Rok: 1962, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Nosislav, Téma: Z trhu na pouť, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Vanesa P.] Já povídám starýmu.
[mluvčí: Vanesa P.] Ty já bych chtěla jít na pouť.
[mluvčí: Vanesa P.] Leda do pomodlit se můžeš tady v kostele a co budeš jezdit po světě.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Tak holt nemůžu děti byly malý ale bývala bych tuze ráda.
[mluvčí: Vanesa P.] No včil přišla ta sobota a já jsem šla na trh.
[mluvčí: Vanesa P.] Pochytala jsem kuřata a jdu s košínko na ten trh.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] No a tak jsem te kuřata prodala a jdu tak po městě.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] No a přinda tam dolů jak. Byl rynk <překryv mluvčích> selata jak </překryv mluvčích> <překryv mluvčích> se prodávale </překryv mluvčích> a stála jsem tam s Marijánou Kopečkovou.
[mluvčí: Zděnek K.] <překryv mluvčích> <unclear> sedmoch </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Zděnek K.] <překryv mluvčích> <unclear> sedmos hmm </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] No a vona měla kabelo.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] A tak  hovoříme vykládáme v tem jdou ti poutníci. Bože dobrotivé. Když já tak jsem chtěla jít na pouť. A já nesmím.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] A mihlo mně hlavou. No a co bys nesměla.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Jaký ale.
[mluvčí: Vanesa P.] Jakpak kdyby na tebe pánbůh dopustil.
[mluvčí: Vanesa P.] A svalila se a bylo po tobě nu tak.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Teti já vám dám to košínko a půjčte mně to kabelo a já půjdu s nima.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Ale co ti nemá. To není má kabela. To je Sadílkova.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Ale no vždyť já jí nic neudělám. Já jim jo dám nate a tu máte vosmdesát korun a staré povídal když chtěl podvlíkačke.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] A když te podvlíkačke budou stát víc jak vosmnáct korun tak jich nekupuj tady u Ryšavýho majou za vosmnáct korun.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Tak ať si te podvlíkačke koupí a dejte mu ty peníze a.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] A už jsem se pakovala. Už jsem honem dávala si to kabelo do měchovičke a na záda ale bože ještě jářko mám zástěro musím to zástěro sdělat no vždyť so jako sváteční musím jít.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Tak jo sdělávám a už jsem jich zdoháněla na mostě. A Apolena poslední Vodehnalova.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Povídám jí.
[mluvčí: Vanesa P.] Te na dé mně to zástěro do té do teho uzílka.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] A vona mně jo tam dává a povídá.
[mluvčí: Vanesa P.] Ježišikriste. Vždyť te tam nic nemáš.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] No a tak co. No <para type="recitováno"> ne samým chlebem živ je člověk ale každým slovem které vychází z úst Božích </para>.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] Jí povídám.
[mluvčí: Vanesa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vanesa P.] No a už jsem teda šla na to pouť. S nima.


Rok: 1982, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Ctidružice, Téma: Svatba na konci války, Počet mluvčích: 1
Me jsme blízko  u nádraží. Však víte. Ne. (nadechnutí). A tak tam zastavil vlak celé. Co jeli. (nadechnutí). Co já vím jak dozvěděli se. Že je svatba ve vsi. Najednou jsme měli plné dvůr Rusů. (nadechnutí). A pití nebylo žádný. No. Nebylo ani pivo. Ani kořalka. No všechno bylo vybumbaný už tak jsme jenom tak co já vím jako. Bylo druhý jídlo bylo. Ale to pití nebylo. No. Možná štěstí pro nás. (nadechnutí). Pak vám jsme šli do hospode. Me jsme měli velkó svatbu. Ale vosmdesát lidí a. S muzikó to bylo. (nadechnutí). Přišli jsme do hospode. Ale šest sedm družiček jsem měla a kde se vzal. Tu se vzal Rusi s kapeló. (nadechnutí). Jedno kolečko. Hráli naši muzikanti a druhý kolečko Rusi. A kozáčka tancoval a taky te družinky bral víte má sestřenica byla ale třináct čtrnáct let on jo vzal a vodzemek vždycky tak takové tlusté chlap já ani neznám tak tlustýho chlapa. Jak to byl. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (smích více mluvčích najednou). (nadechnutí). A von vám vždycky tém zadkem vo to zem. Ale že jak gumové se vodrazil a tak tři čtvrtě metro skákal vysoko. No. Já mám vzpomínke. To <para type="se smíchem"> nikdo ve vsi. Já říkám </para>. (smích více mluvčích najednou). (nadechnutí). Celá ves byla v tý hospodě. (nadechnutí). Všeci se dívali ne na nás jak na te Ruse. Co budó dělat a jak to bude. Ne. (nadechnutí). Ale jak vám říkám voni.  Aj pro mně přišel tancovat nějaké a pak povídal. (nadechnutí). <para type="cizojazyčný projev"> to dóčka či žinka </para>? Já jsem byla vo čtrnáct roků mladší a voni nevěděli. Jestli je to žena anebo dcera. (nadechnutí). Ale víte. To mi neřekl až potom strýc Matys za kolik let. No řekněme. Za dvacet let. Teprve mi to řekl. (nadechnutí). Účetní z družstva taky mi povídal. Víš. Že Rusi se ptali jestli seš dcera. Nebo žena.


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Habrovany, Téma: Jak přišel Tomša o koně, Počet mluvčích: 1
No a potom přišli teda ti Rusi. (nadechnutí). Udělali jsme zákope v humně kryté teda. (nadechnutí). (nadechnutí). Jsme si tam schovali něco no. A tož včil ten Tomša s manželkó teda šle tam do těch krytů a ještě si vzale chleba a i slivovice. (nadechnutí). (nadechnutí). Byli v krytech. No a najednou že už Rusi só tady. (nadechnutí). No tak přišli semka na dvůr no a tož se vobjímale tož ještě se najedle dostale snídani. Najedle se a šle teda pryč. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A von šel s něma. Tomša. (nadechnutí). A když šel s něma tak přišla druhá partija a me jsme měle ještě. Sousedka tady měla ve sklepě kolo. Peřiny a to děvče teda tak mělo tam také kolo a voni to začale vytahovat a že to zaplatijó. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Ale já jsem nechtěla žádný peníze. Já povídám. To není mý to je tady sousedčino. A to je děvčete. (nadechnutí). Povídám. To není mý. (nadechnutí). Povídám. Nechte to. (nadechnutí). No a voni šle. Dovnitř jeden anebo dva a pak šle zase do maštale. (nadechnutí). (nadechnutí). A včil vyvedli koně a že kde mám kšíre. (nadechnutí). A já jsem povídala. To já nevím. Já to neto. Voni jich vodvázale s těma vohlávkama jenom a te koně vyvedli. (nadechnutí). (nadechnutí). A já jsem šla na dědinu. Já povídám. Ježišmarja. Naco koně vyvádíte? (nadechnutí). Tak šel někdo já povídám. Řekněte Tomšovi ať jde dom že mo vyvedli koně. (nadechnutí). (nadechnutí). A jdu do sednice a von měl nachystaný jako kdyby se muselo. Víte. Utíkat te rajtke. A bote a voni to vzale a pryč. (nadechnutí). (nadechnutí). A já povídám. Ježišmarja. No tož já so tady sama. Včil kde mám být na dvoře nebo v baráko. Votevřený všecko kde mám být? (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). No a ten Tomša přišel. No. (nadechnutí). Voni te koně že se domluvijó na to že až ráno. No a ráno šel za něma a voni chtěle. Že aby jim dal žínko že mo dajó koně. (nadechnutí). (smích). No a  nešlo to a voni s těma konima vodjele a koně pryč. Ten vostal. Včil. Doma. Ne no a. Tož celé nanic. (nadechnutí). No a potom že mo dajó druhý koně. Tak mo dale nějakýho šimla víte. Takovýho <para type="se smíchem"> maličkýho </para>. No a pak teda mo dale druhýho koňa ještě. (dlouhá pauza).


Rok: 1969, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Bystřice pod Hostýnem (Hlinsko pod Hostýnem), Téma: Modlení, Počet mluvčích: 1
Jsem byla co děcko. Chodila jsem ke staříčkom. A stařeček ten byl velice přísné na to a tož jak byl půst to jsme se museli modlit růženec. Seděl na lůžku lagaň vedle sebe a včilka na řadu jsme všeci museli p* poklekat tetička loupali zemáky na klíně. A my museli se modlit. To bylo napřed růženec potom za svatýho Aloisa za Tomíka. Za Metoděja. A jé ti mě bolívaly kolena. To jsem si čapla na paty a stařeček jak to zhlídl. <para type="nahlas"> vstaneš?. Dám ti laganěm po lebeni!. Já ti naklečím na patách </para>! Tak se nemodlí! Tož znovu jsem se pozdvihla. A zase jsem se modlila a už jsem potom aj dřímala. Tloukla hlavó o lávku a stařeček furt měl f*. Tolik svatéch měl na světě že snad ani v kalendáři není jich tolik co jich měl on. (nadechnutí). No ale tož domodlili jsme se. Tetička. Povídajó. Tož dám vám hruškové vody můžete u nás povečeřet. (nadechnutí). Nalila do hrnka dala nám topůrků. Tejch víte sušenéch hrušek. Jsme temu říkali topůrky a to jsme se tam najedli. Povečeřeli no a to jsme šli dom. Přinďa dom musela jsem se modlit nanovo! Jo děti drazí. Já už jsem měla kolena <para type="se smíchem"> otlačený </para> ale tatínek byl přísné. Všecko se muselo pomodlit. A zas nanovo tejch svatéch. (nadechnutí). A tož až u tejch svatéch na konci jak bylo za všecky dušičky v očistci. To už jsem spala. No tak vidíte zas potom až jsem byla větší. No tak už taky jsme se museli modlit no ale už jsem hleděla z okna skoro #li bude někdo chodit kolem okna. Víte měla jsem těch fešáků jakýchsi no tak jsem pohlídala no ale tatínek až se domodlil tož. Půl hodiny můžeš jít. Jo. Co je to půl hodiny pro člověka mladýho? To je jak když zavře dveře a otevře! No tak poběhala jsem. Ale jak jsem přišla zpátky tož to byl virvajs tož pane do hřbeta hlava nehlava. Kde #s byla dlouho? No. Tam a tam. <para type="nahlas"> nelžeš </para>? No nelžu! No ale vyšlo najevo že jsem lhala tož jsem dostala nanovo.


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Záříčí, Téma: Malí kazisvěti, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Růžena P.] Já jsem vám chtěla vykládat jak jsme byli taký nedobří když jsme byli malí.
[mluvčí: Růžena P.] Tak jsme bývali tam v kovárni.
[mluvčí: Růžena P.] A to pravda. Tam byla pec. A takový kamna veliký při té peci.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Maminka naši chodili do lesa a my s tém Janem. S tém bratrem. My jsme byli hrozní spózalé.
[mluvčí: Růžena P.] My jsme podělali kousků co nepodělali ti starší ani.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] No tak dobře. <překryv mluvčích> <unclear> ještě </unclear> </překryv mluvčích> -.
[mluvčí: Artur B.] <překryv mluvčích> kolik </překryv mluvčích> vás bylo?
[mluvčí: Růžena P.] <překryv mluvčích> sedm dětí </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Artur B.] <překryv mluvčích> doma </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Růžena P.] Sedm.
[mluvčí: Růžena P.] Padl jeden ve válce. A ještě nás zůstalo šest čtyři děvčata a dva kluci.
[mluvčí: Růžena P.] No tak nechali nás doma.
[mluvčí: Růžena P.] Ti starší byli kdesi pryč s těma malejma děckama a my prostřední s tým Janem dva to jsme byli doma.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] My jsme svedli co nesvedl.
[mluvčí: Růžena P.] No darmo mluvit.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Nechali nás doma.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Tak jsme si vylezli na tu pec a tam jsme si hráli.
[mluvčí: Růžena P.] No tak potom se nám to zmrzelo tak jsme slezli.
[mluvčí: Růžena P.] Ten bratr slezl napřed a já jsem se včil chytla teho rohu. Těch kamen.
[mluvčí: Růžena P.] A já jsem spadla aj s těma kachlama. Celé ten roh jsem urvala.
[mluvčí: Růžena P.] Tak včil jsem zůstala na té zemi černá.
[mluvčí: Růžena P.] Ten bratr byl černé jak.
[mluvčí: Růžena P.] No jak komináři jsme byli.
[mluvčí: Růžena P.] Tak jsme pěkně vlezli pod lůžka.
[mluvčí: Růžena P.] Pod lůžko. Tak.
[mluvčí: Růžena P.] A za chvílu maminka přišli.
[mluvčí: Růžena P.] A tetička Krajíčková stará říkajó mamince na tém dvoře.
[mluvčí: Růžena P.] Josefko ale měla #s tady komináře.
[mluvčí: Růžena P.] Tetičko jaký?.
[mluvčí: Růžena P.] No běž se podívat komináře jste tam měli.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Maminka jdou.
[mluvčí: Růžena P.] Všecko samá saza!.
[mluvčí: Růžena P.] Černý.
[mluvčí: Růžena P.] A tož bylo.
[mluvčí: Růžena P.] Vy potvory jedny!. Kde. Jste?
[mluvčí: Růžena P.] Tetička říkajó. Krajíčková.
[mluvčí: Růžena P.] Pod lůžkem Josefko.
[mluvčí: Růžena P.] Už nechodili nikde byli stará. Tak na nás dávali pozor. Ale nás neuhlídali <para type="se smíchem"> pravda </para>.
[mluvčí: Růžena P.] (smích).
[mluvčí: Růžena P.] Tak maminka nevěděli co majó dělat už byl skorem večír majó #li plakat nebo mazat kamna aby <para type="se smíchem"> mohli topit </para>.
[mluvčí: Růžena P.] A tož pěkně.
[mluvčí: Růžena P.] Pojďte ven! Pojďte! Pojďte!.
[mluvčí: Růžena P.] A tož jsme museli jeden po druhém vylízt.
[mluvčí: Růžena P.] No to jsme si teho nachmatali. Nachytali dost.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] A to ještě nebylo všecko nic.
[mluvčí: Růžena P.] Zas kdysi jsme byli sami dva doma.
[mluvčí: Růžena P.] No tak maminka si zalíčili vápnem už na svátky velikonoční.
[mluvčí: Růžena P.] Uklízí se před svátkama. A líčilo se. No tak zalíčili. Ještě prý.
[mluvčí: Růžena P.] Půjdu do teho lesa.
[mluvčí: Růžena P.] No tak šli do teho lesa.
[mluvčí: Růžena P.] A zas ta tetička nás měli pohlídat.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] No ale špatně nás taky hlídali.
[mluvčí: Růžena P.] My jsme s tým bratrem Janem šli a v tem sporáku jak só ty opalky z teho. Dřeva takový černý tak my jsme si to vzali a celó tu zeď zaléčenó jsme jim pomalovali.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Pravda.
[mluvčí: Růžena P.] Ale včil jsme si povídali.
[mluvčí: Růžena P.] No to zas dostanu!.
[mluvčí: Růžena P.] Tož zas šup pod to lůžko a tam jsme byli.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] A zas ta tetička na tém dvoře dveři byly otevřitý aj třeba okna zas bylo.
[mluvčí: Růžena P.] Josefko ty #s tady měla malíře!.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] A jaký tetičko?.
[mluvčí: Růžena P.] No běž se podívat Josefko budeš vidět.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Tož maminka šli.
[mluvčí: Růžena P.] Ach ježišmarja!. Tož to mám zamalovaný!
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Ale potom jsme dostali namalovaný my.
[mluvčí: Růžena P.] Měli jsme takovó truhlu.
[mluvčí: Růžena P.] Ale nebyla malovaná. To byla veliká truhla na šaty.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] A tam byla taková přihrádka.
[mluvčí: Růžena P.] <para type="potichu"> a v té přihrádce měli tatínek hodinky </para>.
[mluvčí: Růžena P.] Pravda.
[mluvčí: Růžena P.] A tož my s Janem ty hodinky vzali.
[mluvčí: Růžena P.] A tož jich Jan nožem myslím. Tým fedrmesrem. A tož rýpal <para type="potichu"> rýpal </para>.
[mluvčí: Růžena P.] Ale kdejaký kolečko.
[mluvčí: Růžena P.] A včil jak jsme to všecko rozpatažírovali. Tak pěkně jsme to. Ten zbytek dali všecko do té přihrádky do koutka.
[mluvčí: Růžena P.] No nebylo nic.
[mluvčí: Růžena P.] Najednou tatínek v nedělu chtěli hodinky.
[mluvčí: Růžena P.] Kde jsem si ty hodinky mohl. Dát jenom?
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] A hodinek nebylo a nebylo.
[mluvčí: Růžena P.] Ale my jsme utíkali ven.
[mluvčí: Růžena P.] A to jsme byli venku.
[mluvčí: Růžena P.] No a včilkaj.
[mluvčí: Růžena P.] Kde ty hodinky můžou být?
[mluvčí: Růžena P.] Maminka hledali. Všeci hledali. Maminka tam potom našli už jenom každý kolečko zvlá*.
[mluvčí: Růžena P.] Ach toto náš to naša Marína s Janem. Ty <para type="se smíchem"> potvory to udělaly </para>.
[mluvčí: Růžena P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Růžena P.] Tak jsme si chytli co chtěli.
[mluvčí: Růžena P.] A tož vždycky bylo.
[mluvčí: Růžena P.] Ale já mám doma hodináře! Marínu s Janem! <para type="se smíchem"> ti podělajó kousků </para>!


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Bojkovice (Přečkovice), Téma: Dětské hry a práce, Počet mluvčích: 1
Tož. Ten život byl těžký to sa ví. Prvej. Jistěže. To aj aj. Když jsme byli jako děcka. Když jsme rostli aj když jsme. My jsme si tak nemohli hrát. Jak si včilkaj děcka hrajú. Všecko majú. Ty balóny a my jsme měli jenom pucku. (tleskání). To jsme vzali starú pančuchu rozpárali udělali jsme pucku no a tým jsme si jenom házívali. A včilkaj děcka. To musíja mít balóny však jak oni povídajú. Jakési míče a kdesi cosi. Jakýchsi těch hraček. To kde to my jsme nemohli mít. (tleskání). To my už jsme museli. Když jsme byli takové děcka. Husy hnát pást. A bosky! To jsme botú ani ničeho neměli! (mlasknutí). To jsme museli jenom bosky. A potom už jak trochu větší. Tož už zas krávy. Už palicu do ruky a už. Hajda. Už krávy. Kabatisko sa dalo na hlavu když pršelo nebo. Ten měch sa dal na hlavu a už sa šlo za kravama. Už jsme pásli krávy. No a včilkaj ty děcka? To ani neví. Jak to je. To včilkaj je děckom. Kde to! To by ani. Ani nešly ty děcka ani by to nehna*. Ani by to nešli pást. Ani by sa nemohli spolehnout na to. Aj když jsme přišli. Museli jsme vyházet hnůj a včil.  Tej škutiny donést pod ně. Nastlat. Včil jsme to museli napájet. Vzít puténku. Do studně na vody  na vodu. Vody donést. Napojit jsme to museli a už jsme museli pomáhat všecko po dvoře zamést. A tak. Ale včilkaj děcka & co to je! (citoslovce opovržení). To ani nevíja. Že žijú. Co včil děcka majú život.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Polešovice, Téma: Před svatbou, Počet mluvčích: 1
My jsme dlouho za sebou <para type="se smíchem"> nechodili </para>! Já jsem byla na svatbě sestřenica se mně vdávala. Měla jsem za mládenca  co mám včil. Tehoto mojeho tátu. Jeho kamaráda. (nadechnutí). A. On na tej svatbě měla jsem ho za teho mládenca. A on viděl. Že za mnou se poblázňuje ten můj starej. No. A tož potom povídá. Tož to tak nepůjde. (nadechnutí). Tak od tej svatby. Víte. Každou tou svatbu. Velice se mnou tančil. A tož ten mládenec se. Byli kamarádi. Ale se na něho rozhněval že proč. Mu pořád droužku bere tancovat. Že droužka je jeho. A on je na svatbě. No a tak od tej svatby potom za mnou chodil to bylo. Jaksi v ledně. Ta svatba tak on za mnou chodil do srpna. Šestnáctého srpna už jsme měli svatbu. (nadechnutí). Chalupu jsme neměli víte ale my jsme si to tak růžovo namalovali my jsme povídali. My jsme mladí. My si chalupu postavíme. A on povídá. Já povídám. Ale jak zaplatíme? Co se bojíš. Za tři roky bude po dluhu! A my jsme ho platili patnáct rokou <para type="se smíchem"> ne tři roky </para>! Ale tož mladej člověk je samá. Odvaha. Víte? Kdyby byl starší. Už by to tak nešlo! Ale zamlada si to velice růžovo namaluje a. Tak to z hloupoty udělá. Ožení se. Vdá a už potom to musí jít!


Rok: 195X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Radějov, Téma: Vaření mýdla, Počet mluvčích: 1
Víte v tu válku nebylo teho mýdla nijaké. A tož roby to velice vařily. To mýdlo. (hluk v pozadí). A tož vykoupily všecek ten lůj a potom  sa nemělo čím mastit. Ten lůj to bylo na zásmažky. Pravda. Na polévky na mastění to nebylo. Ale na zásmažky to bylo. Kupovali jsme to. A tož  bubnovali že. Sa to nesmí kupovat na mýdlo že to sú poživatiny. Že to sa ničá poživatiny a mýdlo sa nesmí vařit a na koho sa to pronese že to mýdlo vaří ten bude přísně potrestaný. A Hazůsce zkapala koza Hazůza starý nebyl doma tož Vít ju zakopal. (smích více mluvčích najednou). A já povídám. Ale čuješ není to škoda tej koze taková vám tlustá koza my si z teho můžeme navařit mýdla kdo bude vědět? My máme tam nazadu. Povídám. Tam máme takovú perníkovú chaloupku máme tam kotel v kotlině a žádný nás tam nenajde tam si teho mýdla navaříme. No a tož. Létala jsme navedly. On byl na dráze tenkrát. A já povídám. Ty čuješ. Vojto běž nám tu kozu vykopat. My si navaříme teho mýdla. (mlasknutí). Ale tož neměl chutě. Povídá. No to je jenom tak kdo je na dráze. Ten nesmí být trestaný. Kdepak a kdyby sa to tak proneslo! Jejda. My to nikomu neřeknem ani nikomu teho mýdla nedáme my to tam nazadu uvaříme žádný nebude nic vědět. No tož vykopal kozu kdesi sehnali teho louhového kameňa a kozu jsme dali do kotla. Ale kdybyste věděli nu jo. Furt jsme to míchali. To vám tak pěkně rozežralo ty kosti a všecko a taková vám z teho byla pěkná drkotina. (smích více mluvčích najednou). Nejlepší nám to začalo vřít kdosi klepe na dveřa. Ježišmarja no a kdo to klepe? Mamička povídajú. Buďte tu já sa podívám oknem. Na tem předu. Víte? A mamička nahlédnú oknem a doleťá zpátky taková vyjašená. Povídajú. Četník je to četník! Ježišmarja. Roby povídajú. Co tu chce četník? On nás zavře! Oni povídajú. Nebojte sa nic! Oni byly taková ostrážná. Já ho odbavím tam však já ho sem nepustím tož jak bude vidět že vaříme mýdlo? Bože. Stařenko já nevím. Ale on je sem myslím poslaný. Že to mýdlo vaříme proboha. Co jenom včil! Ale běžte nic nebude. Já ho tam odbavím. Mamička šly otevřely dveřa a my jsme šly počúvat za dveřa co bude. A on vám jim povídá. Dobré jitro! My jsme počúvaly za týma dveřama že. Vaříte mýdlo? (smích více mluvčích najednou). Panenko Maria. Tož co včil! Tož my jsme hítly sem vytrhly kotel z kotliny a zavlekly jsme to. Tam jsme měly nazadu nakvašené takovú jámu do tej jámy zadělaly deklem Létalka skočila pres plot <unclear> k Řečkom </unclear> a tam jsme čučely. (smích více mluvčích najednou). (smích více mluvčích najednou). (smích více mluvčích najednou). A včil mamička dojdú a kotlina jak chlama otevřítá plameň jenom sálal a povídá. (smích více mluvčích najednou). Ježišmarja. Co děláte ještě podpálíte! Tož co děláme? Však snad ten četník povídal. Že vaříme mýdlo? Ale běžte vy bláznivé rejzle on povídal dobré jitro tož jak jste to počúvaly. Ale honem pro to mýdlo běžte a honem to tam dejte. Lebo ještě vyhoříme. (smích více mluvčích najednou). (smích). Tož ba kotlina otevřítá to sálalo. No tož jsme šly. Ale velice bár nás tam ten četník poplašil velice sa nám dobře to mýdlo uvařilo. Takové jsme nakrájely plásty teho a měli jsme vám teho člověče každá devadesát kilo.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Javorník, Téma: Ztracený houser, Počet mluvčích: 1
Tak vám též povím legendu o dvoch chlapcuch. Byly to siroty nějaký Šibula a Babinec. Tak oni chodili na Myjavu pašovali. (nadechnutí). Tu od nás nosili kvit a tam odtud zas nosili tabák. Zas ti silní kuřáci co byli. Měli rádi ten maďarský doháň. (nadechnutí). Ale zas ty Slováci tu od nás. Měli rádi ten líh. Dělali z něho pálenku. Zas byla výtečná pálenka. (rušivý zvuk). (nadechnutí). Ten Šibula šel vraj raz tam na Myjavu to sa tam šlo ještě bylo přítmo. (nadechnutí). A jak šel po dědině někdo měl puštěné husy. Byly to Pavlincé. Přezdívka Pavje. Buď v noci jim vyšly ven ze dvora buď vítr jim nějak otevřel vrata. A ty husy jak učuly jít tak strhly křik. A byl tam parádní houser. Že ten křičí. Strýče strýče kam jdete? (nadechnutí). A ten Šibula povídá. Na Myjavu. Aj já. Aj já! (nadechnutí). No tak pojď. Drapil ho za krk schoval ho pod halenu donesl ho na Myjavu a tam ho zrovna prodal a propil. (smích více mluvčích najednou). (nadechnutí). No ale ty lidé sa po houserovi sháněli a dali volat policajtem. (nadechnutí). Teď nebýval rozhlas po dědinách. Než policajt bubnoval a navečer hlásil. (nadechnutí). Tým a tým lidem sa ztratil houser. Ke kemu by došel s husama lebo o něm někdo věděl. Keby jim pověděl alebo keby jim ho dohnal. Ale nikdo o houserovi nevěděl. Až potom sa jedni ptajú. Prosím vás. Jaký byl ten houser?. Nos veliký a měl na hlavě čepičku. (nadechnutí). To je černý flíček. Jé teho Šibula sebral a na Myjavě ho prodal. No tak to dali četníkom četníci došli. Šibulu vyšetřili přiznal sa že on šel na Myjavu a že ten houser sa ho ptal. (nadechnutí). Kam jdete. Strýče kam jdete?. Na Myjavu. Aj já!. Tak jsem ho sebral. Tam jsem ho prodal a propil. Snad jsem sa s ním nemohl táhnout zpátky dom. (nadechnutí). Tak dostal za to čtyřiadvacet hodin. (dlouhá pauza).


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Návojná, Téma: U muziky, Počet mluvčích: 1
No a tož hmm prvej když jsme šli na muziku tož jsem. Celý týdeň jsme poslouchali. Jak chlapci tak cérky. My jsme nemívali prvej peníze. Jak mívajú včilkaj. Chlapci si vydělajú cérky si vydělajú. Jdú do továrně a. Prvej jsme všecky musely být doma. Na tých gruntiskoch jenom dřít. A z toho jsme neměli žádnú korunu. Ale už když měla být v nedělu muzika. Hé. Pane. To jsme poslouchali celý týdeň aby nám maměnka dali aspoň ty dvě koruny. A ten chlapec také aspoň tu pětikorunu. A to sa prvej neplatilo. Když sa vešlo do tej. Hospody na tu muziku to bývalo v hospodisku takovém ta muzika. No to jsme poslouchali celý týdeň. No tož potom. Maměnko. Pusťte mňa na muziku. Maměnko já bych šla. No ale maměnka. Ale o desíti hodinách ať jsi doma! No ale to nebylo to víte. Maměnka museli pro mňa vždycky přijít. A to bývaly prvej sóla! Cérka neplatila. Chlapec neplatil ale muzikanti nevěděli kolik vyhrajú nebyli smluvení. Jak včil. To prvej si chlapci složili třeba. Po dvú šestkách jak to bývaly ty šestky. A. Tož ten dal šestku. Ten dal šestku. Ten dal šestku bylo tých chlapců třebas aj. Pět a každý dal něco sólo pro pět párů sa vyhrálo. A tož sa hrálo. Tancovalo pět párů. Ale některá taková potvora. Víte. Šel si pro cérku a sebral. Ju do tancu. Ona sa pravda nechtěla mu vymluvit a tancovali spolu už. To měl zaplacené. Už po něm hleděl skočil před muzikanty. Zastavil muziku! A. Tento nám vlezl do sóla. A hned ho bili a hned byla pranica. Už sa bíjávali. Jedenkrát vím. Co jednoho tak. Dořezali nožem aj tam byl doktor potom. Dřív. Prvej ty firhaňky nebývaly na tých oknoch a hen nějaký. Nebožtík už je tam Kosáčikúj Josef však chuďáček také zemřel. Zabilo ho na poli blesk aj s kravami. Bývali naprotiv nás. (hluk v pozadí). A ten . Ten mu vlezl do sóla a ten měl křivák. Oni ti chlapci si brávávali ti ogařiska. Oni ti bez tých křiváků nešli na tu muziku protože věděli že sa budú bít! A tož celé záda jsem viděla přes okno jak tam byl doktor. Jak měl doškrábané dořezané od tých druhých chlapců protože jim vlezl do sóla. (ruch z ulice). Bylo třeba sólo aj pro jeden pár ale tož to jsem si také zatancovala. Sólo pro jeden pár! Tancovala jsem sama! S chlapcem! Sami dva pěkně. A to jsme si teda zatancovali! No ale tož. Včil sa zaplatí a. Tancujú všeci. Ale včil sú veliké sále pravda. Majú placu všeci a prvej jsme tančili jenom v takovém malém kolečku protože sálů nebylo. A ta hospoda byla malá. No a když byla májová muzika tož jsme mívali venku výlet. (ruch z ulice). To jsme tancovali venku. A když přišla bouřka. Utekli jsme do hospody lebo začalo pršet. Nebo bylo zlé počasí. (dlouhá pauza).


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Zlín (Klečůvka), Téma: Jak napálili staříčka, Počet mluvčích: 1
A opravdu. Všelijaké. Kousky se vyváďely. Nebo potom. Jak můj tatínek. Ještě. To já už si tak nepamatuju. Ale můj tatínek vykládal také když pravda spíš po tých večeroch tož třeba tam sousedovi. Celý vůz rozdělali a vyvlekli ho na kalenicu na střechu. A jedným zas. Socháčkom nějakým tož zacpali měli malé okénka tož jich zacpali hnojem a on večer ten staříček povídá dceři. Ty Francko ráno půjdeme skoro orat skoro vstaneme. A povídá staříček. Safra do toho však co už sa mi už su naspaný a pořád je tma! A včil oni aj zacpali. Komín. Tož Francka šla zatopit pod ten. To býval kútky. To nebývaly sporáky. (nadechnutí). Než takový kútek a tam byl takový trajfús. To aj já doma ještě si a rendlíky jsme měli a ty trajfúze. A na tom sa vařilo. (nadechnutí). A zatopí a včil kouř všecek zpátky. Staříčku já nevím co to je. Vždyť mi to kouří. Pohlédnú a okna zacpané a už bylo deset hodin <para type="se smíchem"> a měli okna zacpané </para>! (smích).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Halenkov, Téma: Roztržené kalhoty, Počet mluvčích: 1
Přišel za mnú. Zdejší občan byl to penzista. A stěžoval si že mu můj pes roztrh gatě. (nadechnutí). Já si povídám. Tak si to rozmýšlím povídám mu. Éj ale tož strýcu Skúpilový. Myslím. Můj pes to asi nebyl. Že byl. Poznal jsem ho. Byl to váš. Povídal mně. (dlouhá pauza). Já povídám. Tož víte #li co pojďte sa podívat. A zjistíme to na místo samém lesti sú to ty gatě roztrhlé. Zubami. Od mojeho psa. Tož jsme přišli k nám z cesty zavolám. Punťo. Pojď sem. Punťa sa přihrne zpoza chalupy a. Povídám mu. Pojď sem. Tu si sedni. Chytil jsem ho za hubu jsem mu ju otevřel a ptám sa teho strýca Skúpilového. Tož čím vám ty gatě roztrh? A on chudák neměl ani jedného zuba. Tož jak by mu moh zubama gatě roztrhnout? Leda. Jsem mu povídal. Leda by vám to udělal. Pazourem z nohy. Tož <para type="se smíchem"> strýc Skúpilů sa ochmúlil a. Požádal za prominutí </para>. A odešel. (dlouhá pauza).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Prostřední Bečva, Téma: Na tenkém ledě, Počet mluvčích: 1
Jedenkrát též jsme sa šli na takú velkú kaluž škryhat a ten led. Byl trochu slabý. A ten jeden školák sa to pod ním probořilo a spadnul do tej vody. Tej vody bylo tam myslím. Tak. Tři čtvrti metra. Tak ho druzí vytahovali. A do školy. Ve škole ve třídě sa. Musel vysvléct úplně donaha. A to víte. Bylo ho ohromně hanba. (hluk v pozadí). Před tými  děvuchami. To bylo jak. Ogaři tak aj děcka. A bylo ho strašně hanba. (klepání). Nic sa nedalo dělat. Ke kamnom šaty mu dal učitel vysušit. A tož ogar dostal obléct. Druhé šaty. A tož nestalo se nic žádná horečka nepřišla. (nadechnutí). Ale já jsem dostal madlapu. Ty lumpe. Ty jsi přešel přes ten led. Jsi byl větší. (nadechnutí). A ten tajemník. Ten též dostal. (nadechnutí). Oba dva jsme byli po škole. A madlapu jsme hůlkú dostali že jsme napráskli ten led. A za námi ten slabý synek že už tam čváchal v tej vodě. S tým ledem.


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Prostřední Bečva, Téma: Příběh o pytlákovi, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: David F.] Též jsem šel hledat prácu ještě hen na Pustevně tam se dělala nová ta skakačka.
[mluvčí: David F.] Co to ta pohorská jednota skákala co to dělali ty skoky.
[mluvčí: David F.] Třicet metrů šedesát jak kteří.
[mluvčí: David F.] A tož jsem tam šel že sa tam ještě přihlásím do tej práce a včil jsem zabloudil namísto co jsem měl jít tam. Na ty Pustevně byla mhla strašná tož jsem došel do Radhošťa.
[mluvčí: David F.] Jak sa už jde k Radegostu tam do toho búčá.
[mluvčí: David F.] Na mú milú dušu tož už jsem tam čtvernožky sa plazil a tož už jsem jenom hleděl kde bych sa dostal někde na nějaký chodník nebo něco.
[mluvčí: David F.] A najedenkrát jsem přišel též na chlapa.
[mluvčí: David F.] Právě už toho srnca.
[mluvčí: David F.] Klečel na něm a už ho vázal.
[mluvčí: David F.] A já tož jsem ho aj poznal aj jsem věděl kdo to je už je mrtvý ten chlap.
[mluvčí: David F.] Tož jsem mu dal.
[mluvčí: David F.] Pomož pánbůh!
[mluvčí: David F.] Vtedy krundy jsem měl malú dušičku.
[mluvčí: David F.] A ten co mně měl řeknout.
[mluvčí: David F.] Tož dáš to pánbůh.
[mluvčí: David F.] Alebo už si mňa přivítat.
[mluvčí: David F.] Já ti dám hned pomož pánbůh. Počkaj! <unclear> jenom </unclear> svážu teho srnca.
[mluvčí: David F.] Svázal ho tak do kozla ho vázal. A klečel na něm.
[mluvčí: David F.] Ale řeci.
[mluvčí: David F.] Jděte jděte. Vždyť já vám ho ještě pomůžu zadvihnout na ramena.
[mluvčí: David F.] Řeci.
[mluvčí: David F.] Tož co proboha!
[mluvčí: David F.] Ale já ti hned pomůžu neboj sa nic!
[mluvčí: David F.] Krundyfiks řeci tož co bude.
[mluvčí: David F.] Pěkně srncem pleštil. On už byl zastřelený. Ale tož si ho už rychtoval.
[mluvčí: David F.] A bál sa ta sviňa. Víte že na něho požaluju pěkně si nabil do flinty a tož tak prý.
[mluvčí: David F.] Tož sa už budeš loučit se světem! Prý já bych ťa aj pustil ale vždyť ty potvoro ty na mňa požaluješ a na druhý deň ráno. Lebo co ještě ten večer můžou přijít ke mně už četníci. A spakovat mňa.
[mluvčí: David F.] Ale tož já když jsem byl šest roků na vojně tož já jsem sa už sakra milionsky od něho bral. Jak už jsem viděl že si láduje.
[mluvčí: David F.] A než on si to tam cosi naládoval a spantal tak <para type="se smíchem"> já </para> už tým bůčím jsem sa plazil.
[mluvčí: David F.] Tož tři rány za mnú pustil ten <překryv mluvčích> had </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Eduard S.] <překryv mluvčích> jé </překryv mluvčích>.
[mluvčí: David F.] Ale já jsem věděl že nikdy do rovna nesmím utíkat už podle fronty. Na vojně že rovno by mířil.
[mluvčí: Eduard S.] (citoslovce).
[mluvčí: David F.] Kdyby rovno. Byl by mňa zastřelil.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: David F.] Já vždycky. <unclear> mik to tam </unclear>. Zas a tož vždycky sa minul.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: David F.] A tož když byla mhla. Tak jsem sa mu pěkně ztratil z očích.
[mluvčí: David F.] No tož už jsem byl potom tož on dobře věděl. Že já jsem ho poznal. Že.
[mluvčí: David F.] Potom kdysi jsem šel zdáli. A on už byl toť U Skokana a tož už tam vyletěl. Mňa zahléd a praví.
[mluvčí: David F.] Pojď sem!
[mluvčí: David F.] No. Co chceš?
[mluvčí: David F.] Pojď na pivo!
[mluvčí: David F.] Prý.
[mluvčí: David F.] Krundyfiks. Já jsem prý ťa chťel zastřelit a <unclear> netrefil </unclear> jsem ťa potvoro též ty hade jsi byl dobrý jakýsi spekulant!. Na vojně musel jsi být! Když já jsem dobře mířil. A tři rány jsem za tebú pustil! A.
[mluvčí: David F.] Já pravím.
[mluvčí: David F.] Synku. Řeci. Já mám peněz dost. Já nejsem taký. Však jsem ti pravil že na ťa nebudu žalovat a nevěřil jsi mně.
[mluvčí: David F.] No prý.
[mluvčí: David F.] Já jsem každým dněm čekal. Skoro #li už pro mňa přijdú četníci a krundy trnul jsem litoval jsem. Že jsem ťa nezastřelil poněvadž jsem neslyšel. Že #s měl pohřeb.
[mluvčí: David F.] A <para type="se smíchem"> on </para> býval tu na Dolní Bečvi.
[mluvčí: David F.] Tam. Na tem vršku míval <para type="přeřeknutí"> chalupa </para>.
[mluvčí: David F.] A byl ženatý.
[mluvčí: David F.] A tož potom šel do pohraničá.
[mluvčí: David F.] A v tem pohraničú už je hore <překryv mluvčích> papučami </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Eduard S.] <překryv mluvčích> umřel hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: David F.] Krundy vtedy jsem měl též malú dušičku!


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Veřovice, Téma: Na jahodách, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Sylvie P.] Jak jsme byli malí jako děti tak jsme šli do lesa na jahody. A to bylo tam zakázaný. To bylo hen za Kubečkovum. Zakázaný to bylo.
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Sylvie P.] Tam bylo jahod červeno.
[mluvčí: Sylvie P.] Tak my jsme sa nás sebralo chlapců a děvčat. Hromadu šli jsme.
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Sylvie P.] Přišli jsme do lesa čítali jsme jahody. Jedna. Dvě tři a hajný křičí.
[mluvčí: Sylvie P.] Střelím!
[mluvčí: Sylvie P.] Tak jsme sa rozutíkli tam každý na druhú stranu.
[mluvčí: Sylvie P.] Já jsem spadla. Z čeho mám tu značku pomňes ale <unclear> jo což </unclear> došli jsme domů.
[mluvčí: Sylvie P.] My jsme jí prodávali na nádražúm víte na banhofě.
[mluvčí: Miloslav T.] <překryv mluvčích> aha </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Sylvie P.] <překryv mluvčích> jak jel </překryv mluvčích> vlak do hrnků jsme si nasypali do židlíkových hrnků. A za pětinku.
[mluvčí: Sylvie P.] Také kabelky jsme si nalepili a za pětinku jsme to prodávali.
[mluvčí: Sylvie P.] <překryv mluvčích> ale </překryv mluvčích> oni nás nechtěli pustit k vlaku. Víte?
[mluvčí: Miloslav T.] <překryv mluvčích> <unclear> hmm </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Sylvie P.] A ti lidé sa báli že jim vlak ujede tak my jsme to vždycky poukraděmky tam letěli a jak jsme už byli u vlaku tož jsme jim sypali ty jahody do teho hrnka. Do kabelky.
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Sylvie P.] Oni nám hodili do hrnka pětinku. A my jsme už utíkali a vochtři nás <para type="se smíchem"> už </para> lepačkú <para type="se smíchem"> lepali </para>.
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Sylvie P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Miloslav T.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Sylvie P.] <překryv mluvčích> a raz </překryv mluvčích> jsme si to postavili tak na ten plot hrnky jeden za druhým. A ten jeden vochtr šel a udělal hrrk!
[mluvčí: Sylvie P.] A byly všecky hrnky dole aj z jahodami.
[mluvčí: Sylvie P.] (dlouhá pauza).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Mokré Lazce, Téma: Záchrana koní, Počet mluvčích: 1
Právě jsme chťeli obědvat. Měli jsme  vylétú polévku v. Na taléřách a chťeli jsme obědvat. A tu najednou blink nám do oken a už byla polévka plná skla a už jsme od stola utekli. A už jsme pravili. Už je konec. (hlasitý hovor v pozadí). Musímy do sklepa do pivnice. (hlasitý hovor v pozadí). (nadechnutí). Tak jsme šli do tej pivnice. Měli jsme tam . Dcera měla tříměsíční děťo. Tak co s tým dětěm. Božátkem? Tož jsme vatu temu navinuli na uši aby. Temu blanky nepopukaly. A já potom raz vylezu po schodách se podívat. Tak se mi zdálo. Že prší. Vylezu ven se poďívat. Proboha! Tu už hoří! Tu nám hoří strom tam hoří kolňa tam hoří stodola tu zas druhý strom tu zem hořela. Tož jsem. Křičím do sklepa. Honem. Honem. Vylézejte. Bo hoříme! A chalupa hořela u souseda hořelo na tej straně. Na tej straně. A to před tým přeleťelo letadlo a to letadlo nasypalo. Jakéhosik teho. Tej hořlaviny. (hlasitý hovor v pozadí). (nadechnutí). Včil se mi vzpomnělo. Honem. Proboha. Mámy pod kolňum koně! Tož co ty koně? Tož volám. Chlap. Honem. Utíkej pro koně! Tož vždyť nebylo možná tam přelést. I ta zem hořela. (nadechnutí). Tak jsme pumpovali vodu. Co jsme měli. A polévali tu zem. Až se k tým koňám dostal. (nadechnutí). Jak se k nim dostal. Tož pro velký hic nemoh ty řetězy z nich shodit. Ani nic. To bylo všecko už řižavé. (hluk v pozadí). Tak praví. Já to nemůžu. Já to nedostanu. Já to neto. Tož jsme prav*. Proboha nemůžem se dívat na to. Jak ty koně budú hořet. Ne. To už člověkovi to nedalo. (hlasitý hovor v pozadí). (nadechnutí). Tož jdi tam ještě raz. Do teho. Tak měch vzal mokrý na hlavu a. Šel tam ještě raz k tým koňám. (nadechnutí). Tož podařilo se mu to. Už nad hlavum jim. To všecko padalo podařilo se mu to dostat jich. Ty koně. Ven. (hlasitý hovor v pozadí). (hlasitý hovor v pozadí). Vysmýčil už jich bo nechtěly už přes ten oheň ani jít. (hlasitý hovor v pozadí). Vysmýčil jich a zaved jich až. K bratrovi. (nadechnutí). Ale tam ty koně byly zabité. U teho bratra. Tam byly pod kolňum. A tam jich zabilo. (hlasitý hovor v pozadí). (nadechnutí). A on byl tak pohořený že ruky měl zhořené všecko to měl až na kosti vyhořené a hubu též celú ohořenú. (nadechnutí). Tož mi lehnul na cestu. A jenom. Já se nechám zabít. Já se nechám zabít. A tu. Ze všeckých stran střely padaly. A on se nechá zabít. Tož jsem musela ho trápit se s ním. Až jsem ho dostala dom až zas šel do toho. (hlasitý hovor v pozadí). A potom ho džeprem olivum jsme ho namazali. No. (dlouhá pauza).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Kobeřice, Téma: Válečné útrapy, Počet mluvčích: 1
Celé Kobeřice. Ta strana byla vyhořená jenom právě soused náš nevyhořel. (hlasitý hovor v pozadí). (hlasitý hovor v pozadí). A to bylo všechno vyhořené brandbomby. A to všecko tu vyhořelo a. (hlasitý hovor v pozadí). O osmé začala u nás fronta. (hlasitý hovor v pozadí). (nadechnutí). Jsme byli v pivnici. První úder byl brandbomby k nám na ten kostel šel. Do souseda. Nám praskla. V pivnici vyskočily všecke okna. Tak jsme už museli jenom na schodě stát. (nadechnutí). To už bylo kouře v pivnici plno. (nadechnutí). Teď. Začala hořet střecha od stodoly chlévy. Budovy. A srub všechno hořelo vraz. (nadechnutí). Tak jsme museli ven a. Jít dobytko popouštět. Jak jsme dobytko popouštěli už u souseda byli Rusi a už ty koně byly pryč. (hlasitý hovor v pozadí). Všecko my pozbyli. No a. Krávy. Ty jsme měli u souseda. Tak jsme potom přivedli ale zůstala nám. Krávy nám tři. Dvě zůstaly. (nadechnutí). Ale zůstala nám. Prasnice s pěti bravkoma. Ta nebyla vyvedená. Ani se neudusila. Dva dni ležela ve chlévě bez žraňa. Bez teho. A i ty malé prasátka zůstaly. (hluk v pozadí). Temu nebylo nic. (hlasitý hovor v pozadí). Ještě ani v dědině neměli malé prasátka. My už jich měli. (hlasitý hovor v pozadí). To nám jich zůstalo šest. Vele jich bylo. Tele nám jich zůstalo. Nám jich zůstalo šest. (dlouhá pauza).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Březová, Téma: Nezodpovědný kuřák, Počet mluvčích: 1
Němca jsme tu měli. Pacholka a ten. (klepání). (hlasitý hovor v pozadí). Už jsme sa ho vždycky báli on nám na húře. V nedělu baj po poledňu šel s cigaretum. Tam se. Sednul na té půdě a tam. Kouřil. (hluk v pozadí). A já se strachem vždycky. Proboha. Co to. Jak nás vypálí? Ale nakonec potom. Jsme se už ho chtěli zbavit tak jsme už radši. Aby šel pryč. (hluk v pozadí). Vypověděli jsme mu. No. A potom. Se pomstít chtěl. Přišel raz večer na tu kůlňu my jsme už všeci měli poklizené a tu jsme tak seděli a tatínek chtěl jít spát. Ještě šel tam pozavírat dveři do teho do chlévův a přišel. Křičel. (nadechnutí). Proboha. Lidé. My hoříme! To víš. Jak jsme se všeci polekali. (hluk v pozadí). A jeho chytli. Z Janči šli. K ohňu též hasiče a tak jak šli tak uslyšeli. Od dědiny kdosik trap utíkal. (nadechnutí). A hned jim bylo podezřelé. Že přece k ohňu každý utíká. Ne od ohňa. Víš. (nadechnutí). A. Tak ho zastavili že kaj to hoří. A že on neví. (nadechnutí). A jak to. Že ty ne*. Vždyť jdeš od ohňa! No tak hned ho sebrali ti lidé hned ho sebrali a zpátky do té dědiny. A tu ho přivedli. Byl tu hned četník jakýsik cizí četník tu právě byl na dovolené. A přivedli ho hev do kuchyně. A on. Že to ne. A stařenka jenom se obrátila na něho. Vždyť ty máš!. Tam byla taká pšírka. Víš. Také seno. Co tak píchalo. Zalézalo do teho kabátu. (nadechnutí). A tak jenom pravili. Ty jsi. Obrátili ho ku světlu. Ty jsi celý od pšírky! Tak byl hned usvědčený z teho ohňa. Ti lidé. Se zdálo. Že ho že ho zatlučú. Tu! Musel ho četník bránit. Aby. Ti lidé. Že ho do teho ohňa hodit! (dlouhá pauza).


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Rybí, Téma: Nečekaný nocležník, Počet mluvčích: 1
Ale jedenkrát jsem hrůze zažila. Tož ve dně jeden sedlák mi praví. Prý. Panímámo já. Mám na otelení krávu a jak bude. Kdyby v noci to trefilo já budu potřebovat kořalku otevřte mi. Jak zaklepu. Já pravím. Vemte si ju radši včil. Ale já. To já nemůžu. To já my bysme to vypili. A v noci bych neměl. (hlasitý hovor v pozadí). Tož když nemůžeš. Tož to zavolejte. (nadechnutí). Tak bylo půl jedné v noci měla jsem malé světélko udělané. Edem skrz děti takú noční lampičku. Kdosi ťuká na okno. Tož já jsem si pravila. To je ten sedlák. Co má zamluvené. Že mu otevřu. (nadechnutí).  tož. Já jdu otvírat. Jemináčku. Voják. S brečkem na hřbetě. Jak to nosili ty. Já jsem honem chtěla. Jak jsem viděla vojáka. Zavírat dveři. On ale do nich ždúrnul a dostal se do síně. A dále a včil. (nadechnutí). Proboha. Prosil. Ať ho tam nechám na noc že zabloudil. (nadechnutí). (hlasitý hovor v pozadí). A já pravím. Tož kde jste pochodil? No tož mi to povídal. Že dostal se až navrch. Tam tam je takové. Povídajú temu Potočisko takové ráztoky škaredá cesta. A samé křoví. A. To. (nadechnutí). (rušivý zvuk). Tož jak tam přišel tož se vrátil. Viděl. Že jde zle. A u mě. Když to světélko bylo tak zaťukal. (nadechnutí). A já od strachu. Tož proboha  když mi voják se tu vtaší. A já jsem sama s malýma děcky. Vešel do světnice shodil ze sebe tu tu. Tornu hodil to na zem. Plášť plášťem se přikryl a. Chlap na zemi ležel. Já už do rána nespala a dcerka byla u nás sestřina ta měla myslím třináct či čtrnáct roků tož ta zarovno se mnú nespala. (nadechnutí). To jsme se bály. Že. Nevěděl člověk. Co je to zač aby nám potom neublížil lebo něco. (hlasitý hovor v pozadí). Ráno. Tož pěkně poděkoval za nocleh. A sebral svoje věci. A šel pryč. (dlouhá pauza).


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Ostrava (Polanka nad Odrou), Téma: Vodník a medvědář, Počet mluvčích: 1
No tož. O tym vodníku no. Tu je mlýnek je jenom kousek v polu a tam byl nějaký Zátopek. Potom to po tym Zátopku koupil Klapúch. Včil je tam Klapúch. Tak ten vodník jim tam robil čertovinu. Že oni tam jakživ na noc nebyli. Oni vždycky odešli do dědiny na noc. A přišel tam s medvědem chlap a prosil o ten nocleh a oni mu pravili. Člověče vždyť my tu sami nemůžem být. Praví sobě. Tu takový dělá rajvach že my musímy utýct vždycky na noc. Praví. Do dědiny. Praví. Nikdy nepůjdete. Jenom mně tu přenocujte s tým medvědem a budem vidět co bude. (nadechnutí). A tak přišel ten vodník nevím kolik bylo hodin kolem půlnoci přišel a začal tam vařit. Dělal si oheň a jakýchsi hrnkův nastavěl kolem teho ohňa a furt míchal míchal. A ten temu medvědovi našuškal do ucha ež mu tam jde co vyvést. A pustili teho medvěda z té kuchyně ho pustili támek. (nadechnutí). A on se dívá na něho jak přišel co to přišla za kočka velká. No a on mu tam mňák do toho jednoho hrnce vymáčel mu tam všecko. A tam ho tam tú vařechú. Jak ho mele tak ho mele. Tak jak ho začal mlátit. Ten mu tam mňák do toho druhého do třetího a všecky mu vymlátil ty. Hrnce měl prázdné už potom tak utek. No a on přišel zpátky a ráno ven šel obhlídat jak je všecko v pořádku ten Zátopek jestli je tam kolo v pořádku a jestli je támek voda na. Na pouštění rybník plný a jde po té hráze. Tak výše šla ta hráza než ten mlýn. (nadechnutí). A on vylez zpod teho kola a praví. Mlynáři máte tam ještě tu kocunaru? (nadechnutí). A onemu se nevzpomnělo na teho medvěda. Onymu se okotila kočka a měla čtyři mladé. Praví. Ó mám má čtyři mladé. Pravil. Ó já už tam nepůjdu. A už víc nepřišel. Měli po komedii. (dlouhá pauza).


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Janovice, Téma: Cikán a pan farář, Počet mluvčích: 1
Jednou. Když cigáni kočovali též cigun našel krásnú knihu. No tak ale co komu ta kniha teď patří? Chtěl též jako odměnu. To prý je. Z fary. No s radostí letěl na faru. Že též cosi dostane od faráře. Jakú dobrú odměnu. Myslil. Co též nebude mít. Přinese velebnému pánovi knihu. Hlásí se. No dobře cigáne tak gracias. Velebný pane já myslím. Že byste mi mohli dát jakousi odměnu. Cigune. Jak já ti řeknu gracias. To tak jak kdybysem ti dal sto korun to máš ode mě stovku. Smutný odešel cigun. No ale on si na něho počkal. Na rok jak kočovali stala se mu bohužel nehoda. Děvča mu zemřelo ale byl nucený ho pochovat. Šel na faru k farářovi. Prosil ho aby mu to děvča pochoval. Ale chtěl moc pěkný pohřeb. Že mu dobře zaplatí. Ať mu to šumně pochová. Tak farář mu slíbil a tyn pohřeb pěkný. Vyzdobil. Tak cigun včil se ptá. Tož co důstojný pane co budu dlužen? No cigune pěkný pohřeb jsem ti to udělal no. Tak dáš mi stovku. Cigun praví. Gracia. Gracia dávám vum dvě stovky ještě vum důstojný pane jednu stovku přidám ještě raz gracia. (dlouhá pauza).


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Janovice, Téma: U kuchyně ve válce, Počet mluvčích: 1
Když válka vypukla tak čtyři páry koní se vyzvaly na fořpun. (dlouhá pauza). A já byl v Krakově jednadvacet dní. Tyn kůň omarodil. Tak mě poslali domů s tými koňami. Sofort dostal lístek a narukovat do Frýdku do školy a hned do Olomouce a abrystovaný a hned do pola do fronty. (hluk v pozadí). To já byl pravda u kuchyně. U trynu. Pravda v Polsku byl. Pravda v Černé Hoře byl. V Itálii byl na Piavě. A nemocný nebyl ani raz. (smích více mluvčích najednou). A raněný též nebyl. Čtyři roky v polu! A dále sym měl dobře. Hladu nebylo. Jsme byli u kuchyně. Co? Aj zabijačka. To by se zabilo bo dneska by maso do pola dovezli. Ale ve válku museli bydlo vozit v létě. Bo to bydlo se zasmradilo. Tam my to v polu zabíjeli. Bylo tolik pravda tolik řezníkův. To se zabilo a vařilo se. A jestli byly to prasa. To se vykopala škarpa velká dala se celta z kotla voda. Opařilo se a už byly troky. A hnátek? Byl dlouhý smrk. Co? (nadechnutí). A na smrku jsme pravda ten hnátek rubalo se na tým do kotla. A už to bylo dobré. (dlouhá pauza).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Těrlicko (Hradiště), Téma: Pomoc ruským zajatcům, Počet mluvčích: 1
V Těšíně utekli Rusi z lágru. A ti Rusi oni tam měli. Takúm starúm stodole a ti Rusi vlezli do tej stodoly a tamek nocovali. A žádný nevěděl že tam nocujón. Než sestra šla na seno do kráv. (hluk v pozadí). A teraz jeden Rus vylez s automatem a pravil že jak jich vyzradí že jum zastřelí. (hluk v pozadí). Ona nepověděla nic. Jenom to mamince pověděla. Že tam ti Rusi són. Tož my ještě se nad nimi smilovali. Navařili my jim. Jídla dali my jim pojíst a potom tyn Rus už se tak osmělil. Že přišel aj do kuchyně. Do jizby. I chtěl po tatínkovi. Aby mu bot spravil. (hluk v pozadí). (hluk v pozadí). (hluk v pozadí). Měl ruky pošaračonon. Tak my mu tum ruky zabandážovali a oni. Tatínek mu zešil tyn bot dali my jim pojíst a oni zas do tej stodoly šli a oběcali že pujdon hned z tej stodoly. (nadechnutí). (hluk v pozadí). (hluk v pozadí). (nadechnutí). (hluk v pozadí). A oni tam zůstali ještě na druhý deň tam ještě zůstali. A když tu byli Němci my se strašně báli. (nadechnutí). A potom na druhý deň ku večeru už šli. A kajsi se ukryli v horách a tam v tých horách byli dlouho. Tam byli ze tři měsíce v tých horách. V taký starej stodole tam byli u nějakýho Vojnara. (hluk v pozadí). (nadechnutí). A oni potom Němci chodili a hledali i tamek našli to v tej stodole i tam tých Rusův našli i tých Rusův potom vodili tu strašně dookola po Žermanic a všude. (nadechnutí). (hluk v pozadí). (nadechnutí). Kerýsich tých Rusův postříleli a jednoho teho Rusa. Se nechali. (nadechnutí). A on tyn Rus chodil a všude vodil kaj kdo byl. (hluk v pozadí). No tak potom aj přišli tu i tatínka zebrali též i jich odvedli. (hlasitý hovor v pozadí). (hluk v pozadí). (hluk v pozadí). Byli za to popravení.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Pěnčín (Alšovice), Téma: Jak jsem začal se sklem, Počet mluvčích: 1
Já jsem měl slíbený ze Zásady. Jako vod maminčinýho bratra Halamy. Tam v Zásadě. Že mě vezme do učení na zámečníka. No jo. Ale v pětatřicátým roce tady se nic nedělalo žádná práce nebyla a to vím. Že mně říkal. Kluku co by ses naučil. Když sám nemám co dělat. Tak jsem šel ještě do š* čtvrtýho ročníku do měšťanky. No a bylo to stejný. A tady v Alšovicích učil nějakej z Brodu. Nějakej učitel Rada. A tatínek jak byl v tý školní komisi. Tak někde hovořili a on říkal. Dejte ho do sklářský školy. No a tak já jsem šel s tím učitelem Radou jsem šel k zápisu v srpnu anebo ještě dýl. (nadechnutí). Tam za tím ředitelem Metelákem a no tak zkoušky jsem potom udělal. No a tak jsem zůstal v tý sklářský škole jsem to vychodil. Ty tři roky. (nadechnutí). Říkali nám že bude to š* čtyřletá takže budem dělat jako maturitu. Jenže potom jak v. Devětatřicátým to zabrali Němci že tak z toho sešlo. (nadechnutí). Nevěděl jsem půjdu dělat nebudu dělat. Tady bratranec kterej přišel z Jablonce. Ze zabranýho +. Protože hranice jsme měli tuhle nahoře tam to rozcestí tam byly hranice. Ten potůček to dělal. + a tady byl v Alšovicích a dělal do nějaký bižuterie. Ty brože a to. A potom se dal do těch vánočních ozdob. Tak jsem tam byl u něj tam jsem mu kreslil  takovej nějakej katalog ty brože podle skutečnýho jako vzorkovnici. To mně to kreslení nějak šlo. Tak jsem tam u něj vydržel až takhle někde do jara ve čtyřicátým roce. Pak přišel tenhle z Huntířova nějakej Paldus a jestli bych nechtěl dělat k němu. Von teda neměl žádnou dílnu bydlel tam u sokolovny jenom v takovým baráčku a už tam k němu dělali asi tady ze Bzí asi tři hoši a mně se zdá někdo ze Sněhova nebo z Mukařova tak jsem. K němu začal dělat. (nadechnutí). No ale s ním to bylo -. Von mně dal nějakou práci. Já to to udělal. Já jsem tam s tím šel von nebyl doma. Jeho maminka říkala. Přijďte si vodpoledne von bude doma. Já jsem tam šel vodpoledne. To je tuhle přes kopec do Huntířova a von zas nebyl doma. (hluk v pozadí). No ale vydržel jsem to tam pomalu rok. Ale potom jsem se právě sešel s tímhle Jirkem Morávkovým a ten dělal v Brodě u Lubasa tam na Trávníkách. A tak mu to jako říkám že se mně to tam nelíbí. Že bych nejradši tamodtud šel pryč. Von nás taky doháněl. Já jsem třeba něco udělal a řek jsem si za to. A von říkal. To ne hoši ze Bzi mně to dělaj tolikhle třeba vo nějakých dvacet halířů lacinějc. A tak jsem říkal tomu Jirkoj že bych třeba šel. Tamvodtud pryč. No ale teďka najednou mně přišel dopis vod toho Lubasa abych tam jako přišel abysme to domluvili. Tak já jsem vzal kolo a jel jsem do Huntířova. Náhodou byl doma a. Tak jsem mu řek že končím. No a tak jsem z toho Huntířova jel je*  rovnou do Brodu. No a tak jsem začal tam. Dělat k němu. Ze začátku jsem dělal něco doma ale potom to bylo s tím. Benzínem takový špatný. Tak jsem šel do dílny. Brzo někde. Nevím jestli v no ale ještě v jednačtyřicátým roce. (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Pěnčín (Alšovice), Téma: Na práci do Německa, Počet mluvčích: 1
No. Ve dvaačtyřicátým mě vzali do Reichu jako jednadvacátej ročník i když mně tam z toho Pojizerskýho ústavu jak byl ve sklářský škole jsem měl nějaký takový doporučení. To ale ten. Nějakej komisař z toho Jičína mně povídal. (nadechnutí). No. Napsali vám to pěkně ale nebude to nic platný. No. Tak jsem. Se dostal. Do Reichu. Dva dni jsme byli na cestě. Přes Kladsko. Do Vratislavi tenkrát se to jmenovalo Breslau. Tam jsme přijeli druhej den vodpoledne. Museli jsme vystoupit. Vono nás bylo asi patnáct set z z toho vlaku. (nadechnutí). Museli jsme vystoupit na perón a teďka to pomalu. Se sunulo k východu a když jsme konečně. Vyšli z toho nádraží tak jsme koukali jako vyjevený. (rušivý zvuk). Jinak bylo plno vojáků nákladní auta s vlekem. Třicet vodpočítali ten nějakej důstojník do vleku naházeli ty naše zavazadla a do toho předního auta do korby jsme nastupovali my. (nadechnutí). Teďka se tam. Tuhle byl z ze Skuhrova taky nějakej Jarka Vélů. No uměl. Uměl jako dost dobře německy. No ale já chodil sedm roků na němčinu a my jsme si z toho dělali. (dlouhá pauza). (smích). (dlouhá pauza). Teďka von s nějakým člověkem někde vodešel a teďka von ten důstojník přilít a začal nás počítat a hnát k tomu autu. (nadechnutí). Já tam kufry. Nechal. Stát a utíkal jsem ho. Jarku hledat. Našel jsem ho. Povídám. Jarko je zle už nás tam žene do auta. Von to říkal tomu člověkoj a tak von hned šel a říkal. To jako že jsou mí mí lidi. Jak jsem rozuměl. Ten důstojník se ptal. Kolik? A já nevím. Kolik řek. Jestli dvacet nebo pětadvacet a von nás jich taky asi ke třiceti vodpočítal a pryč. To jsme přijeli vod. Tady vodzdúli vod Kladska a tak jsme museli jít na další nádraží přes to město. Já nevím jak dlouho jsme šli a Jarka říkal. Chlapi pojedeme. Blíž k domu. No. Tak jsme to* v tý nádražní restauraci jsme si tam vobjednali polívku. (nadechnutí). Teď jsme koukali jako hloupí. Voni nám to přinesli v hrníčkách oni tomu říkali brie nebo tak nějak. My tomu říkali blije. (nadechnutí). (dlouhá pauza). (smích více mluvčích najednou). Tak tam jsme napsali lístky kde jsme no a zas jsme sedli do vlaku a zas jsme jeli a nevěděli jsme kam. A tuhle do toho Valbřichu. Za Krkonošema. Teďka. Jsme tam přišli. Vona to byla hospoda. Teďka když se votevřely ty dveře šedesát čtyři kavalců akorát v prostředku takovej dlouhej stůl. No a tak jsme se nějak domluvili. Tuhle tam byli nějaký hoši ze Bzí. A z Líšnýho tam byl jeden. Tak můj spolužák tak jsme říkali. Ale budem držet pohromadě jdeme s* na galerii nahoru. Tam bylo vosm postelí takhle před každou tou tuplovanu postelej byla skříň. V sobotu jste se šli podívat že budem dělat na nádraží. Byl tam tlumočník. (dlouhá pauza). No a tak jsme koukali jako vyjevený ráno se tam votevřelo takový velký vokno postavili tam prádlovej hrnek černý bryndy a nic. No ale měli jsme každej něco z domu. A celej den nic. Kvečeru se to zas votevřelo. <para type="cizojazyčný projev"> Essen </para>! Dostali jsme takový červený misky plechový. (rušivý zvuk). No tak tam se fasovalo na celej den jídlo. No buďto to byl ajntopf a k tomu jsme měli čtvrtku chleba takovej kilovej bochníček. A že byl ten ajntopf. Tak byl takovej kolečko salámu a mně se zdá že už nic jinýho. A tohle jsme dostali a to nebyl žádnej kumšt sníst a ráno zas jenom se vstalo. A zas tam byl jenom ten hrnek s tím černým lógrem. (rušivý zvuk). A kvečeru takovej kousek masa a do tý misky takovou malou sběračku toho sosu. Tý vomáčky a vžíce zelí. (dlouhá pauza). A pět šest brambor. Ve šlupce. A zas ten chleba a k tomu chlebu vžička marmelády a taková kostička nějakýho jestli to bylo máslo nebo co to bylo to takový. No na jedno namazání. No. A zas druhej den nic. Zas až kvečeru. Tak kdyby. Takhle něco člověk neměl z domu tak. Ráno šel do práce. Na to nádraží a neměl by sebou nic. No ale tak se to. Člověk  byli jsme mladý že? (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Horní Branná, Téma: O muzikantech a muzikách, Počet mluvčích: 1
No u nás bejvaly taky muziky. Jenže to já jsem musela vždycky bejt za výčepem. To jsem nemohla tancovat. Maminka byla v kuchyni. Tatínek vobsluhoval. A já vobsluhovat jsem nechtěla. Víte proč? (nadechnutí). Když jsem dávala pivo. Von mě třeba vzal za ruku nějakej chlap. (nadechnutí). Já bych mu takhle dala mácla bych ho. To jsem nemohla tak já jsem říkala. Já obsluhovat nebudu! (klepání). Tatínek vobsluhoval a já jsem točila pivo a potom když tatínek to všechno vobsloužil jako tak. To hoši si přišli zeptat tatínka jestli můžu. No já jsem mohla chodit vždycky tam. Kde bratr hrál. Von třeba hrál v Pasekách tam byla hospoda U. Zapadlejch vlastenců. Tam se tancovávalo tak tam. Tam jsem mohla jít. A maminka říkala. S Pepíkem tam a s Pepíkem domů! (nadechnutí). No jo s Pepíkem tam a s Pepíkem domů! Jenže Pepík. Von byl starší von vyprovázel nějakou holku někam a mně dal saxofon to byl takovej velkej kufr já domů táhnout saxofon. (dlouhá pauza). (smích). (dlouhá pauza). Teď jsem nemohla jít domů dřív než von tak jsem za stodolou seděla na saxofonu až milostpán přišel domů. Tak jsme šli teprv domů. (nadechnutí). Až dovyprovázel holku. Tak jsem mohla jít teprv spát. (nadechnutí). A nikdy jsme na sebe nic neřekli. (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Horní Branná, Téma: Veverák Ferda, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Anna Ž.] Tak jsem byla na houbách a tam byly dvě veverky.
[mluvčí: Anna Ž.] Ještě skoro bez chlupů jedna pískala. A jedna byla mrtvá.
[mluvčí: Anna Ž.] No tak tu co pískala. Byla zima hrozná.
[mluvčí: Anna Ž.] Vona neměla mnoho chlupů. Jen pár chlupů dlouhej vocas. Tak se* podle toho jsem poznala že to je veveráček.
[mluvčí: Anna Ž.] Tak jsem ji vzala. Do šály zaba*.
[mluvčí: Anna Ž.] Měla dvě blechy taky ale že měla málo chlupů. Tak jsem je hned našla a hned byly pryč.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Anna Ž.] (dlouhá pauza).
[mluvčí: Anna Ž.] (nadechnutí).
[mluvčí: Anna Ž.] (dlouhá pauza).
[mluvčí: Anna Ž.] Donesla domů no a teď co s ní?
[mluvčí: Anna Ž.] Tak do lékárny pro kapátko pro sunar.
[mluvčí: Anna Ž.] To jsem jí takhle votevřela jí tlamičku. Tím kapátkem kapku druhou kapku pár kapek jsem jí dala ale to jsem každou chvilku.
[mluvčí: Anna Ž.] Vono to bylo maličký.
[mluvčí: Anna Ž.] (nadechnutí).
[mluvčí: Anna Ž.] No a já měla služby. Dva dny jsem sloužila vůbec jsem nepřišla domů. Jezdila jsem jako průvodčí.
[mluvčí: Anna Ž.] A co já ty dva dny?
[mluvčí: Anna Ž.] Tak jsem šla do ČSAD. Tam jsem to řekla voni mně dali mateřskou dovolenou!
[mluvčí: Anna Ž.] Já jsem mohla pár dní zůstat doma a tak jsem veveráčka tak vykrmila že už sám se naučil z malý mističky pít.
[mluvčí: Anna Ž.] (nadechnutí).
[mluvčí: Anna Ž.] Pak mně dali službu denní že jsem ráno vodešla. Tak jsem mu připravila všechno a večer jsem přišla domů.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: ] (klepání).
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Anna Ž.] A pak jsem s ním do ČSAD chodila my jsme měli takový zimáky vyfasovaný že jo a. Von byl v kapse a. Teď vylez z kapsy. Mně na rameno.
[mluvčí: Anna Ž.] (nadechnutí).
[mluvčí: Anna Ž.] (nadechnutí).
[mluvčí: Anna Ž.] Když. Mň* se mnou někdo mluvil tak vlez takhle pod kabát von byl krásnej a poslušnej.
[mluvčí: Anna Ž.] Von mně lítal po zácloně a já.
[mluvčí: Anna Ž.] Ferdo dolů!
[mluvčí: Anna Ž.] A von takhle a na rameno a žmoulal mně ucho.
[mluvčí: Anna Ž.] To bylo krásný <překryv mluvčích> zvířátko </překryv mluvčích>!
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Anna Ž.] A von měl svou klec von měl kovovou klec v tom měl smrk kus smrku tam na tom smrku měl. Už jsem mu ušila kapsu z látky von tam na zádech ležel a já přišla večer ze služby. Přinesla jsem mu voříšky a já mu dávala voříšky. A von vleže si je chroupal.
[mluvčí: Anna Ž.] To <překryv mluvčích> bylo </překryv mluvčích> krásný <překryv mluvčích> zvířátko </překryv mluvčích>!
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Anna Ž.] (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Horní Branná, Téma: Jak teta mluvila, Počet mluvčích: 1
No a v těch Vojtěšicích. Tam se mně hrozně líbilo protože teta mluvila tak horácky ježiš. To byla krása. Vona všecko na to ť. Na konec. Že jo. Mluvila no teda. To bylo nádhera. To se mně tak líbilo. Já to nepamatuju už ty výrazy její. Ale. Jak chodí se kupovat do Jablonce a když jsme šli zpátky. Tak jsme šli do kopce já jsem byla malá holka. Tak vona mě vzala za ruku. A říkala. Brabenečku dej mně ruku povedu tě na vrch buku. A já jsem rozuměla na vérbuku. A já jsem si pořád říkala. Co to znamená to vérbuku ale nevěděla jsem. (hlasitý hovor v pozadí). A na to jsem přišla až. Pozdějc až <para type="se smíchem"> když už jsem byla stará </para> tak jsem si vzpomněla že to bylo na vrch. Buku.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Horní Branná, Téma: Když jsme se vzali, Počet mluvčích: 1
My jsme se přestěhovali sem do tý Dolní Branný no. A začala jsem dělat Miletě kapesníky. Jo to mě teda už drželo celej život. Protože jsem neměla žádný vzdělání. Tak mně nic jinýho nezbejvalo dělat ve fabrice. (nadechnutí). No a tam jsem byla. Přes třicet. Roků čtyřicet snad asi. (nadechnutí). Čtyřicet. Vod svejch třiadvaceti. Mezi tím akorát  čtyři roky s dvouma dětma. (nadechnutí). A to bylo taky hrozný. Protože nebyly tenkrát žádný přídavky na děti. To si kolikrát říkám. Pane bože dneska si tak stěžujou ty lidi. No ale je to hrozný. Když nemaj práci. Že jo. (nadechnutí). Ale. Já jsem byla doma s dětma. A měla jsem jenom to. Co přines manžel a to bylo jedenáct set korun. Za měsíc pro čtyři lidi. Ale přídavek. Vůbec žádnej na děti nic. (nadechnutí). Mateřská byla asi čtyři nebo pět měsíců. To už nevím krátká. Že jo. A to to bez peněz. Já vím. Že jsem si nemohla naprosto pro sebe nic koupit. (nadechnutí). To že jsme se brali po válce a tenkrát nic nebylo. Manžel byl dokonce před Němcema se skrýval vod. Dvaačtyřicátýho do pětačtyřicátýho spal venku v přírodě. V lese. V zimě třeba ve sněhu. Si dělal taky bunkr. Takže když jsme se brali. Tak neměl nic. To jsme se brali krátce po válce já jsem toho taky mnoho neměla. Protože přes válku ještě v tý době bylo všecko na lístky. (nadechnutí). Tak jsem se tak těšila. Když jsem pak měla ty děti. Ale ty jsme neměli hned. Ty jsme měli za několik roků. (nadechnutí). A pořád ještě byly lístky. Že jo na všecko. (nadechnutí). Z jednoho platu jsme si nemohli koupit nic a já jsem toho potřebovala. Záclony povlečení manželoj prádlo. Sobě jsem si za ty čtyři roky co jsem byla doma nemohla koupit vůbec ani. Ani kousek ničeho. (nadechnutí). Dneska když to vidím co je všude těch hadříků zbytečnejch jaký. Kvanta se toho vyhazujou je mě z toho. Úplně nanic. Protože já jsem měla pro děti jen to nejnutnější pro jedno. To jsem zase ušetřila pro to druhý tři kabátky.  Spodní. Tři ty lepší. Jednu soupravičku dvě. Takový ty peřinky. Jak bejvaly. Ty americký. (nadechnutí). To jsem měla dvě. Když se šlo do poradny a to jsem musela pořád hlídat. Aby bylo čistý abych to měla připravený. Kdyby to dítě onemocnělo nebo něco.  to byla divná doba. Teda pro mě. Jako. (hlasitý hovor v pozadí). No a pak když jsem šla do práce. Tak už to bylo lepší. Že jo. Pak už jsem chodila do práce začaly děti chodit do školy. No a ta malá. Tý byly dva roky dva a půl. Když jsem ji už dávala do školky. Jen kvůli tomu. Abych mohla jít si nějakou korunu vydělat. Abysme tu domácnost trošku. Pozvedli.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Svačina pro kantory, Počet mluvčích: 1
V tom domě co teď bydlí zámečník Spanilej dokud to Málovi to byla papírna Málovi v dražbě nekoupili bejvala tam hospoda. Byla tam starší hostinská se svým bratrem Pepíkem a to byl silák. Jednou nes z Rokytnice z pivovaru štvrtně piva. V týle. Bez vodpočinku až domů. Byl to pěknej výkon že jo? Bohužel ten přišel říkaj tady šerádem ze světa spad ze schodů a zlámal si vaz. No já jsem tam. K tý šenkýřce chodíval babičce pro šňupavej tabák. Já jsem tam rád chodil vona měla po domě dva čermáky. Červenky. A takhle. U dveří měla bedničku. A tam pěstovala červy moučný červy pro ty čermáky. A taky jsem vod ní často něco dostal. Hrušku nebo jabko tak jsem tam rád chodil. Vono to nebylo nic fajnovýho na stole nebyly žádný ubrusy a po voknech taky nebyly žádný firhanky. A taky jsem tam nikdy žádnýho hosta neviděl. Takhle pod vokny byl kuželník hampejz. Tam chodívali. Sousedé v neděli vodpoledne koulet kuželky. Jednou taky přišli kantoři z Vysokýho udělali si výlet do Pasek a tak se tam stavěli. No taky si kulili chvilku se tam pozdrželi no a mjo*. Potom měli hlad. A jeden povídá tý šenkýřce. Nedostali bychme něco k jídlu? Hmm to snad jo. Přinesla bochník chleba a mísu tvarohu hořčáku. Ukrojila krajíček nabrala prstama toho hořčáku a plisk na ten krajíček. Tu zas ukrojila druhej no a kolik jich bylo tolik bylo krajíčků. Toť se ví voni ti kantoři ten chleba nejedli. Jeden na mě mrknul a povídá. Ty hochu chceš ten chleba? Toť jo! Tak jsem ho dostal. A měl jsem dobrou svačinu a ještě večeři.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Pěkně pomalu začít, Počet mluvčích: 1
Jednou tady z Pasek se dávala dohromady kapela. A chodívali až do Ruska. To v tom románě Zapadlí vlastenci v tom se toho dočtete že tam ten Hajnů někde u Visly. Se ztratil. Že jo. A jednou taky někde u Paky nějakej kapelník dával dohromady kapelu a z Pasek tam šli dva nějakej švec Pavlů jmenoval se Schovánek a ještě s jedním mladším Schovánkem. No tak šli tady dolů k mostu a ten švec Pavlů ten starej. Vojtěch se jmenoval von s každým zůstal stát s každým porozprávěl a tak šli pomalu. A ten byl mladší ten Štěpán jmenoval se Štěpán Schovánek von taky hrál von taky byl v Rusku a hrál v opeře na flautu to nebyl žádnej žádnej tento. No a a ten pak zas vostal stát a zase hovořil. (rušivý zvuk). Naposled ten mladej toho už měl dost a povídá. No strejče jestli to takhle budem dělat tak tam nedojdem ani do večera. No strejc vostal zticha a šli. A když už pár hodin šli ten mladší nemoh. Vostával pozadu. A ten strejda se na něj votočil Vojtěch a povídá. Ty už nemůžeš? Pamatuj si. Když někam jdeš pěkně pomalu začít a potom něco vydržíš. A když začneš prudce tak seš brzo hotovej!


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: První velocipedista, Počet mluvčích: 1
Prvním velocipedistou. Abych to tak řek pokud vím byl Schovánek Jan. V Pasekách tedy. (hlasitý hovor v pozadí). No byl to soustružnickej dělník a pracoval u pana Nesvadby. Taky v Pasekách. Kolo si hodně zrobil sám ačkoliv kovový součástky němu dělali ve Vysokým u kováře. (hluk v pozadí). Jednou vo výplatě v sobotu se vypravil a šel si pro to kolo. Tenkrát ještě nebyla ani ta silnice vod Příchovic k Vysokýmu.  ale kolo bylo hotový tak si ho vyzved zaplatil a tlačil ho po těch polních cestách do Sklenařic. A kde to šlo tak na to skočil a než došel do Sklenařic už uměl jezdit. Potom tlačil kolo nahoru k Tomášovu kříži a tam to už bylo z kopce tak skočil na kolo a nohy nechal v klidu chytil se řidítek brzdu u toho neměl a pustil to tady dolů k Pasekám. No jo. Že u toho neměl brzdu tak to nemoh ovládnout kolo se rozběhlo a roztřískal to tam. Nechal to tam na hromádce a šel k Nesvadboj. Von ho už vyhlížel už zdaleka křičel. A kde máš kolo? Von němu povídal. Půjč mně trakař! A s trakařem pro to dojel a přivez ho tam k Nesvadbovem. A zas jednou ho dovez do Vysokýho a zas ho nechal spravit a zase jezdil. A jednou tam jel taky podle pily dolů taky ještě tahle silnice nebyla tam to bylo z kopečku a von narazil na kámen. A jak tou setrvačností to drclo von přelít přes řidítka ale měl tolik duchapřítomnosti že u kola zůstal stát. No teď ten majitel pily tam byla pila vyběh ven a povídá němu. Taky člověče řekni jak #s tohle udělal! A von němu povídá. Hmm to já ani jinak nedělám když chci vostat stát!


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: O hudbě, Počet mluvčích: 1
Já jsem přes padesát roků chodil s muzikou. Původně jako kluci jsme začínali s paseckou muzikou. To vedli Noskové. Nějakej ten šraml takhle na na ty zábavy bejval a  dokonce byla i dechová hudba že. Pamatuju v takovým čtyřicátým šestým roce to jsem jako. Byla tady slavnost. To bylo padesátý výročí založení Sokola nebo něco takovýho. Nebo šedesát a to jsme tam hráli koncert jako dechová hudba pasecká. Pravidelně. To já už nevím do kolikátýho roku pasecká hudba jako  hrála na pohřbich když byl pohřeb tak hráli Pasečáci. Oni nebyli schopni dát muziku dohromady ale. Pozvali si lidi  z jinejch vesnic a někdy to bylo krutý. Tejdě už.  Když někam ten muzikant jede. Tak pro něj přijedou autem a vodvezou ho. Ale my třeba jako tamhle ve Vysokým <unclear> jsme </unclear> měli nějakej takovej větší orchestr. Hráli jsme. V Roprachticích v plese. Takže já vodsud jel na lyžích do Vysokýho z Vysokýho jsme vezli ten krám nějakej. Už tenkrát byly pultky takový ty. Tříhranný. A tak to na renwolfu jsme to vezli do Roprachtic tam se vodbyl bál. Zas jsme to vezli na renwolfu zpátky do Vysokýho z Vysokýho jsem jel domů na lyžích. A řeknu vám. Tadyhle vod Sklenařic nahoru já jsem na těch lyžích šel a najednou jsem zjistil. Že stojím. Tak utahanej. Vospalej. (nadechnutí). Přišel jsem domů. Vždycky když jsem přijel domů. Tak máti mně uvařila hrníček mlíka na snídani. Já to nebyl mocen sníst. Já jsem nad tím seděl a vždycky najednou cvaknul <para type="se smíchem"> do hrnku </para>! (smích). Taková únava byla. Nebo vodsud si to dejte jsem chodil do. Rokytnice hrát ale až nahoru do Rokytnice dneska tam je to parkoviště. Tak tam byla hospoda tam se chodilo. Když se jelo domů. Tak se  většinou autobusem dolů a tam vodsud jsem chodil pěšky zase. I po tom bále. To byl mordunk! Potom jsem hrál s ponikelskou muzikou to nás už vozili a to nebylo taky tak jednoduchý. Když vám dali dvanáctsettrojku a v zimě napad sníh a teď to protáhli tou škrabkou. Co jsme se to auto natlačili abysme ho semhle k Esperu přitlačili. Jsem hrál i na vojně s muzikou a taky jsme jednou hráli v nějaký takový tý vesnici ale měli jsme tam velkou muziku. Jednou. Jak dělali ty pohraniční pásma jo tak  těm lidem než je vystěhovali. Tak nim tam udělali ples. Jo. A tak nás tam poslali hrát. Nám dali erenu. No to bylo takový vozidlo. To se klouzalo když vidělo sníh zdaleka. (smích). No vojáci v polobotkách. My jsme deset kilometrů <para type="se smíchem"> to auto tlačili. Než jsme to tam dotlačili </para>. (smích). Tejdě  nám dali nějakou večeři vo půlnoci. A to byla večeře teda střelili jelena a zrovna z toho udělali guláš. To prostě se nedalo sníst. To vám ten puch. Úplně pusu votvíral.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: U Hrůzů, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: ] (hlasitý hovor v pozadí).
[mluvčí: Ctirad H.] No jako kluci. Když jsme vyšli ze školy tak jsme chodívali tamhle k Prdku poslouchali ty štamgasty. Jak tam. Seděj u piva. A kecaj anebo něco takovýho vypravujou jo.
[mluvčí: Ctirad H.] A tady jsme měli elektriku. Daleko vod transformátoru. Tak když někdo něco zapnul tak ta elektrika pomalu zhasla.
[mluvčí: Ctirad H.] (pousmání).
[mluvčí: Ctirad H.] A ti chlapi tam u toho piva tak rozumovali když. To najednou. Přestávalo svítit. Jak to blikalo.
[mluvčí: Ctirad H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ctirad H.] A tak ten. Jeden říká.
[mluvčí: Ctirad H.] No jo Hrůzovka zas už začala <para type="se smíchem"> fofrovat </para>!
[mluvčí: Ctirad H.] Hrůzovka. To pod Prdkem byl barák. A tam bydleli nějacej Koldovští. Ale říkali nim  U Hrůzů.
[mluvčí: Ctirad H.] Nebo von vždycky říkal.
[mluvčí: Ctirad H.] To je hrůza.
[mluvčí: Ctirad H.] Když něco se dělo. Jo.
[mluvčí: Miriam Š.] (pousmání).
[mluvčí: Ctirad H.] Tak mu říkali. Hrůza. A to fofrovat. To je mlejnek. Kterým se čistí vobilí.
[mluvčí: Ctirad H.] Tak to utkvěje v paměti. Takovýhle <překryv mluvčích> ty hesla </překryv mluvčích> nějaký.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> no </překryv mluvčích>.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: O jahodách, Počet mluvčích: 1
Když jsme byli malí. Tak naši aby to zvládli tak. Máti pěstovala jahody. Zahradní. Ale ve ve velkým poměrně. To. Bylo jahod kolik metráků. A my jako děti školou povinní jsme to roznášeli. Normálně nám navážili kilový pytlíky do sáčků papírovejch. (rušivý zvuk). A třeba jsme tadyhle do Pasek do hospody šli dneska to je departman U Houslařů. Tam bejval starosta Soukup. Hospoda tam byla a vyvářeli už tenkrát pro Pražáky. A mně utkvělo v paměti to že  vždycky jsme se musili toho starosty zeptat. Jestli to můžeme při tom vobědě prodávat. (rušivý zvuk). Tak říkám tomu starostoj jestli těm Pražákům to můžem tam prodat a. A von říkal. Vopatrně. To jsou páni z Prahy. To nejsou Pražáci. (smích více mluvčích najednou). A to jsme nechodili jen sem. Že jo. To tamhle nahoře  na Hvězdu. Tak se nosilo tam. Nebo na Příchovice k nějaký zeleninářce nosilo se tam i máslo že jo. Jak se doma stlouklo. Tak to ten vodbyt byl tam na tý straně. To jsme nosívali jahody i. Jako děti do Desnejch a do Tanvaldu k nějakejm lidem. Jo. Tam byl fotograf Zeman. K tomu fotografoj nebo do toho hotelu tam. Grandhotel. To bejval. A potom už jsme měli takovej byl pro děti kočárek takovej vysokej za první republiky. Tak na tom byli takový prkýnka udělaný a a ty košky jsme po silnici vozili na tom. Ať nemusíme tři pět kilo nosit u ruky. Že.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Pěstování smrčků, Počet mluvčích: 1
A. Ještě při tom. V tom dětským věku se pěstovaly smrčky. Sazenice smrčků. Ale to byla hrozná votrava to pořád plejt! (smích více mluvčích najednou). To jsme jako děti se v tom naseděli. Při tom pletí. Že jo. No a to se muselo vyplejt. Nebo se to školkovalo. U toho jsme taky. Asistovali. To bylo takový prkýnko. V tom byly zářezy já nevím jestli deset asi těch zářezů a do toho jsme ty semenáče musili zastrkávat otec udělal takhle hrabičkama takovou rejhu. Dal to tam. (klepání). Zahnul vyklopil a bylo to vsaděný. Jo. To se prodávalo na výsadbu do lesa. A to sem lidi si pro to chodili. No. To tak se prodávaly tříletý čtyřletý ty. Stromečky. Že jo. (rušivý zvuk). Když jich měl stovku. Tak to unes u ruky. To nebyla tak velká votýpka aj hodně sem jezdíval nějakej Vaněk dělal správce. A tam se toho prodalo hodně na to návarovský panství. Toto všechno pominulo po vosmačtyřicátým roce. Protože  jak ty jahody. Tak tohleto najednou komunisti přišli na to. Že to je jako spíš zahradnictví než zemědělství a chtěli z toho velký daně. A tak se to zlikvidovalo jak ty smrčky tak tohleto. Tak ty jahody taky.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Ořech, Počet mluvčích: 1
Potom jsme měli doma psa. Jako když jsem bejvala doma krásnýho. (nadechnutí). Ale von tak málo žral. Maminka říkala. Co s tím psem je von nežere. (nadechnutí). A povídám. A vždyť je nádhernej srst se mu jen leskne. (nadechnutí). No jo. Představte si von. Vyžíral vejce po vsi. (nadechnutí). Vlez do kurníku. Maminka říkala. No koukej mlíka jsem mu nalila a von nežere. (nadechnutí). A sousedka říkala. No já nevím já jsem poslala bratrance. Ať si jde vydojit mlíko. A von říkal že vydojil a přišel nějakej pes že to tam vlil do kyblíku a von že ho šel vodehnat. Von na něj vycenil zuby až mlíko vypil tak prej klidně vodešel. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A to byl náš Vořech. No a pak maminka mu mohla přendávat. Co chtěla a von nechtěl. Já jsem říkala. Mami musí bejt uvázanej. A von byl velkej. Vořech uvázanej no to není. Já povídám. Musí poněvadž je to zloděj. (nadechnutí). Tamhle zas. Ženská přišla že šla do kurníku. (nadechnutí). A prej. Všude nesou slepice jen. A von tam vybíral hnízda. (hluk v pozadí). Bodejť by potom chlastal kozí mlíko! (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Starousedlíci a chalupáři, Počet mluvčích: 1
Tady. Všechny baráky byly vobsazený. Velkou ránu do toho přinesla poválečná doba kdy prostě  lidi kteří měli takový. Ty chatrnější baráky tak šli. Zabírat po Němcích. To jedna půlka. Šla do Jiřetína. Tam do těch Albrechtic. Že a druhá půlka šla do Rokytnice. To si mysleli jak si namažou chleba jo. A pane a za rok nebo za dva už koukali kdy* kdyby bylo JZD. V tom Jiřetíně to bylo voni tam dělali. Jako. Ti. Lidi z Pasek. Tam chodili do práce no a tak se tam jako nastěhovali. K fabrice. No a pak po těch vysídlencích začali chalupáři. No  musí se děkovat chalupářům. Že prostě ty baráky udržujou nebo udrželi. Aby to nespadlo. A někteří vopravdu se tomu věnujou. Že jsou parádní no. Když vono dneska je moderní. Rozvádění. Že jo. To si koupěj barák a tu se rozvedou a teď nevědí co s tím. Jestli. To bude mít von nebo vona. Tady nebylo žádný nějaký hrozný zemědělství. Tady byli takový nejvejš asi dva šestihektaroví tenkrát se nim říkalo chalupníci dneska z nich udělali podnikatele. Že jo. Tady JZD se nedělalo. Vím že ještě po tý válce bylo v Pasekách takovejch stopětadvacet krav a teď. Tu jsou asi dvě. Tady ve Vysokým byl státní statek tak jsme byli všichni přifařeni. Do toho statku. To  po nich převzali. Tohle teď se tomu říká družstvo vlastníků. Že. Díky nim se to tu sklízí. Že. Sice to už není takový jako to bejvalo když byly všechny meze vysekaný. Ale voni s těma mašinama zas nemůžou někde po nějakejch kotárech. Teď už tady dobytek to no to jsme byli jedni Nesvadbovi a my jsme krmili nakonec ještě ty bejky to jsme toho nechali v roce pět. Teď ještě dole Koutskej něco krmí a Kučerovi mají nějakej dobytek. (hluk v pozadí).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Do Rokytnice na koni, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Amálie S.] Tady byla munička za války.
[mluvčí: Amálie S.] Tady přišli z Moravy tolik kluků přišlo sem dělat. Za války to asi byli nasazený.
[mluvčí: Amálie S.] (nadechnutí).
[mluvčí: Amálie S.] Tam byl protektorát a tadi byly Sudety. A voni byli z toho protektorátu z tý Moravy nasazený do Sudet.
[mluvčí: Amálie S.] (nadechnutí).
[mluvčí: Amálie S.] Hodně se jich tu pak. Těch kluků. Voženilo.
[mluvčí: Amálie S.] No jeden byl takovej dlouhej. Říkaly jsme mu Hvězdář. S kamarádkou.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Amálie S.] (nadechnutí).
[mluvčí: Amálie S.] <para type="se smíchem"> a </para>. A pak tu vostal. A byl v Semilech na nějakým úřadě. A myslím že už taky je zemřelej.
[mluvčí: Amálie S.] <para type="se smíchem"> von tenkrát </para> šel. Von byl takovej dlouhej a ptal se v Rokytnici jedný jak je daleko ještě na náměstí.
[mluvčí: Amálie S.] (smích).
[mluvčí: Amálie S.] (nadechnutí).
[mluvčí: Amálie S.] A von byl za plotem takovým živým.
[mluvčí: Amálie S.] (nadechnutí).
[mluvčí: Amálie S.] A vona říká.
[mluvčí: Amálie S.] No jo. Když jedete na koni. To tam budete hned.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: ] (smích více mluvčích najednou).
[mluvčí: Amálie S.] (smích).
[mluvčí: Amálie S.] <para type="se smíchem"> vona myslela. Že sedí na koni. A von </para> von stál. Vopravdu ten. Šebela. Se jmenoval. Vopravdu byl. Dlouhej.
[mluvčí: Amálie S.] (nadechnutí).


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Jak vyhořela fabrika, Počet mluvčích: 1
To ještě jsme tu sobotu dělali. No a potom večír. To jsem byla. Brácha byl na vojně. Přišel na v*. Vopušťák a tak jsme s bráchem. A s tou Lídou. S tou kamarádkou letěli. Na Espero tancovat. (nadechnutí). A když jsme šli domů. Už jsme slyšeli sirény nějaký kluci votravovali. Tak jsme už neměli vůbec náladu s*. No a když jsme přišli takhle nad kostel. Tak tam jeden letěl. K Waldmanoj ten byl na poště. Ať jde zavolat hasiče nikdo nikde telefóny neměl no prej. (nadechnutí). Fabrika hoří! No tak jsme letěli domů a. (nadechnutí). No a vlastně my jsme měli psa doma a von tak štěkal. Kňučel. Tropil. Taťka se vzbudil kouk voknem. Povídá. A ježiši s*. Ve fabrice jsou všechny vokna vozářený!. Vstal. Voblík se. Letěl dolů k Jarýmu. Tady vedle kapličky. (nadechnutí). Chlapi. Hoří ve Vilémově!. No a letěli sem. Ty byli první tam no. V padesátým třetím to vyhořelo to jsme tu ještě potom měli. Lisovna byla takhle u země. Tak jsme dělali na vodpoledne. A najednou takový rány a přilít tenhleten Karel Nesvadbů. Byl v kotelně prej. Padá fabrika! Ty zdi vohořelý. No. Tak mi honem. Prej. Všichni ven!. No tak jsme vylítli ven. Byli jsme. Asi čtyři jsme tam byli na vodpoledne. (nadechnutí). Pak se to teda zbouralo. A nás přestěhovali do Jablonečku tam nám dali tu lisovnu no. Sklidili. Uklidili. A začalo se stavět.


Rok: 2011, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Z Tvorby pro výplatu, Počet mluvčích: 1
<para type="se smíchem"> tenkrát taky </para>. Navrátil. Jestli bych nedojela. My jsme byli až na jednadvaceti plnoletý no. Tak mě bylo možná dvacet jestli bych do Jablonce nad Nisou. Tam jsme měli jako podnik dojela pro výplaty že tam bude šedesát tisíc. (nadechnutí). (nadechnutí). Já povídám. Sama nejedu. Ať jede se mnou Jitka. (nadechnutí). Prej no. Ale je*. Že jako jen mně budou platit cestu. Jitce ne. Já povídám. To je jedno. (nadechnutí). Tak polovičku jako to. (nadechnutí). No jo. Ale teď jsem tam neměla. Tak ta mně půjčila tohle. Ta tamhleto. Ta to. Peníze jsme si musely. A vyrazily jsme v poledne do Jablonce nad Nisou pro tu výplatu. (nadechnutí). Tak jsme to vybraly tam v tom a jsme říkaly. No. Když už jsme tady přeci hned nepojedem zase prvním autobusem domů. To je blbost. (nadechnutí). No a tak my jely pěkně až pozdě takhle přes Sklenařice a do Jablonce. My jsme přijely v osm hodin večír. Navrátil už tam čekal u zastávky a prý. (nadechnutí). Já už měl starost. A to. Já povídala. Enu. Když jsme už byly tam. <para type="se smíchem"> tak </para> jsme už si tam polítaly po Jablonci. No. Tenkrát se tak <para type="se smíchem"> nekradlo </para>.


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou (Sklenařice), Téma: O rodu Metelkových, Počet mluvčích: 1
Ta Johanka když se tam vdala k těm Záměrovem tak vona. Brzy zemřela a tak ten její se podruhý voženil. S tou Johankou měl jen toho Bedřicha. To byl můj děda. A s tou druhou manželkou. Měl dvě dcery. A ta taky umřela. Tak měl třetí a s tou měl tři dcery a ty ho teda přečkaly. Ta manželka třetí ho přečkala. Teda. A to byly právě ty tetky Na Pičmonce. Ty třetí děti toho Men*. Nesvadby. Jo já jsem z toho Nesvadbova rodu ale Metelku jsem si zase vzala tak jsem se zas do toho dostala. Tamhle nahoře u Blažků. Tam byl Metelka tam říkali U Kočánů. Ten se přiženil tuhle do toho baráku tam říkali U Zemanů. (nadechnutí). U manžela tam říkali U Kapličky. A to byli. První Metelci co sem přišli. Já jsem právě dostala do ruky tu kroniku. Právě jsem ji půjčila tamhle Pepíkoj Noskovu a a von že přijde pobejt a von je nějakej daremnej na nohy tak nepřišel ještě. A tak tam je psaný že přišli sem. Z Korutan. (dlouhá pauza). Já nevím kde jsou ty Korutany. To. To říkal mně kdosi. Že to je v Rakousku. Že sem přišli z Korutan dva bratři nebo tři. Já nevím a jeden že vostal tady nahoře u kapličky. Tam v tý kronice to je takhle psaný jestli lžou tak lžu taky. A ten druhej si postavil nějakou boudu. Tady dole a tam říkaj. U Zítů. (nadechnutí). A z toho pak vznikli ti Metelci všichni. Protože tenhle Věnceslav se tady taky narodil. Ve Sklenařicích. No tak takhlen. Že to snad bylo jo. (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou (Sklenařice), Téma: Zadní pec, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Emília Š.] Vona tam byla zadní pec taky.
[mluvčí: Emília Š.] No a potom když za mnou začal Láďa chodit tak byla starost z tý pece to všechno uklidit.
[mluvčí: Emília Š.] A všichni nadávali.
[mluvčí: Emília Š.] Kam #s mně to Anko dala?
[mluvčí: Emília Š.] Tak já jsem. Potom se naučila vzít před chlívem koš na trávu co byl do chlíva narovnala to z pece do toho koše všechno a vynesla nad schod. Aby bylo ukliděný na neděli.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Emília Š.] <para type="se smíchem"> a v pondělí jsem nim to zas snesla ten koš a vyberte si co chcete </para>.
[mluvčí: Emília Š.] Na tý peci se našlo všechno.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Emília Š.] <překryv mluvčích> u nás </překryv mluvčích> co bylo na peci.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] Děda tam měl hůl deštníky tam byly. Když se přišlo <překryv mluvčích> s s s </překryv mluvčích> mokrým deštníkem tak se tam rozevřel dal se na sušení kleště. Kladívko. Hřebíky to bylo taky furt při ruce.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] No a co kdo potřeboval aby to měl při ruce. Tak si to tam popodal.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Emília Š.] <překryv mluvčích> ty </překryv mluvčích> hřebíky a kladívka. To jsem nikam nenosila. Že jo.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> jo </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] Ale těch šáborů byl plnej koš. Co jsem vodnesla. Aby tam bylo místo.
[mluvčí: Emília Š.] Jako tuhle bratranec. Mně říkal. Když tam přišly děti tak že lezly na pec. Ale že už nim to zatrh že se to prostředkem jako prolamuje. Voni ještě maj pec!
[mluvčí: Emília Š.] To ještě děda než ho zavřeli tak pek chleba a tam bylo ve zvyku vždycky když se upek chleba.
[mluvčí: Emília Š.] Do pece bylo takový dlouhý dříví. To byly polena takový metrový rozštípaný ale takhle tlustý asi kusy. A asi s* takhle dlouhý a a to se tam do pece dalo. Aby to bylo příště suchý a už to bylo porychtovaný jen to podpálit že jo.
[mluvčí: Emília Š.] A tak tam ještě je to dříví co tam děda ve čtyřicátým třetím roce narovnal.
[mluvčí: Emília Š.] (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou (Sklenařice), Téma: Jak jsem začala prát, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Emília Š.] Když jsem vyšla ze školy to mně nebylo ještě čtrnáct roků a to se měl Slávek narodit.
[mluvčí: Emília Š.] (dlouhá pauza).
[mluvčí: Emília Š.] Ve čtvrtek jsme byli naposled ve škole a v* tatínek v neděli mně povídá.
[mluvčí: Emília Š.] Tamhle je kupa prádla špinavýho tak koukej to vyprat. Maminka nemůže v pondělí a v úterý pere každá hospodyně. Ve středu a ve čtvrtek. Pere každá podruhyně a v pátek a v sobotu. Pere každá svině tak koukej to vyprat!
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Emília Š.] A to bylo za války na valše.
[mluvčí: Emília Š.] (dlouhá pauza).
[mluvčí: Emília Š.] Kolik nás bylo. Šest lidů Slávek byl sedmej potom.
[mluvčí: Emília Š.] Pro šest lidů.
[mluvčí: Emília Š.] Táta nosil bílý košile. A jak dával do řezačky to břicho měl špinavější než manžety a límeček to se muselo drbat.
[mluvčí: Emília Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Emília Š.] A to mejdlo. To byla taková kostka jako kdybyste si. Uplácala jíl.
[mluvčí: Emília Š.] To vůbec nemydlilo ne* nepěnilo <překryv mluvčích> nic </překryv mluvčích> nepouštělo.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] Tak se to dohánělo soda tahle co je <překryv mluvčích> krystalická soda </překryv mluvčích> v tom se to namáčelo. A tím se to pralo.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] A dávalo se to na běliště jo ale to se muselo kropit.
[mluvčí: Emília Š.] A když pak jsme měli husy tak ty husy když byla cejcha pěkně bílá tak si sedly vprostřed. A mohla jste prát nanovko.
[mluvčí: Emília Š.] Jo vod čtrnácti roků peru.
[mluvčí: Emília Š.] To teď to je jiný praní že <překryv mluvčích> jo </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] Dáte to do automatický pračky a hlídáte aby vám to neproteklo stropem.
[mluvčí: Emília Š.] (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou (Sklenařice), Téma: Vánoční andílek, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Emília Š.] Vánoční stromek jsme měli zakázanej dělat. Že to překáží a tak. Táta když šel na Vánoce dědoj na Končina gratulovat ke Štěpánoj k svátku a k narozeninám. Tak Josef došel do hájku pro smrček maminka na Vánoce pekla nějaký ty sušenky a ty cvibachový kolečka byly tak jsme ten stromek vozdobili.
[mluvčí: Emília Š.] Ale když táta přišel domů tak strašně zuřil. Že s* že to překáží.
[mluvčí: Emília Š.] Maminka měla nějaký z* ozdůbky skleněný. To se na to dávat nesmělo že von nebude nějaký střepy někde tahat z paty a tak do Novýho roku byl už stromek skliděnej.
[mluvčí: Emília Š.] A jednou nám strejc haratickej přines takovej kilovej kormout takovejch figurek. Ať si uděláme vánoční stromek a von že se přijde podívat jak ho budem mít ustrojenej.
[mluvčí: Emília Š.] A tak jsme ho museli udělat.
[mluvčí: Emília Š.] Kormout. Takovej kilovej to tenkrát za první republiky ještě jo.
[mluvčí: Emília Š.] A tak v tom byl takovej andílek víte jako křidýlka a hlavička to byla hlavička nalepená takovej vobličej na tom to se tak pamatuju.
[mluvčí: Emília Š.] Ten se dal na vršek a potom tatínek povídal ten že se uloží ten. Ten andílek že se musí uložit a jestli ho někdo sní. Že se příští rok už stromeček dělat nebude.
[mluvčí: Emília Š.] No tak to víte to jsme měli hrůzu z toho tak jsme andílka vopatrovali aby ho nikdo nesněd no a pak ho sežral táta!.
[mluvčí: Emília Š.] Protože von na něj. <překryv mluvčích> měl </překryv mluvčích> zálusk. Vono to byla pěkná tvrdá <překryv mluvčích> čokoláda </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Miriam Š.] (citoslovce).
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> no </překryv mluvčích>.
[mluvčí: ] (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou (Sklenařice), Téma: Chodící betlém, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Emília Š.] Jako malá holka jsem tam taky no  Věra je stejně stará se <překryv mluvčích> mnou. Tak jsme </překryv mluvčích> kamarádily že jo.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] A tak jsme tam byly se podívat na chodící betlém.
[mluvčí: Emília Š.] Tak ho měli na hoření straně. Tam měli před tím postel a před tím Škrabálková navlíkala korále a vona ho šla natáhnout.
[mluvčí: Emília Š.] Jo tu postel měli trochu povodtaženou. A za tu postel zalezla a tam <para type="se smíchem"> nějakým </para> takovým kolečkem pohybovala a natáhla to.
[mluvčí: Emília Š.] Ale to nebyl takovej mrňatej betlém jako vy to máte to byl větší než tuhle náš stůl to bylo nad celou postelej a a takhle vysoký jak je stůl širokej nebo možná ještě víc.
[mluvčí: Emília Š.] A ty tanečníci. To se mně líbili von to. Votoček když to předělával. Tak to zvejšil a to už není tak pěkný.
[mluvčí: Emília Š.] Když to bylo nízký. Tak ty tanečníci vypadali. Že jich tam je mnoho když to bylo nízký.
[mluvčí: Emília Š.] A teďka <para type="se smíchem"> najednou </para> když to bylo natažený šlo to pěkně víte a najednou to  nějak tam přeskočilo v tom natahování a teď <para type="se smíchem"> to začlo tak lítat </para> ty tanečníci tancovali s tou kozou tak čerstva pohyboval.
[mluvčí: Emília Š.] Aj andílci ty toho Ježíška tak čerstva kolíbali že vlít dolů. Tam byly nějaký ovečky co <překryv mluvčích> nechodily </překryv mluvčích> ten Ježíšek z tý kolíbky <para type="se smíchem"> vlít mezi ty ovečky a ty andílci čerstva kolébali </para>.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Miriam Š.] (pousmání).
[mluvčí: Miriam Š.] (pousmání).
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] (smích).
[mluvčí: Emília Š.] No a tam nahoře ti zedníci taky prudce <para type="se smíchem"> dělali to by dostali nějaký vyznamenání </para>!
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Emília Š.] (smích).
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou (Sklenařice), Téma: Jak přijeli do Pasek Němci, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Emília Š.] Učitelka vodešla a my jsme byli. V druhý třídě a. Tam jsou ty vokna. Ke kostelu.
[mluvčí: Emília Š.] A jen jsme koukali těma voknama k faře co se to tam vaří nějakejch vojáků a na motorkách tam přijeli a s* takový divný hrnce na hlavách. Takový přilby.  Jiný než měli čeští vojáci a.
[mluvčí: Emília Š.] A potom asi za dvě hodiny přišla ta učitelka a přinesla nám ukázat německý peníze a že jsme vobsazený.
[mluvčí: Emília Š.] A to dřív nevyjel vod Pičmonky nahoru žádnej na motoru akorát Franci Zajdlů a ti Němci s těma sajdkama tam jezdili až to rozbili cestu <překryv mluvčích> že </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Emília Š.] Ty jezdili vo sto péro.
[mluvčí: Emília Š.] No. A tak to zabrali takhle Paseky.
[mluvčí: Emília Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Emília Š.] A my jsme měli brambory nasázený na Rovensku. Tam měli naši pole.
[mluvčí: Emília Š.] A Carda tam měl taky pole taky brambory.
[mluvčí: Emília Š.] A tak voni museli mít. Když chtěli jít kopat brambory propustku!
[mluvčí: Emília Š.] Tak furt chodili pro propustku a tak abysme nemuseli mít propustku. Tak Němci udělali hranice tam za tím naším polem.
[mluvčí: Emília Š.] Ke Koutu dolů tam udělali hranice.
[mluvčí: Emília Š.] A čeští financi byli Na Rovných u Fridrichů.
[mluvčí: Emília Š.] A potom se nim to zdálo málo. Tak přelezli. Němci do Sklenařic a tu udělali celnici u Vysokýho.
[mluvčí: Emília Š.] Nejdřív tam měli jen takovou boudu z roští.
[mluvčí: Emília Š.] To vím že jednou vo Vánocích tatínek povídal že měl nějaký známý v Helkovicích tak že se tam půjdem podívat mě vzal taky na lyžích.
[mluvčí: Emília Š.] Tak právě vím že si tam topili měli tam vohýnek a takovou z roští boudu ti financi německý.
[mluvčí: ] (dlouhá pauza).


Rok: 1957, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou, Téma: Jak bábě hlavu uřízli, Počet mluvčích: 1
To byla ze Škodějova máslice. Víte a vona chodila. Jak nosívali dřív v koších to máslo tam do Němec. Že za něj je víc. A tak vona šla taky. A chodila mnoho let. Ale jednou nepřišla večír domů. A že si myslili. Copak babička aby se ni udělalo špatně tam. No. Nepřišla druhej deň. Nepřišla třetí deň. Tak voni ni šli po stopě. Šli. Jak vona chodila až došli. Tam někde do toho Polomnýho. Voni řekli. Kdepak. Vždyť ta je pryč hned. Ta si vyřídila svý. A šla. No a tak voni udělali tady zkrátka všude poptávku po ní. Kde ji naposled viděli. No a vona byla babička v příchovským háji pod takovým velkým kanálem. Jak tam jak víte. Že táhneme z Příchovic vodu tam bylo mnoho vody z těch hájích mnoho takovejch pramínků. A tam byla. S uříznutou hlavou no hoděná. No. A tak. Kdo to. Kdo to. A tu. Že tam byl jeden viděn že. Že ho tam viděli. No a von se neubránil chudák no tak. Za to dostal zkrátka. Žalář. No až pak se přiznal konečně až na smrtelný posteli se přiznal ten. Kdo to byl a povídal. Celej můj majetek mu vodkažte. Von sedí nevinně já jsem tu bábu tam zabil. (nadechnutí). No a tak voni přišli do tý trestnice. Nechali ho vyvolat a. Von vážil vodu. Von že von se hrozně dobře choval von vyvahoval vodu zrovna vážnicej teda. A von povídá. Nech toho a pojď pojď. Nech to tadyhle máš listiny. Půjdeš domů. Ale von tomu nechtěl věřit. Ne a ne a ne. No a tak voni ho vzali tedy a von se dal do hroznýho pláče a povídal. Podívejte já nepůjdu domů. Nemám sourozence nemám rodiče budou na mě lidi poukazovat jako na vraha já nepůjdu domů. Já zůstanu tady mezi váma. (nadechnutí). Ale konec koncům. Po pár letech přec jen šel domů a ten majetek. Nic že von si nepřeje. Žádnej jeho majetek že von není ničeho jako  povděčnej. No a tak přišel domů a jedenkrát šel tam taky těma Příchovicema a sešel se s nějakou ženskou a von ni to řek až byli už z tiho háje pryč. Povídal. Tak abyste matko věděla s kým jste šla já jsem ten Saska. Co jsem. Měl zabít tu tetku. No. Tetka málem zůstala bez sebe jak se lekla. To víte už s ním ani nehovořila. Ale to už byli z háje pryč. To už byli mezi domy. Jak se lekla že to měl bejt von!


Rok: 1957, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou, Téma: Jak zabili Ducháčka, Počet mluvčích: 1
Anebo když zabili tuhle toho Ducháčka ve Starý Vsi. Z hospody toho syna. Toho v Helkovicích zabili v hospodě při posvícení. Tak se tam strhla pračka. No a jak víte. Dřív elektriky nebyly. Byly ty petrolkový lampy. Nejdřív do toho praštili do těch lamp. A zhasli to. A pak kdo to. V tom uváz. Von v tom uváz. Tak to bylo na nějakýho. Ze Škodějova na nějakýho Jancáka. (nadechnutí). A von se taky bránil že ne. Ale voni ho vodsoudili. Já už nevím kolik roků za to dostal jestli tři nebo víc. No a musil. Do Jičína sedět. A s každým psaní psal. Maminko. Modlete se za mě já sedím ale nevím za koho. Modlete se za mě. Hmm. Najednou povídali. Takhle k nám chodil nějakej starej Housa ten u nás byl deň jako deň. Von byl chybnej na nohu. Pobytník takovej. (nadechnutí). A povídal tatínkoj. Člověče. Jestli věříš. Jancák že už má polovičku trestu. (ruch z ulice). Jo. A to to uteklo. No. Za nějakou chvíli pohovořilo se vo tom. To psal domů víte. Že už vod polovičky to bude lehčí. (nadechnutí). A najednou psal domů. Taky nějakou slevu dostal nevím co to bylo za slávu anebo jestli za dobrý chování. Jo a psal. Pošlete mně. Šatstvo. Já přijdou v nejbližších dnech domů. A přišel domů a šel do Vysokýho na četníky se hlásit. A stavěl se u Ducháčků v hospodě. A pan Ducháček starej. No. Tak doma pane Jancák. Doma. (nadechnutí). Doma doma pane Ducháček doma ale mý ruce nejsou potřísněný krví vašeho syna. Ne. Já to neudělal. (nadechnutí). (nadechnutí). Dal si štamprle kořalky a vypil tu kořalku. A šel pryč. Pohovořili. A tam se přihlásil. A šel zas pod svatýho Jána tou starou cestou zas tam. Co je ta. Stará škola. Tam byla taky hospoda dřív. A šel tam a taky si dal štamprle kořalky. No a ta šenkýřka taky tak ochotně. Tak doma. Doma. (nadechnutí). Doma paní doma já mám vytrpěný. Ale na jinýho to čeká. A tý kořalky nabral do pusy zaplatil ji dřív. A takhle po ní frk ale ani to nechci povídat. Víte. V celým obličeji co se ní stalo. A co zkusila. A nevím jak dlouho byla živa. Cosi dlouho ještě byla živa. To se ní boláky tak rozlezly víte. Vod tý kořalky. (nadechnutí). Vona neprávě přísahala na něj taky. A tak to povídali. To má asi za to. A von se pak voženil no a pak. Ať kdykoli cokoli bylo tak vždycky měli. Voni tě rozpáraj jako Ducháčka.