Rok: 1971, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Paseky nad Jizerou, Téma: Jitrnice od Honcíry, Počet mluvčích: 1
V Jablonci kde je teď modlitebna československý církve bejvala stará barabizna a tam řezničil nějakej Honcíra Franta Honcírů. No vono tenkrát to nebylo žádný umění nějaký to dobytče vodporazit a nadělat z něj jitrnic nějaký ty salámy anebo jak se to všechno jmenuje. Jitrnice se prodávaly vod pátka do neděle no v neděli zas měl kšeft zas prodával polívky a vobědy měl takhle pořád tam v neděli plno lidu. A jednou když jich tam bylo plno přišla nějaká babka a ve dveřích vostala stát a povídá. Honcíra já jsem si tu včera koupila jitrnici a našla jsem v ní čúchu. Von se na ni votočil. A povídá. I ty sakramentská babo ty si myslíš když si koupíš za čtyřák jitrnici že tam najdeš za pětku hedvábník? (nadechnutí). A nic si z toho nedělali. Voni si ho dobírali s těma jitrnicema. Jednou byl v Ráji tam naproti v hospodě a tam hosti si ho navalovali že ty jeho jitrnice ani jeho vlastní pes nežere. No to bych se na to podíval! A šel domů pro jitrnice a psa nechal tam v hostinci. A voni ho zatím nakrmili něčím lepším co tam měl hostinskej v troubě a když von přišel a dával psoj jitrnici tak von ji nežral. I ty sakramentskej neřáde já tebe snad musím zabít! Jednou pravej katolickej křesťan chodíval ve velikonoční době ke zpovědi. No tak se zpovídal že jed na Velkej pátek jitrnice. A teď když se vyzpovídal pan farář němu povídal. Och to jste udělal velikej hřích na Velkej pátek se nesmí jíst jitrnice to nevím jaký pokání vám dát no a vodkud byly ty jitrnice? No vod Honcíry. No no tak to není tak zlý vod Honcíry to můžete jíst třeba na Velkej pátek.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších, Téma: Krást se nemá, Počet mluvčích: 1
Jednou jsem chodil po sousedních vesnicích sháněl jsem krávu. Kde by byla na prodej. A v* večír tak kolem devíti hodin jsem šel domů. Bylo to v létě. A tam taklečky za jedním domem pod hájem seděli vod souseda dva synové a vod hrobaře taky syn. Tak jsem tam s nima vostal. A hovoříme a najednou nad náma v háji taková rána obrovská. A von tam na tom kopečku byl takovej velikej souš suchej smrk. Kterej moh dát takhle půl třetího tři metry dříví. A hoši povídali. A tak to je <para type="se smíchem"> ta </para> parta ze sousední vesnice to by tam patřilo jít. Který to jsou. Tak jsme šli. (nadechnutí). A přišli jsme zticha blíž voni to už měli přeřezaný na takový porce. Akorát tak na rameno. A. Jeden z těch sousedovejch hochů povídá. Strejčku já budu vrčet jako pes a vy jděte k nim. A udělejte pšt a voni budou myslit. Že to je hajnej nebo fořt a voni utečou. A my to vodnesem. No tak. Já jsem pomaličku šel a ten sousedů syn. Lez. Po čtyřech a najednou zavrčel. Ale čistě jako pes. Já jsem udělal. Pšt! Von zavrčel ještě jednou a já udělal zas. Pšt zticha buď! A najednou vám byl fofr. Tím hájem dolů. To jen kamení brnělo. Chlapi utíkali a nechali dříví dřívím. Tak milý porce jsme vodnosili pod háj tam byla hromada a v tý hromadě stálo několik javorů. Tak jsme ty porce postavili k těm javorům. Aby nebylo vidět kdyby někdo šel podle. A bylo pěkně teplo. Tak jsme tam vostali sedět a hovoříme a najednou cítíme vod háje nějakej hovor. A šli a voni tam jsou čtyři pět baráků. Tak šli vod baráku k baráku a chodili kolem těch baráků. Jestli tam někde to dříví uviděj. (nadechnutí). A ten jeden. Jmenoval se Nácek povídá. Ale chlapi jestli někoho natrapírujem kdo to vodnosil. Tak pánbůh ví že mu hnátu useknu sekyrou u samý zadnice aby do smrti na to nezapomněl že se krást nemá.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Světlá pod Ještědem (Hoření Paseky), Téma: O zakletém hadovi, Počet mluvčích: 1
Bylo to na Velkej pátek a byl ten děda. Jako hajnej vyslanej v poledne. Aby obešel svůj revír. No. Tak šel znal ho celej. Moc dobře až došel za Pláně k Machový skále. Když došel na Velkej pátek k tý Machový skále u který snad sta a stakrát byl a byla pořád stejná na ten Velkej pátek se mu ta skála otevřela a z tý skály se vyplazil obrovskej velikej had a v tlamě nes klíč byla to jakási dýka. A mluvil lidským hlasem. Aby ten klíč z tý jeho tlamy vzal a šel dovnitř. Do tý skály. Je votevřená. Že dlouho času není a tam aby s tím klíčem votevřel tu schránku. Tu skříň. Která tam stojí. A u kraje je ohromnej vlk kterej to hlídá. Toho aby se nebál že má v brašně kus černýho chleba. To že von ví. Aby ten chleba vytáh. A tomu vlkoj aby ho dal. A že mu ten vlk nic neudělá. (nadechnutí). Tu skříň aby votevřel a vyndal z ní. Tu korunu. Královskou a ještě nějaký to žezlo. Nebo co to je ostruhy a vzal za parohy toho jelena kterej tam stojí. Půjde s ním ven. A tu korunu. Aby nasadil mu na hlavu tomu hadoj a na toho jelena aby dal to sedlo. Jelen se promění v krásnýho koně a. Já jsem had. Já jsem zakletej princ. Kterej už tady mnoho a mnoho let snad staletí čekám na svý vysvobození dneska přišla konečně má chvíle neboj se toho zbejvá už jen několik málo minut. (hluk v pozadí). Ten se toho ulekl a vzal snad tomu hadoj tu dýku z tý tlamy a chtěl jít dovnitř. Ale ulekl se toho. A ten had ho prosil. Jdi. Neboj se. Jdi. Ale nedorazil k tý skále. Pak had zaúpěl. Už je zle. Už je pozdě. Zaplazil se do tý jeskyně. Do tý skály s rachotem se skála zavřela. A dýka mu vostala v ruce. Prohlížel ji. Byla perletěj vykládaná. Velice krásně dělaná. (dlouhá pauza).


Rok: 1967, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jakubovice/Jakubowice, Téma: Tady v kopcích se těžko hospodařilo, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Ladislav Č.] Tady v těch kopcích to ale bylo těžší.
[mluvčí: Ladislav Č.] To máte jako moje tetka ty měli tadyhle dole taky takový stavení za tou kolonií. Za tým lágrem. Tam k Čermý. Jde taková cestička tam dole.
[mluvčí: Ladislav Č.] Ty měli ten statek tak bylo to asi sedmdesát morgnů.
[mluvčí: Ladislav Č.] A ty. Jak to koupili to bylo řekneme asi takhle před padesáti lety jo před šedesáti.
[mluvčí: Ladislav Č.] Jak to koupili tak měli dvanáct tisíc na tom dluhu a dost těžce. Robili a  celá rodina. Dost těžce na tom robili a jak to prodali tak měli šestnáct tisíc na tom dluhu.
[mluvčí: Ladislav Č.] Pak koupili tadyhle. Blízko Levina tam takový místo čtyřiatřicet morgnů toho bylo a jak to koupili tak povídal mně táta.
[mluvčí: Ladislav Č.] Ani šindel na střeše není <překryv mluvčích> jejich všechno to maj. Dluh </překryv mluvčích>. Jo!
[mluvčí: Eliška S.] <překryv mluvčích> hmm. Maj dluhu </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Ladislav Č.] A. Tam jednou jsem pak navečír přišel a seděli na lavici venku pod voknem já jsem povídal.
[mluvčí: Ladislav Č.] Co? Nemáte co dělat. Co? Že můžete si tak sednout.
[mluvčí: Ladislav Č.] A no a tetka povídala.
[mluvčí: Ladislav Č.] Ale nemáme.
[mluvčí: Ladislav Č.] Povídala.
[mluvčí: Ladislav Č.] Už tajik a to my každej večír teďkom si tadyhle venku sedneme. A můžeme si. Odpočnout to na Jakubovicích nebylo to jsme nikdy nemohli.
[mluvčí: Ladislav Č.] A. Měli dvoje děti a tam nějakej rok byli měli zaplacíno všechno a dcera se vdávala tý dali šest tisíc marků a synoj to dali zadarmo.
[mluvčí: Ladislav Č.] A byli to ty stejný lidi co tadyk  na Jakubovicích se. Tak dřeli a přibyly jim dluhy.


Rok: 195X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Stroužné/Pstrążna, Téma: Nebojácná děvečka, Počet mluvčích: 1
Jak jedna. Taková. Děvečka že vona se ničeho nebojí. (nadechnutí). A jestli by šla no. No děvečka v hospodě. No a. Voni tak vypravovali vo strašidlích a vona povídá pak. To já se nebojím! (nadechnutí). A voni povídali. No a šla bys. Takhle pro umrlčí hlavu do kostnice?. Vona povídá. No pročpak ne šla bych! A teď se ujednali a ten si povídá jeden druhýmu. (nadechnutí). Víš co? Ty se tam schovej a. Až vona tam půjde tak ji postraš! (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A teď. Vona bere hlavu a von povídá. To je moje hlava! No tak ji položí a bere druhou. To je moje hlava!. Zas to povídá. (nadechnutí). No tak bere třetí tamtu položila. To je moje hlava! A vona tak vyřvala. <para type="s křikem"> tak kolikpak těch hlavouch přeci máš? </para>. Tak na něj zařvala. (nadechnutí). No tak viděli. Že vona se přeci nebojí.


Rok: 195X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Stroužné/Pstrążna, Téma: Jak jsem chtěla sestřenici žehlit rulík, Počet mluvčích: 1
To nás jich chodilo. Tady bylo dětích nás nahoře. Ve škole jich bylo jednu chvíli sto jedenáct!. (nadechnutí). A tady dole katolický. Kolem sedmdesáti. Jenom na Bukovině nás jich chodilo šestatřicet do školy z Bukoviny. Sem dolů do Stroužnýho. No to to nás jich bylo mnoho. My jsme doma mluvili česky to jsme neuměli ani slovo německy. Když jsme začali do školy. (nadechnutí). Tady česká škola nebyla to bysme museli do Machova a to bylo daleko. No a učitel vždycky říkal. Že se učíme lepší než ti. Který von tejch Němců tak mnoho neměl. Ti vod tejch ausléřů a vod myslivce asi a vod tejch úředníků že a jinak to se doma všude mluvilo česky. (nadechnutí). Já jednou vím já jsem měla sestřenici a ty byly  v Rikrci Výsadově po česku to říkaj tam ta vesnic. (nadechnutí). A. Ta už chodila drobet do německý školy tam a teď já jsem jí chtěla taky jako ukázat. Že umím něco německy a tak. (nadechnutí). A teď vona měla rozpletenej rulík no. A tak já teď jsem si myslela. (nadechnutí). A jakpak já ti to mám říct?. Tak. Tak jsem jí povídala. <para type="cizojazyčný projev"> komm her ich werde dich plätten! </para>. (nadechnutí). Jako. Plíst a to je po německu žehlit! Tak se mně tak smála pak to každýmu vypravovala. Já jsem se zas tak styděla.


Rok: 1967, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Kounov, Téma: Tkalcování, Počet mluvčích: 1
Teda první rok. Když jsem se voženil tak jsem zkusil tkalcovat. Tenkrát byl suchej rok. Byla neúroda no tak jsme měli vymlácíno tak tchán že nám stav. Zrychtuje a že můžem tkalcovat. No a tak jsme za tu zimu s manželkou vypracovali jedenáct stometrovejch kusů kanafasu. No. Otec ten byl jako uměl tkalcovat no a máti taky. No a tak taky v zimě se tkalcovalo. V létě ne v létě byla práce na poli ale v zimě se tkalcovalo tady u nás ve vsi kromě asi třech míst se tkalcovalo každým baráku. To už já plátna nepamatuju. Aby se dělalo lněný ale bavlněný to byli tady v Bystrým i tady ve vsi byl jeden člověk. Kterej tu bavlnu vydával no a zas se hotový zboží mu vodvádělo. No a to bylo vod nějakejch židů buďto z Dobrušky nebo z Náchoda. Nebo z Rychnova ta příze bavlněná. To měli ty. Říkali jim faktoři.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Mistrovice, Téma: Je líbání hřích?, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Štěpánka Č.] No vždyť mně bylo vosmnáct roků já jsem ještě věřila. Že hubička je hřích.
[mluvčí: Štěpánka Č.] A teď jsem známost taky začínala hoši začali. Sem tam. Víte? Že jo. Po mně koukat a teď já jsem chtěla vědět pravdu a tak si povídám.
[mluvčí: Štěpánka Č.] (nadechnutí).
[mluvčí: Štěpánka Č.] Právě přišli do Jablonnýho misionáři však já se voptám misionářů voni mně to řeknou pravdu. Že.
[mluvčí: Štěpánka Č.] No a. Tak jsem skutečně ke zpovědi jsme šly všecky. Že ty děvčata. Jak když jsme chodily na to kázání a tak.
[mluvčí: Štěpánka Č.] A tak. Se ptám toho misionáře co jsem já k němu šla k tej zpovědi.
[mluvčí: Štěpánka Č.] No a von sundal ty vokuláry takhle a teď skrz ty mřížky zpovědnice na mě se dívá. Že chvíli. A pak povídá.
[mluvčí: Štěpánka Č.] Dítě líbat není hřích ale polibky dlouhé bývají hříšné.
[mluvčí: Štěpánka Č.] A tolik mně řek.
[mluvčí: Emanuel F.] A že to věděl?
[mluvčí: Štěpánka Č.] No vidíte.
[mluvčí: Emanuel F.] To měl z knížek asi. Viďte.
[mluvčí: Štěpánka Č.] No a tak jsem teprv věděla na čem jsem.
[mluvčí: Štěpánka Č.] My jsme všecky byly. Bylo nás teda šest děvčat. A všecky jsme byly takový zpátky spíš že jo.
[mluvčí: Štěpánka Č.] A když nám někdo něco by byl řek na toho hocha. Tak už jsme poslechly a a už jsme s tím hochem nechodily. A třeba to byl hoch hodnej.
[mluvčí: Štěpánka Č.] No ale když jsem se s tátem seznámila. To jsem nekoukala neposlouchala. Jo co kdo povídal šla jsem si jaksi za svým a bylo mně to jedno co kdo povídá. Že.


Rok: 1963, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Býšť (Bělečko), Téma: Stínání kohouta, Počet mluvčích: 1
No tak voni přijeli  s vozem. Přivezli toho kohouta a sud. Toho kohouta zakopali. Do země. Že udělali takhle dolíček zakopali ho do země že mu. Jenom koukala hlava a krk. (nadechnutí). (nadechnutí). Von byl proto zakopanej. Aby se nemoh nijak pohybovat že jo. Aby byl stále na jednom místě. (nadechnutí). No a ten sud. Dali vod toho kohouta asi tak na třicet kroků no a teď kdo se přihlásil no tak. Kdo mu usekne hlavu tak ten kohout že bude jeho. (nadechnutí). No tak u toho vono bylo . Takovejch zájemců dost. Že jo no. Tak nejdřív šel jeden. Tak. Mu zavázali voči šátkem a vokolo toho sudu ho párkrát tak zamotali sem tam no a potom ho nechali stát vod kohouta na tej straně druhej. Že jo anebo n* nalevo zkrátka nechali ho stát. A teď von měl jít. Tomu kohoutoj hlavu useknout <para type="se smíchem"> že jo </para>. (nadechnutí). No. Některej se splet. To víte. Některej šel třeba na druhou stranu že některej se orientoval dobře. Že. Takže šel. No ale. Stejně to nemoh  jaksi vystihnout. Jestli je už u kohouta. Nebo ne že jo no tak třeba sek vedle. Že jo na stranu. No ale jakmile už sek tak už víc nesměl. To už. Zas to sebrali mu a zas musel jít druhej. No a zas ten to zkoušel. No a tak to šlo pokud se to neušikovalo že mu tu hlavu některej usek.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Lužec nad Cidlinou, Téma: Tady hořelo každou sobotu, Počet mluvčích: 1
To nám hořelo tady jednou ve mlejně a byli tady novej četník vrchní. Nějakej Brejcha. Von měl vodsud Didrichovu. Brejcha se jmenoval jo. A teď velitel tam nebyl. Tak jsem zastupoval velitele jako četař. Já jsem byl četařem trubač a. No tak byl jsem jako nejvyšším pánem na požářišti. Táhli jsme dva proudy vod náhona k tomu mlejnu no a protahovali jsme. Čekali jsme až se to vopravdu rozhoří. Vono tam hořelo jenom pár pytlů v mlejnici. A mlynář mně povídá. <para type="imitace"> poslechni zrychtuj to. Zdrž to trochu. Aby se to rozpálilo </para>. No tak jsem to zdržoval. Že jo. Poslal jsem kluci s druhým koncem hadic a voni běželi a teď to měli špatně. No tak se museli vrátit. A než to poběhali tak to začalo pěkně hořet. A teď ten vrchní byl tam na druhý straně a povídá. To bych se divil. Že by to nešlo trefit do toho vokna. A Šafařík ten stříkačník tak mu povídá. Jo pane vrchní pojďte si vzít piston do ruky a budete vidět co s vámi bude dělat. Vono to. Když je velkej proud tak to. Cuká s člověkem. To musej bejt dva. Víte. No vrchní pořád. To já počkejte. Já se tam podívám a. No tak šel k voknu a ten tam nemoh trefit. Do vokna. Ale jakmile přišel vrchní k voknu tak ho vzal nahoru a dolů. A měli jsme vod něj pokoj. Ten se musel jít domů převlíknout a byl svatej pokoj. A mlejn shořel až. Až do klamona. Tady hořelo pravidelně každou sobotu. To už jsem šel ven. A trumpetu pod kabátem. No co já poběhnu tamhle z druhýho konce když. Něco bude poběhnu z druhýho konce domů pro trumpetu?. No tak jsem si ji bral sebou. Každou sobotu hořelo.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Studnice, Téma: Opálkářství, Počet mluvčích: 1
Ve Studnicích je tradice. Stará už vopálkářství jenže dneska postupem tej doby se tohleto ztrácí. Je to takový. Řemeslo ruční který dřív tady dělal by se řeklo každej v baráku. To byla vobživa ještě za první republiky a dřív. Za Rakouska a naši předkové ještě chodili po těch lesích. A ty kořeny na to to je nejdůležitější surovina sbírali a ty se. Nedaj vidět anebo. Kdo to neumí dělat tak kořen nenajde. Kořen přinese se domů a vopracuje musí bejt hladkej. Zbavenej kůry a štípe se vždycky v polovici. A zas na polovic až z toho vostanou ty lupínky jak my říkáme jo. Ty kořínky s kterejma se zaplétaj ty mezery v tej kostře. Toho koše. To musí bejt kořen. Štěpnej. Pevnej a pružnej. Aby se dalo z toho to zboží udělat. Aby taky to něco vydrželo.


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Trstěnice, Téma: Vyprávění o babiččce Vojnarce, Počet mluvčích: 1
Já to vypravuju jak to bylo. Ne jak je to v divadle víte. No a vona když vovdověla tak měla pacholci. (nadechnutí). Teď když přišel domů ten Antonín no tak on tam šel. Do toho statku teda. (nadechnutí). No a opravdu se holt do sebe jako zamilovali von dělal práci pořádnou dělal všechno jak hospodář. (nadechnutí). (nadechnutí). No jo. Ale von šel taky někdy do hospody a tam ho podpichovali. Ty jeho kamarádi. (nadechnutí). No podpichovali ho no musím to říct. Podpichovali víte že by si moh tu Vojnarku vzít. A že může dělat kavalíra. No. (nadechnutí). (nadechnutí). Tak dlouho až von se trochu skazil. Skazil se. Víte v tý hospodě když ho tam. Jako tak divně naváděli. (nadechnutí). No a to babička říkala. Potom že už nebyl takovej jako byl zprvu víte. Už jaksi zanedbával hospodářství no ale vono se stalo. Tak se stalo. Až holt babička byla  zavedená s ním. A měla holčičku víte s tím Antonínem. (nadechnutí). No. A zasej se to táhlo a zasej se to táhlo ale von nedělal dobrotu žádnou. (nadechnutí). A narodila se druhá. Ale. Ta. Zemřela když byla. Malinká. (nadechnutí). To už bylo nějaký rozkvašený víte když. Se narodila. (nadechnutí). A Karolína ta vostala naživu. To mně říkala sama. Že za něj platila ty dluhy a na tý hospodě co vona s ním byla. Když rodiče zemřeli tak tam byl měl to napachtovaný nějakej žid. (nadechnutí). Počkejte. Jakpak Abeles žid. Víte tu hospodu měl napachtovanou. (nadechnutí). No a ten když. Potom vona mu nechtěla dávat peníze víte. Tak von dělal schoře. To mně vypravovala sama že jí krad vobilí ale vona to nepozorovala. (nadechnutí). (nadechnutí). Až teprve ten poručník přišel. A že mu to zas někdo dones že bere doma vobilí. A že to nosí židoj do hostince. (nadechnutí). No tak už potom pane babička ustupovala. Víte už ani že si ho nevezme. To že si rejši to děvče nechá. A von se s tím víc dal do pití. A karty hrál. A teď ten Honza že by jako byl nemocnej to nevím. To neříkala že by bejval byl nemocnej ten Jeník. (nadechnutí). Ale v tom divadle je že byl hoch nemocnej a vona šla do Litomyšle pro doktora. To se muselo dřív pěšky víte. Chodit. Do Litomyšle. (nadechnutí). A dala mu na starost aby Jeníka hlídal. Na tom posteli když měl horečku. Ale kdepak von utek do hospody hocha nechal. Děvečce no. Tak. Když přišla domů. Tak byla celá rozezlená. A šla do toho hostince a tam mu jako chtěla domlouvat a vona s ním žádná řeč nebyla. Už ji vodbyl tak nic. (nadechnutí). (nadechnutí). Tak. Domů a a přišel poručník a ten ho žádná platnost musí pacholek pryč. (nadechnutí).


Rok: 1967, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Siřejovice, Téma: Jak jsem v Rusku učil hospodáře hospodařit, Počet mluvčích: 1
Voni sili jenom do strništěte. Tak hluboko. To voni měli ten dvoják voni tomu říkají búkaro. (nadechnutí). (nadechnutí). Ale napřed na tom dvojáku měli ten kastlík a napřed. Na tom kolečku měli páčku. A to se pohybovalo a tak to padalo. (nadechnutí). (hluk v pozadí). A tak to jenom zavorali do toho strništěte tak hluboko a hloubš nevorali. (nadechnutí). (nadechnutí). Aby mísili pole. To nemísili. (nadechnutí). (nadechnutí). A tak já jsem jednou povídal. Povídám. Víte co? My to uděláme podle našeho my to pole zvoráme. Mělko a před setím tak měsíc nebo tři neděle před tím to zvoráme ještě jednou hloubš budeme to mísit to pole. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A já jsem povídal. No ale kdybysme tak měli mašinu! (nadechnutí). A von se jednou sebral a von povídá. Frantíku zapřáhni mi ráno. Tamty koně tamty tvoje ne ty já bych neudržel. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A tak jsem mu musel zapřáhnout. A dal jsem mu dal jsem mu sebou krmení odjel a večír přišel. (nadechnutí). (nadechnutí). Večír přijel. A kde byl to nevím a přitáh mašinu. (nadechnutí). (nadechnutí). Přitáh mašinu vzadu i s talířama místo vláčet. Tak to bylo hnedka zatalířovaný. Když jsme to zasili a tak jsme vám to zasili a nepřišel jsem na to pole až už to bylo k sekání. Tak jednou soused povídá. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Frantíku. Pojď sem! Co jsi na to pole dal? (nadechnutí). Já jsem povídal. Já nic nemám. Co mám na sobě tak já nic nemám já na to pole nemůžu nic dát. (nadechnutí). (nadechnutí). No něco jsi tam musel dát! (nadechnutí). A já jsem povídal. No co tam vidíte? (nadechnutí). No ta pšenice je přece vyšší než já jsem. Ta pšenice je taková velikánská a takový velikánský klasy! (nadechnutí). (nadechnutí). Já jsem povídal. Vy máte panenský pole. Vy jenom vy jenom to šudláte! (nadechnutí). Jsem povídal. Vy to musíte mísit to pole to dobrý pole je dole! A vy jenom pořád sejete takhle hluboko a víc nic a ani to nepřevoráváte nic! (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). No tak když jsem tam přijel. Tak to bylo pravda. (nadechnutí). Tak jsme to sekali tak dlouho a tak už vždycky dřívějc se seká ječmen a my jsme posekali tu pšenici a místo mlátit ječmen. Tak jsme mlátili pšenici. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A ječmen jsme nechali naposled. (nadechnutí). Když jsme tu pšenici vymlátili tak jsme voba baráčky nasekali plný. Namlátili i ten špejchar. Na pšenici i špejchar na ječmen jsme namlátili. Plnej všecko jsme měli plný. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Ale tak co dělat. Já jsem pak povídal. Musíte do Svatého Chrest. (nadechnutí). A tak von tam jel. A voni druhej den přijeli s pytlama s váhou a tak to nandali a museli jsme pár potahů zjednat aby tu pšenici naložili. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Tak říkali. Hubovali na mě <unclear> 1 </unclear>. <para type="cizojazyčný projev"> ty jsi suken syn </para>! Ty jsi tomu Charitonoj pomoh! Tolika pšenice. Jak živi jsme to neviděli! (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A tak když mi viděli tak se smáli a vždycky na mě hubovali!


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Dobrovíz, Téma: Starostlivá husopaska, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Monika H.] Maminka si myslela. Každej den že housata musej bejt vykoupaný.
[mluvčí: Monika H.] To nebyly auta. To jely jenom koně. No kočí když viděl že jde harant. Tak se mu vyhnul.
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Monika H.] A. No tak . Maminka bílila a povídá mi.
[mluvčí: Monika H.] Heleď Mariánko. Dojdi vykoupat ty husy.
[mluvčí: Monika H.] No tak já šla. To mi byly <para type="se smíchem"> taky asi čtyři roky </para>.
[mluvčí: Monika H.] Já šla koupat husy.
[mluvčí: Monika H.] Nesla jsem si klacek a <překryv mluvčích> šla jsem s nima </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Tadeáš P.] <překryv mluvčích> a kam jste to chodili </překryv mluvčích>?
[mluvčí: Monika H.] No tady do toho rybníka u Kratochvílovic.
[mluvčí: Monika H.] My jsme bydleli tam naproti dřív.
[mluvčí: Monika H.] Jak jsou Kratochvílovic tak takhle. Přes tu jejich stodolu.
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: ] (hlasitý hovor v pozadí).
[mluvčí: Monika H.] Dívali jsme se do tý jejich stodoly z vokna.
[mluvčí: Monika H.] A no tak jsem hnala vykoup*. A tam byly schůdky. Teďka tam nejsou. Když zrovna podle tý zahrádky Kratochvílovic byly takhle dolů schůdky.
[mluvčí: Monika H.] Tak jsem šla koupat husy malý housátka. Žlutý ještě.
[mluvčí: Monika H.] A teď. Jsem je tam přihnala a voni se začly potápět a já jsem <para type="se smíchem"> brečela že se mi utopěj </para>.
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Monika H.] <para type="se smíchem"> ale přihnala jsem je všecky v pořádku </para>.
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).
[mluvčí: Monika H.] A druhej den teprve. Když je šla koupat maminka sama tak jí tam <para type="se smíchem"> ženský říkaly že jsem pro ně brečela že se mi utopěji </para>.
[mluvčí: Monika H.] (nadechnutí).


Rok: 1968, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Zápy, Téma: Na službě v Praze bylo jako v ráji, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Světlana J.] Přišla maminka domů a povídá +.
[mluvčí: Světlana J.] To bylo u Šestáků zrovna.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] + povídá.
[mluvčí: Světlana J.] Heleď panímáma chce abysi šla k dětem.
[mluvčí: Světlana J.] Nu to víte. Já jsem byla zvyklá poslouchat. A musela jsem poslouchat.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No tak řekla jsem.
[mluvčí: Světlana J.] No tak já půjdu.
[mluvčí: Světlana J.] No tak jsem šla Šestákom.
[mluvčí: Světlana J.] Čtyři holky víte ty jsem vypravovala do školy česala.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No a taky jsem jim někdy napácovala. To víte. Že. Byla jsem <para type="se smíchem"> žába </para>. Krakalo to no tak jsem je majzla.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No a to mi bylo čtrnáct let.
[mluvčí: Světlana J.] Tam jsem byla rok.
[mluvčí: Světlana J.] Tetička povídá.
[mluvčí: Světlana J.] Co budeš se dřít na venku? Pojď já tě vezmu do Prahy!
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No tak mě vzala do Prahy.
[mluvčí: Světlana J.] Tak jsme hledaly. Službu.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A tetičce tohle se nelíbilo. Tohle se nelíbilo no až konečně snad sedmou službu. Mi teprve dovolila abych ji přijmula.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No byla stará paní a pán a slečna.
[mluvčí: Světlana J.] Stará paní byla nemocná.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] To víte holka z venkova.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] Když se mě něco ptali. Já byla zvyklá.
[mluvčí: Světlana J.] Jo co.
[mluvčí: Světlana J.] No a stará paní si mě vzala. Do toho. Do salónu.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] Růženko. Musí takhle říkat. A musí říkat ano musí říkat prosím.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No a byla jsem tam tři měsíce. A stará paní jako umřela.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A byla jsem jenom s tím von byl v Živnobance nějakým úředníkem a slečna mu vařila a tak jsme <překryv mluvčích> hospodařili </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Tadeáš P.] <překryv mluvčích> a babičko </překryv mluvčích> kde to bylo?
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] V Korunní třídě na Vinohradech.
[mluvčí: ] (jiná osoba).
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A řeknu vám to byly dva roky co jsem tam byla a to jsem měla nebe na zemi.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] Tomu jsem mohla říct. Snad jsem žila v nebi.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] To byli takový vzdělaný bohatý lidi a chodila jsem s nima s slečnou pán byl jako v záložně a mezi tím.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] Růženko. Dneska brzy uvaříme a půjdeme lajdat.
[mluvčí: Světlana J.] <para type="se smíchem"> vona taky tak mluvila </para>.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A tak jsme šly lajdat po Praze.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No a tam jsme většinou chodily po těch starožitnostech. Víte. Do těch obchodů.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] To byly starý hrnce židlice no všelijaký vázičky a všelijaký ty starodávný věci.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] No tak vona prohlížela a já jsem. No to víte já. Venkovská holka. Já rozuměla to je biedermeier. To je rokoko a to je.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A tak jsem si prohlížela krámy ten celej krám.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A tak slečna hned tohle koupila takovejhle vobrázeček tři tisíce korun!
[mluvčí: Světlana J.] Hřbitov. Vojenskej hřbitov válečnej. Víte?
[mluvčí: ] (jiná osoba).
[mluvčí: Světlana J.] No tak já jsem si myslela takovejhle vobrázek já bych za něj nedala pětník a tak to bylo u nich.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] U nich jste byl jako ve starým krámě.
[mluvčí: Světlana J.] To byly všechno starožitnosti. Samý vobrazy drahý. Víte vod těch velkejch malířů slavnejch.
[mluvčí: Světlana J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Světlana J.] A tak jsem tam byla dva roky.
[mluvčí: Světlana J.] Maminka se rozstonala no a musela jsem domů.
[mluvčí: Světlana J.] A kdybyste viděli jak jsem brečela já jsem brečela na nádraží z Korunní až na <para type="se smíchem"> Denisový nádraží </para>.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Křečovice, Téma: Pan řídící Suk, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Ludmila V.] Když byl řídícím Suk tak měli vůbec ještě nebyla tahle škola. Tam se nemohli vejít do tý  starý školy tak po bytech. Měli třídy u lidí teda v privátě.
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] A tenhleten Suk Mistr. Co byl ten ho už neměl kam dát. Ten seděl pod stolem.
[mluvčí: Ludmila V.] A nesměl se hnout jak se hnul. Ten byl bit.
[mluvčí: Ludmila V.] Otec můj. Ten říká no ten byl bit. Ze všech nás dětí nejvíc.
[mluvčí: Ludmila V.] Von byl strašně takovej takovej zlostnej. Ten starej Suk. Otec jeho.
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] Ten mu vždycky nařezal no a do zad. Mu nabouchal.
[mluvčí: Ludmila V.] Kluci ho kolikrát šli bránit. A dostali i s ním a moc byl na něj přísnej.
[mluvčí: Ludmila V.] Chtěl aby ho poslouchal pořádně. No aby z něj něco bylo.
[mluvčí: Ludmila V.] No a už taky potom v devíti letech už <unclear> jo jo </unclear>. Hrál. Na ty housličky.
[mluvčí: Ludmila V.] Ježiš. To byste byli viděli půlnoční když byla.
[mluvčí: Ludmila V.] Jé to bylo lidu z celého okresu.
[mluvčí: Ludmila V.] Vůbec se to do kostela nevešlo. Po hřbitově to to všecko jen. Jen to hučelo.
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] Muziky. A zpěvu to byly písničky. Jéje.
[mluvčí: Ludmila V.] Tím byli známí po celom po celý republice.
[mluvčí: Ludmila V.] To nacvičoval a a ty zpěváky učil. A tu hudbu řídil a já to pamatuju. To my jsme seděli jak v pohádce.
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] (nadechnutí).
[mluvčí: Ludmila V.] Voni ty housličky. A ty inštrumenty vono to jen šustilo jen to šustilo.
[mluvčí: Ludmila V.] A von byl takovej <para type="slabikováno"> to muselo bejt </para> všecko. Akorát. Zapadat jedno do druhého a.
[mluvčí: Ludmila V.] To ty šmytce jen. Jen to chrastilo to byla radost.
[mluvčí: Tadeáš P.] Tak von tak ty kluky taky hned učil muziku?
[mluvčí: Ludmila V.] Ani ne.
[mluvčí: Ludmila V.] Ty chodili k nějakému Plachému tady. A k Pechači a se učili hrát ale k Plachému nejvíc to bylo.
[mluvčí: Ludmila V.] Von byl taky ten jeden Plachej byl v Praze. Kapelníkem.
[mluvčí: Ludmila V.] No.
[mluvčí: Tadeáš P.] A hodně muzikantů hrálo s tím?
[mluvčí: Ludmila V.] <překryv mluvčích> no hodně </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Tadeáš P.] <překryv mluvčích>  s tím </překryv mluvčích> +.
[mluvčí: Ludmila V.] + Sukem.
[mluvčí: Tadeáš P.] Ne. S tím <překryv mluvčích> Pla* </překryv mluvčích> +.
[mluvčí: Ludmila V.] + <překryv mluvčích> Plachejm </překryv mluvčích>?
[mluvčí: Ludmila V.] No jo. To byla kapela křečovská kapela vyhlášená.
[mluvčí: Ludmila V.] A tohle byla taková jako kostelní. Kapela. Víte ta šmytcová.


Rok: 1963, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Postřekov, Téma: Jak se nachází poklad, Počet mluvčích: 1
Voral tu jeden sedlák. A ženský tam. Sbíraly. Ty kameny a když přišel na ten kámen. Vono vždycky ty peníze sú . Přikrytý s takovou plotnou. Víte? Tak honem běžel. A vzal si motyku. Měl to sebú a vodvalil. A byl tam zase zase takovej džbán nebo. Hrnec. Nebo ten jak se tomu říká. Ucháč s penězma. Nýčko už. Pošestý pošestý už se to tu našlo. Lidi si je nasbírali. A zas to někam poslali a. Já jsem jednou viděla. Jak ten syn. Co z toho dvora byl. Víte. Von byl ženatej jinde. Ten tam taky voral a tak ten jich našel takovij košík na ruku. Jak se nosí. Bramborovij rukovák plnij. No. A to každij myslil. Jej. Ten bude boháč. A nedostal za to nic. Někam to poslali. A nýčko už to bylo šestkrát. A tenkrát mý děti. Dva chlapci. Takoví menší. Byli nějakejch deset let jeden. A jeden.  Nějakejch dvanáct. Tenkrát tam taky běželi. A nasbírali si toho těch peněz dost. (nadechnutí). Jenomže potom. Když chodili do školy všelijakej učitel je na ně chtěl a voni mu je dali. Takový to byly šupinky. A potom zase má máma ta byla vedle těch Brichtů. Z toho dvora u Kroupů. To sú sousedi. Tak zase vypravovala. Když byla taková divče. Tak tam teda sloužili pohůnci. Víte. Pás se dobytek. Když byla taková divče tak ten pohůnek. U tich Brichtů Brichtúc sú. Jak jsou tam ty peníze ten pohůnek vyhnal dobytek a kráva skočila takhle na břeh. Za stodolou uvalilo se kus. Drnu a vyšlápla. Teda měl čepici a to že byly ale samý stříbrňáky. Velký jako dlaň tenkrát no. Kdybych to nevěděla zrovna. Že to máma byla sousedka hin tak bych to nevěřila všecko a takhle je to pravda.


Rok: 1972, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Mrákov, Téma: Vezeme poslední fůru z pole, Počet mluvčích: 1
A pacholek. Děvka vypletou kobyly daj jim. Hodně mašliček harasový. To byly obyčejně ty stuhy je vypletou pěkně umyjú kopyta naleští a jdou pro poslední fůru. Sedlák sedí doma. A tady ty co jsou. Pacholek. Děvka víte. To není v urážlivým slova smyslu děvka. (nadechnutí). To je nejstarší služebná. Ne nejstarší. Nejsilnější. No a potom je mladšinka potom je pacholek to je největší čeledín tedy voráč a potom je pohůnek. (nadechnutí). A potom sú najednaný plno najednanejch ženskejch. A ty se seběhnou. A jdou na to poslední pole. Pro ptáčky chudáčky pro ptactvo nebeský se nechá. Tři snopky. (nadechnutí). Ty se takhle srazí dohromady a propletou. Aby je vítr nepovalil a nechají je u meze. Kde je roští. (nadechnutí). Kde je hodně planejch růžiček lísky a takový věci. Tak tam je zapřú. A tam mají ptáčkové taky něco z tý. Žně. No my jsme se s nima dělili. No a to ostatní se vodveze. No a to se zpívá celú cestu. A dudáček se nafukuje ten musí být u toho a klarinetista tij pískač a houdek. No tak přijdú k vratům tak je zavřeno. Chodové si potrpí na zavřenost. (nadechnutí). Buď vrata. Jede ženich ať jde kdo chce. Každýmu zavřou. Tlučou s bičem. Pacholek tluče na dveře na vrata a sedlák votevře no. Dá jim napít džbánek piva je u všeho. Vždycky dá napít no a nýčko seskočí děvka. A přinese věnec. No ta mu dá. Tu máte sedláče. Tu máte věnec. To je. Dlouhá dlouhý říkání. No a potom dá mu věnec. Potom jde selce. Tu máte selka. Tady máte kytku že jste nám vařila dobrú polívku a taky zelí. Ne no a pak zase selka dostane kytku. No. A to už je připraveno. Navařeno. No a nýčko hold dají potom dcerce. Jestli mají dceru dospělou. Tak jí dají taky kytku a potom dá děvka dá velkýmu pacholku. A mladšinka dá pohůnku kytičku tak se podarujou. A potom vtáhnou. Sedlák je pustí teprv do dvora. Buď je to v senci. Když je zima. A když je teplo ještě nebo není deštivo tak na nádvoří. Tam sú stoly nastavený a. Na nich už je veliká mísa. Malovaná taková. Co je na svatební koláč to je ten velkej dají ten věnec. Drobet vody do něj potom tam dá. Džbáneček s vodou. Zase selka dá kytku. No a kolem potom se nastaví plno mis talířů teďka se hoduje.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Chodská Lhota, Téma: Vánoční zvyky, Počet mluvčích: 1
E jo nu když byl napad sníh tak to bylo krásný. Ne. To jsme měli večeři štědrovečerní. Ne a když jsme se najedli tak když byla služka. Ne tak ten stůl utřela ty drobky všecky sebrala a šla pod strom. A křičela. Třesu třesu bez kde můj milý večeří dnes. To už byla taková. Víte to už se tak dělávalo. Ne. No a kde se vozval pes tam měla toho ženicha. Když se pes nevozval tak neměla žádnýho. A tuto se taky dělávalo na Vánoce. Na Boží hod jsme šli do kostela to byl velkej svátek. A na prostřední svátek to bylo Štěpána tak to byla muzika. To se šlo potom k zábavě. Když byly tři hodiny vodpoledne tak se šlo k muzice a tancovalo se třebas až do třech hodin do rána dost. No. Když jsme se vytancovali tak nás chlapci doprovodili a šli jsme domů. Nebo chodil na Štědrej den. Chodil ponocný troubil ženu měl sebou nůšku nebo košík a to vždycky přišel za dveře a zatroubil ne tak někdo mu dal peníze. Někdo mu dal vánočku. Někdo mu dal koláč. Z toho potom kdo pek. Tak mu dal no ten poděkoval. Zaplať pámbů. A šel zase dál. Zase šel troubit jinam. Tak až vobešel celou ves tak toho měl dva koše toho živobytí. Poněvadž je ves veliká. Ne a každej mu něco dal tak měl živobytí potom na celej tejden. Tuto tak bylo to je fakt pravda tuto. To ještě teda bylo za mě no.


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Manětín (Újezd), Téma: O bouřce, Počet mluvčích: 1
Jéjej to jednou tak hřímalo taková bouřka byla a my jsme mívali takovú almárku a já jsem stála za tú almárkú v koutě. A třásla jsem se jako. Já jsem se hrozně bávala bouřky. A to jsme se modlívali a měli jsme strach. To když jsme tam byli sami s maminkú. Maminka potom řekla. Nu nýčko už to drobet přestalo já se musím podívat ven. Tak votevřela dveře a taková rána a tam vedle tam kousek dál tak pět minut tak kousek dál tak tam byl taková chalupa docela nová vystavěná tak tam do ň uhodilo. A tolik vody a vona nás tam nechala. Doma my jsme plakali a vona utíkala taky tam holt hasit a. Vynášet něco a. Byla to taky jen taková chaloupka. Byl tam taky takovej. Co chodíval do tých hor ten si vystavěl chaloupku no tak potom vyhořel. Všecko měl zničený. Musel zase znova. Tak to jsme tenkrát ten voheň. My jsme tam ani nešli. Tak to víte jaký to bylo. Ještě že ta chaloupka byla drobet z* zvlášť. A tolik vody bylo. Tam byly ty zákopy plný vody a neuhasilo to. Muselo to shořet všecko.


Rok: 1963, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Hromnice, Téma: Polévka s buřty, Počet mluvčích: 1
No za první světový války tady na Kralovicku tak přišli ty komisaři. Ty jak rekvírovali vobilí ne do jedný obce no a tam holt to dobře dopadlo. Voni je tam pohostili a řekli. Druhej den pojedeme do tý druhý obci. A starosta povídal. Tak Vašek vás tam vodveze na saních. Bylo zmrznuto. Sníh. Ne no tak ráno holt. Řek. Vašku přistroj koně zapřáhneš do saní. Koupil mu dva buřty. Abysi měl na svačinu. A von si je strčil takhle do kapsy. Do zimníku a jeli. A ty komisaři když. Jeli po silnici tak si řekli. Copak bysme mu měli udělat s těma buřtama? Náhodou jeli. A byly tam ty koňský knedlíky zmrzlý na silnici. Tak řekli. Vašku počkej my se jdeme vymočit. No tak von počkal. A voni už mu ty buřty vytáhli dali mu tam namísto nich ty koňský knedlíky no a jeli dál. No a přijeli tam do tý obce. Ne. Vašek si dal koně pod kolnu. Měl votýpku sena sebou dal jim žrát a povídá. Paní hostinská. Já mám tuhle dva buřty tak byste mi je mohla dát vohřát. No a vona povídá. Ale jo mně už tady vaří voda na polívku. Pro ty pány komisaře tak já je tam dám vohřát do tý. Vody a budete je mít za chvilku. No. Vašek <para type="se smíchem"> přišel </para> no a teďka vona mu šla vyndavat buřty a nenašla je. Povídala. Voni se mi tam rozvařily. Ale to nevadí já peču těm pánom vepřovou tak vám dám kousek vepřový <para type="se smíchem"> a </para> voni budou mít za to mastnější tu polívku. No tak Vašek se nasvačil zapřáh a jel. <para type="se smíchem"> páni </para> přišli k vobědu vona jim nalila polívku a ten jeden povídá. Copak? Ta má nějakou divnou chuť! No ale koštovali. A nějak jim nelezla. Ne. <para type="se smíchem"> no tak </para> přišla hostinská. Vona povídala. Já vám to povím já jsem tomu kočímu vohřívala ty buřty a von <para type="se smíchem"> chvátal </para> tak jsem mu je dala do tý vody. Jak jsem vařila tu polívku. <para type="se smíchem"> a voni už potom nejedli </para>.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Nalžovské Hory (Velenovy), Téma: Kouzelný balíček, Počet mluvčích: 1
Vykládal mi to. Tchán můj kterej tak. Ještě věří drobátko na ty duchy tak že ten Vaněček starej teda příjmení Noha byl tesařem a dělali ve Strážovicích. A. Když byli u voběda tak viděli. Že ta selka bude vrtět. Tak si nalila do kbelíku mlíko. Nebo smetanu a šla. Za trám a vytáhla si tam takovej nějakej. Balíček a z toho balíčku vzala drobet. A nasypala to do kbelíku. (nadechnutí). Nu. A vrtěla. A za chvilku měla svrceno a vytáhla prej másla hroznou spoustu. (nadechnutí). Tak ten Vaněček. Si řek. Počkej. Tak když potom selka vodešla. Tak šel a z toho balíčku si drobet vzal taky do papíru a. Neříkal nic. (nadechnutí). (nadechnutí). Přišel domů prij a říkal. Mámo budeme vrtět. A vždyť já prej toho ještě mám málo. To ještě za to nestojí. Jen sem vem kbelík a půjdem vrtět. Tak vona ho poslechla a vzala si tu smetanu do kbelíku. A von vzal ten prášek a nasypal to tam a vona vrtěla. (nadechnutí). Navrtěla takovou spoustu. Másla že to jakživi nenavrtěli. Tak říkal že to budou jako používat víckrát. Jenomže v noci přišel někdo za vokno a říkal. Dej mi mý máslo. Tak je vzbudil no. Voni se polekali tak holt vzali máslo a votevřeli vokno. A vyhodili ho voknem. Vod těch dob <para type="se smíchem"> měli pokoj </para>.


Rok: 195X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Těně, Téma: O senách, Počet mluvčích: 1
Tak. To bylo ráno vstávat. Když byly sena tak se vstávalo ve čtyři hodiny. Když byl ještě tatínek. Když jsem se vdala a muž. Tak chodili vosikovat louku. Louky. To víte to se. Šetřilo s každým kouskem. (nadechnutí). Ty meze se vosekaly a zas se vzali koně. Aby mohli jet s tou sekačkou aby to nezašlapali. Tak se ty louky musely vosekat. To chodívala bábi Ernestojc vosekávat a můj muž. A dědeček. (nadechnutí). (nadechnutí). No a když ji vosekali tu louku. A já jsem zas zůstala doma krmit dobytek s tou služkou. Protože děti byly malý když jsou děti malý. No tak kdo by vobsloužil ten dobytek. A stačit jsem to taky nemohla. (nadechnutí). (nadechnutí). No tak. Obyčejně jsme nakrmily ten dobytek a když jsme ho nakrmily. Tak v půl sedmý už. Po šestej hodině jsme nesly snídaní na tu louku. (nadechnutí). To jsme. Jim tam nesly snídaní. No a nosilo se obyčejně kafe a chleba. Chleba pomazanej. No a  můj tatínek ten míval rád pivo tak tomu jsme obyčejně nosívaly namazanej chleba. Co jsem namazávala vždycky jako ke snídanímu tak namazanej chleba a půl litru piva skleničku piva. (nadechnutí). No a když to vosekali tak šli pro koně a s* posekali celou tu louku. No a když byla posekaná. No tak jsme to nechali dopoledne schnout. No a po poledni jsme šli a votočili jsme to po jednej straně. A potom jsme zas šli a pak to už jsme se tak obyčejně na louce nasvačili chvilinku poseděli a šli a skopili. No a druhej den jsme to rozházeli no a to už jsme to přivezli když bylo hezky. (nadechnutí). Když byla jsem doma. Pomáhala jsem krmit tej holce a zas to snídaní babička mi. Tak to drobet připravila. Takže ty děti vohlídala no a tradá na louku. (nadechnutí). Podávat to všecko tady na půdu. To jsme museli babička obyčejně Ernestojc rovnala. Já byla na fůře podávala do vikýře. (nadechnutí). Ti zas to vozili a to jsme to shrnovali. A když jsme to shrnuli a přivezli jednu fůru. Tak už jsme zas šli domů to skládat. Aby byl prázdnej vůz a ty zas tam když to bylo shrnutý. Tak tam zůstala pořád podávat a pohrabávat a tři na louce. A my zas jsme šli a museli jsme to skládat. (nadechnutí). (nadechnutí). To byla práce. Ty mladý tu nevěděj nic. Co je. Ať si toho každej váží!


Rok: 1967, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Drahlín, Téma: Jak jsem prvně vsazoval chéb do pece, Počet mluvčích: 1
No tak. Když jsem se vdala no tak. Maminka pořád na mě chvátala a sice tatínek aby mě maminka naučila péct chleba. A já jsem se do toho moc nehrnula. Potom ale jsem ho měla péct všechno jsem si udělala a když jsem ho měla dávat do pece tak vona mi vždycky přišla. Ho vsadit. No. Ale já jsem. Jedenkrát ho taky pekla a vona sem nešla. Tatínek jí sem nedovolil. A my měli pec na šest chlebůch. No. A šest jsem jich. Vždycky zadělala. Zadělat. To všecko jsem dokázala. Jen do tý pece jsem se ho bála dát. No. A maminka sem nešla a byl tady tatínek. Mýho muže. Otec no tak povídá. Ale. Nečekej na mámu tohle ti udělala schválně. Pojď. Já ti ho nanesu k tej peci. A vsaď ho ať je to samej dalamánek. To už je jedno. Jen když to bude pečený. No. Já se celá třásla strachy jak to asi dopadne. No. A von mi ho tam nanes tak jsem ho tam vsadila měla jsem strach. Aby mi nezbyl nějakej ten syrovej. A no tak jsem ho tam nastrkala všechen. No. Ale. Potom když už jsem dala poslední. A vešel se mi tam tak ten tatínek se takhle vohnul. K tej peci povídá. No. Vidíš. Jak ho tam máš hezky vsazenej. No ale potom se pochlubil když už jsem ho vyndavala. Byl hezkej tak se pochlubil. Že to tak nebylo. Že tam neviděl. Ale. Věděl že jsem celá ustrašená s chlebem no tak. Mě jako potěšil no tak jsem byla ráda.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jablonná (Horní Hbity), Téma: Louky a sena, Počet mluvčích: 1
No. My jsme měli řekněme takový malý hospodářství někdo. Měl louku svoji a já jsem louku svoji neměl. Tak jsem měl pachtovanou louku vod obce. Určitejch. Řekněme takovejch jedenadvacet arů. Jsem měl pachtovanejch vod obce. No a to se musela ta louka. Tedy na zimu se musela pohnojit no. Po jaru se musel ten hnůj shrabat anebo když to byl kompost. Musel se řekněme. Na zimu rozházet no a pak se to muselo vyčistit no a čekalo se. No a potom obyčejně v červnu. Tak vokolo patnáctého června my jsme tady už začínali sekat. Poněvadž my jsme to radši nechali víc narůst hlavně. Když potom pršelo. Nechali jsme to víc narůst protože každej toho měl málo. Tak aby víc sklidil potom se to posekalo. Posekalo se to na řádky sekali jsme to ručně. Říkávali jsme tomu trávní kosa. Pak se ty řádky rozházely a tomu se říkalo. Tomu rozházenému vokoly. No a když. Tedy. Potom slunce svítilo a nebo když. Bylo hezky tak se ty vokoly. Vobracely. Když bylo hezký počasí když se ráno posekalo tak už potom navečer se mohlo kopit. To se kopilo. A druhej den řekněme tak když vobešla rosa. My říkáme že vobejde rosa. Vobešla rosa tak. Se ty kopky rozházely. Zase do vokolů a. Zase se vobracely. Někdy to trvalo. Když přišlo. Řekněme deště nebo podobně no tak to trvalo dýl. A taky se stalo že jsme to za dva dni usušili.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Temelín (Březí u Týna nad Vltavou), Téma: Masopustní maškary, Počet mluvčích: 1
Tak vo masopustě jsme tu měli maškarní bál. A byli na to zvědaví i tamhle až vod Bechyně. A měli jsme tři kobyly udělaný. A ty jsou udělaný čistě jenom ze řešet. Ze dvouch. Každej kůň má dvě řešeta a je pošitej. Hlavy koňský jsou to ze dřeva. A. Každej na tom. Nedovede rajtovat. Musí to. Umět. A vjeli jsme vždycky s tím. Do toho. Pak přivedli krokodýla. To ty šli všichni najednou. Ty maškary za sebou. A potom takovýho chlapa s takovou velikou hlavou a s kozlem. No. Pak tu byla žirafa taky. Ta vždycky po ženskejch sahala. Ne a bába s nůší. Chlap si leh do nůše koukal ven. A von zkrátka chodil po nohách a tu nůši a ta hlava tam a vono to bylo jako když jsou tam dva. A von to byl jeden.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Stachy, Téma: O řezníku a hastrmanovi, Počet mluvčích: 1
Tuhle ve Stachách je řezník Voldřich nějakej. Nešli jste tam kolem? Co mají krám. No. A to už je nějaký možná osmý pokolení. Víte. Jeho táta taky řezničil. Jenomže tenkrát si kupovali dobytek sami ty řezníci chodívali ve tři hodiny ráno. Na koupi a chodili až do Němec. Tamhle na Paseky a tam všudy v tom pohraničí. Nakupovali dobytek a přivedli a a zabili a prodali maso a bylo hotovo. Když to vyprodali jeli zas. Ale von sem chodil do toho krámu nějakej člověk prej měl zelenej kabát štětku za kloboukem. Takovou. Víte jako. To znáte ty myslivecký štětky tuhle za tento. A prej viděli. Že mu kape z jednoho šosu voda. Pořád. A chodil si nakupovat tomu Voldřichovi na Stachy maso. Ale když mu ho usekával. Von prej pořád mu poroučel jaký chce a furt prej dělal. Tuhle mi ho usekněte tuhle mi ho usekněte. Ne. To ne tohle kus takhle mi ho usekněte. Až. Řezníka dopálil už to bylo poněkolikátý. Tak von sek a usek mu kousek prstu při tom mase měl na něj vztek. Ne že si pořád vybírá a poroučí. A ten se vobrátil. A maso už nevzal. A povídal. Tohohle já tě nezapomenu! Nu a vodešel a ten zase chodil nakupovat. Jednou šli taky asi čtyři. Ty řezníci a von mezi nima. Tenhle co. Mu usek ten prst. A šli do Němec nakoupili dobytek. A to se jmenuje U Kyzu. A je tam takový jezero za Novým Dvorem. Je to tamhle. Je to jezero. A žádnej neví. Kde má dno. Jednou taky šel s partou a na tom místě se ztratil ten člověk. Ten řezník. A víc se nevrátil tak. Pravděpodobně každej říkal. Že ho tam ten hastrman někam vtáh do toho jezera.


Rok: 1963, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Brloh (Rojšín), Téma: Já bych se chtěl oženit, Počet mluvčích: 1
Tak jsem se vystrojil a šel jsem tam. Aby mě žádnej neviděl tak jsem šel humny. No a tak humny jsem to obešel spotichma aby to žádnej tak jako nepozoroval a oni už tam krmili u nich. Doma. Oni mě žádnej neviděli než  ta moje žena ta. Ta mě jako viděla. Nevím kterak to viděla. Že byla taková vištura. Tu jsem šel dovnitř. Do kuchyně a sed jsem si za stůl. Tak jako doma. Nic jsem. No a chvilku jsem seděl a. Babička. To byla jako ženina máma povídala. Což chceš? Já jsem zas nic neříkal. Co chci jsem seděl dál. No a tak ona potom tam někde. Splašila. Děti ty byly ještě menší. Ty sourozenci řekla. Jděte pro tátu! Řekněte mu. Že je tu někdo. No tak táta byl. Na poli. Tak jako si vyšel v neděli k večeru na pole šli pro něj. Pro tátu a on přišel domů. A přivítal mě a povídalo se zas dál. Kterak bylo o pouti. Kterak to bylo a jak jsme měli hostů. A jak holt se tak povídá. To víte. Taky se přišlo do volů. To bylo vždycky při každej příležitosti. Se povídalo o volech o dobytku. O hospodářství. Jak rostlo obilí jak je tam a tam na tom gruntě pěkný obilí jak zase je tam horší. Anebo co jaký tam dal moučky. Tak se povídalo. No. Obyčejně o ženění se ani nepovídalo. No až potom. Když už byl večer tak. Se přišlo na to. Já jsem. Já jsem potom musel začít sám. Jinak to nebylo. Jsem povídal. Já bych se chtěl oženit. Táta ženin. Povídal. Kterouž by jsi chtěl? Anku nebo Marínu? No tak jsem si moh jako vybrat! No. Oni jí doma jako říkal. Táta jí říkal Marína tak já jsem povídal. Nu. Mařenu. Tak. Jsme potom handlovali  začali jako handlovat o to věno. No jinak to nebylo! Ale přesto ona byla pouť a byly tam muziky ale ona u těch muzik nebyla. Ona byla doma. A byla někde schovaná. To už nevím. Jestli nebyla v babiččinej chalupě. Nebo někde a táta se jí šel zeptat jestli si mě chce vzít. Když by byla řekla že ne. No tak já nevím. Tak bych byl musel asi se smutnou odejít no a ona asi řekla. No. Jak chcete vy. No. Tátovi to asi bylo tehdy taky už jasný. Kterak to asi má dopadnout tak  jsme potom začali handlovat to víte. To jinak jindy nebyli. Dneska už to tak není. No dneska  si řekne. No. Já bych chtěl vaši dceru. Nebo. Já mám vaši dceru rád. Já bych si ji vzal. A co jí dá. To nebo něco. O tom už se vůbec nemluví. Jindy se muselo. To bylo první. To byl základ celý tý svatby. Muselo se to dohodnout. Kolik jí ten táta dá. No. Tak jsme se dohadovali. Dohadovali až jsme se na tom dohodli. Nu a. Tak to nějak potom všechno. Byla svatba. Všechno to dobře skončilo. No a jsme spolu dobře dodnes. Ona někdy na mě hubuje to víte. To jinak nejde. Oni t* ty ženský už to tak mají ve zvyku.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Staňkov, Téma: Jak jsem pásl krávy, Počet mluvčích: 1
Když mě bylo devět let šel som pást krávy. Pás som krávy přitom som chodil do školy. Ráno som vstal v pět hodin. Popřípadě zamet som dvoreček. Šel som pomoct. K dobytku napojit nakrmit pomoct. Když bylo šest hodin selka. Poženeš pást krávy. Vyhnala mi krávy na humna bylo jich takovejch devět kusů. Já som ty krávy pás měl som do školy tak půl druhýho kilometru. Přitom som si vzal učení. Trochu som se tak připravoval do školy. Měl som plátěnou tašku. Měl som v tom čítanku. A to všechno učení ten futrálek. Jak jsme říkali s tím perem. A s tou tužkou. No pás som ty krávy. A když popřípadě som slyšel zazvonit. Ve škole začátek školy. To bylo v devět hodin tak som teprve honil dobytek domů do maštale. Takže každým dnem som přišel do školy pozdě.


Rok: 1967, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Doudleby, Téma: Vyléčený opilec, Počet mluvčích: 1
A potom ona chtěla přece pořád mít nějakýho vejdělkáře tak se vdala. Potřetí. A to jako netrefila. (nadechnutí). Netrefila. <para type="se smíchem"> protože </para> to si vzala člověka a ten člověk on sice. Pracoval dost. On on dost dělal. On byl dělnej člověk. (smích). (nadechnutí). Ale. Zase všechno probil. (nadechnutí). Utratil všechno. A jen ty hospody vytloukal a co z toho bylo. Že se doma prali. Co se pralo pralo se. A prala se u nich bída ale čím víc se prali. Tím to bylo horší. Protože když se poprali tak on šel do tý hospody znova. Až když nic už neměl. Tak potom přišel. (nadechnutí). No a ona už si s ním taky nevěděla co počít tak se radila. Měli jsme tady nějakou starou ženskou byla to taková poloviční hokyně. (nadechnutí). No a stará Hůlková ta poradila každýmu a poradila taky jí. Povídala jí. Jen ty se nic neboj já se. Ti o to vezmu. Že ten tvůj člověk přestane pít ale nesmíš to žádnýmu říkat to se nesmí dovědět ani on ani žádný jiný lidi to musí zůstat mezi náma! (nadechnutí). (nadechnutí). No. Tak dobře. Ani tak moc po tom nepátrala. Co jí ta milá Hůlková asi poradí ale. Hůlková přišla sama. Umřel. Tady jednou nějakej Kožišníků Matěj. (nadechnutí). Už to byl starší člověk no a tuhleta Hůlková ta se ještě jednou věcí zabejvala. Když tak někdo umřel tak ona už potom chodila vždycky do toho stavení a toho umrlce připravovala do truhly. (nadechnutí). Nu. Tak pěkně šla taky. Strojit toho Matěje Kožišníkovýho do truhly no a to. U nás se to dělalo tak. Že toho umrlce vždycky museli celýho umejt. A na to právě ta Hůlková byla. Ona na to byla protože ona potřebovala tu vodu tu umrlčí vodu. Jak ona říkala. Nu vzala si tu umrlčí vodu do džbánku když byla. Tam. Už hotová s tím. Strojením do tý truhly a přinesla ji domů a. Pěkně si počíhaly na toho muže tý Mejšičky a když přišel vožralej domů tak mu to pěkně. (nadechnutí). (nadechnutí). To já nevím jestli mu to namíchaly do něčeho nebo jestli mu tu vodu daly vypít to víte že to byla ošklivota ale já jsem se Mejšičky zeptal. Protože ona u nás dělávala na poli taky tohleto se stalo dřív! A já jsem jí povídal. A jakž to přece dopadlo? A ona povídá. Ale jakž to dopadlo inť víte že to muselo dopadnout dobře! On přestal skutečně. Pít. Já jsem povídal. To on asi neměl na ten chlast. A ona povídá. Ale to by byl až měl ale já nevím ale po tej vodě jak jsme mu <para type="se smíchem"> daly </para> tu vodu vypít tak přestal pít. A já jsem jí povídal. No a jakž potom to bylo dál? A ona povídá. No dál to už moc dlouho nebylo. On mi potom za chvíli umřel!


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Soběnov, Téma: Jak se pekl chleba, Počet mluvčích: 1
No tak to se. Dala mouka do díže teda. Na moc #li bochníků chtěl někdo upéct no a pak se navečer zadělalo. (nadechnutí). Teplá voda posolilo se to teplá voda a kmín. Někdo si tam moh dát kmín nebo anýz a nebo všelijaký jak kdo chtěl ne? Osolilo a a teď ještě se ta mouka zamíchala ne. Pěkně pořádně prodělala. S tím kopistem. To byla taková míchačka víte velká a s tou míchačkou v tej díži se to míchalo až to holt bylo pěkný. A rozkvásek se tam musel dát. Aby to kynulo. Rozkvásek. Ten rozkvásek se nechal od pečení do pečení. A potom to kynulo. Víte? A s tím se to muselo zadělat. No a to bylo navečer se zadělalo a ráno se chleba vymíchal. Když se vstalo. Se musel vymíchat rukama. Teda. V díži takhle aby se to prodělalo a nechalo zas vykynout a potom se vyválel. Na bochníky. A dalo se to na slaměnky. A když byl vyválenij na slaměnkách. Nechal se vykynout. A pak jsme ho pekli. To byla pec musely se nasekat dlouhý metrový jak je dlouhý poleno. Štípánky. Tenký. Víte tenký a ty si potom musely. Naložit. Do pekárny srovnat do pekárny kříž na kříž. Aby ten plamen moh mezi tima polenama. Všudy aby se to prohřálo a pak se to zapálilo na kraji s loučí zapálilo no zavřelo až to byla pec vyhořená vidělo se že je ta pec už. Jako k tomu schopná tak se to vysmejčilo popel se vyhrnul. (nadechnutí). (nadechnutí). No to byla taková lopatka. Železná. Jako hrábě dlouhá víte. Aby se to vyhrnulo a pak se vzalo pometlo pometlo ze slámy. Na tejčku se dalo  sláma víte. A ta sláma se namočila. Jako drobet do vody a vysmejklo se to. Chutě. Ven. Vypucovala se holt. Ta pekárna. Anebo chvojí. Kdo měl chvojí to uhlí a popel aby se vyhrnul. No. Pak se tam ten vykynutej chleba dal. Sázel no. Říkalo se sázet. No to byla taková už zase zvláštní lopata veliká teda no a ten bochník. Jak byl na tij slaměnce tak. Obrátil se takhle na tu lopatu a šup s ním do peci. (rušivý zvuk). Zase druhej chutě a zase do peci. Takových bochníků bylo tak se to tam narovnalo. Pec se zavřela.


Rok: 1964, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Rohozná, Téma: Do lesa na dříví a na houby, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Aloisie Š.] Ach jéj. Och jéj dříví tady leží v lesi když já si vzpomenu na naše. Léta spíš když jsme chodívali do lesa a museli jsme i krást. Když nás hajnej to jsme museli platit pokutu.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] A teďka. Toho leží.
[mluvčí: Aloisie Š.] A to jenom byla taková hrabačka. To jsme vzali hrábky a hrábkama hrabali.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] A teďka takový. Soušky a ščakle že. Nemůžete ani chodit.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] Jejda. Kdybych mohla. Nosit. Uzle já bych si nanosila.
[mluvčí: Aloisie Š.] To já jsem dříve  když von byl v práci. Chodil na tu pokrejvačinu tak já jsem neměla tkalčení když jsem neměla tkalčení. Taky byla bída vo to tak já jsem nanosila. Za celý léto jsem si. Uživila pec co jsem spálila a ještě na zimu.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] A topila jsem s tým až do ledna celej leden ještě jo?
[mluvčí: Vlastimil S.] To #s tu pec živila?
[mluvčí: Aloisie Š.] No. Živila. Tým tým harapátím.
[mluvčí: Aloisie Š.] Byl tenkrát. Hroznej polom. Tady vítr a rozlámal toho lesa a tak jsme chodívali loupat takhle sekerkou ty kůry. Vod těch pařezů.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] Jak říkáme my starší ženský. Říkáme si.
[mluvčí: Aloisie Š.] Kdepak teďka ty mladý ani tomu tomu ani nerozumijou.
[mluvčí: Aloisie Š.] To říkám.
[mluvčí: Aloisie Š.] To je škoda já bych nedala žádný uhlí nic. Choďte do lesa. Přitahejte to.
[mluvčí: Aloisie Š.] Co toho leží vždyť žádnej s tým drobným teďka netopí jak jsme my topívali to ne.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] Když. Jdou tak oni to chrastí zrovna v lesi. Na placi někde zapálijou když to musí uklidit. Protože hajnej taky vona se moc drží ta ty brouci.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vlastimil S.] No ten no ne ne ten. Kůrovec.
[mluvčí: Aloisie Š.] Jo se dostává moc z toho  z harapátí.
[mluvčí: Aloisie Š.] To jsme byli s tátem nebyla tenkrát práca žádná no tak co jsme měli dělat.
[mluvčí: Aloisie Š.] Tak jsme ráno vo čtyřech vstali a šli jsme na houby a co jsme za den nahledali tak druhej den táta to. S tým šel.
[mluvčí: Vlastimil S.] <překryv mluvčích> do Svitav </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Aloisie Š.] <překryv mluvčích> do Svitav </překryv mluvčích> prodat a já jsem zasej chodila po houbech s tým jsme se živili.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vlastimil S.] A vydělal jsem si víc jak na <překryv mluvčích> pokrejvačině </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Aloisie Š.] <překryv mluvčích>  </překryv mluvčích> tenkrát. Když nebyla žádná práca.
[mluvčí: Aloisie Š.] Jo jsme se živili s těma houbama.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] Za takovej hříbek  dostávali korunu <překryv mluvčích> no tak </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Vlastimil S.] <překryv mluvčích> jo </překryv mluvčích> to jak jsem našel takovejhle hříbeček tak už jsem věděl. Že mám korunu.
[mluvčí: Vlastimil S.] A já jsem to teda uměl.
[mluvčí: Vlastimil S.] Já jsem to pěkně umyl dal jsem to do sklepa <překryv mluvčích> do studena </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Aloisie Š.] <překryv mluvčích> no umyl umyl </překryv mluvčích> to se musely pěkně ve velkej vodě vyprat a pak dát na desku. Pěkně je <překryv mluvčích> rozdělat </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vlastimil S.] <překryv mluvčích> aby se to <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Aloisie Š.] <překryv mluvčích> a voni vokapaly </překryv mluvčích> voschly a tak byly pěkně čistý.
[mluvčí: Aloisie Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Aloisie Š.] A někdo holt to tak <překryv mluvčích> neudělal </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Vlastimil S.] <překryv mluvčích> no jo </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Vlastimil S.] A já jsem. Si stoup pod podloubí a.
[mluvčí: Vlastimil S.] <para type="cizojazyčný projev"> frische Schwämme frische Schwämme! </para> čerstvý houby!
[mluvčí: Vlastimil S.] A prodával já jsem měl první prodaný.
[mluvčí: Vlastimil S.] Protože s těma Němcama musil člověk německy a ve Svitavech to už. Bylo německy holt.


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Polná (Hrbov), Téma: Kyselo se škvarky, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Zdeněk M.] Tak jsme. Vandrovali a přišli jsme d*. Do Trutnova.
[mluvčí: Zdeněk M.] A tam jsme chtěli zůstat.
[mluvčí: Zdeněk M.] Ale zatím jsme žádnou práci nedostali.
[mluvčí: ] (hluk v pozadí).
[mluvčí: Zdeněk M.] No tak jsme to vzali z Trutnova na Králův Dvůr a. Když jsme přišli blízko von povídá.
[mluvčí: Zdeněk M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zdeněk M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zdeněk M.] Já vám mám hlad!
[mluvčí: Zdeněk M.] Já jsem povídal.
[mluvčí: Zdeněk M.] No tak tady je první chaloupka pěkná tak tam zafičíme.
[mluvčí: Zdeněk M.] Bylo to už k večeru.
[mluvčí: Zdeněk M.] Možná že nám něco dají.
[mluvčí: Zdeněk M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zdeněk M.] Tak holt jdeme do síně a prosíme. Jestli něco nezbylo vod voběda.
[mluvčí: Zdeněk M.] A vona taková stará paní vešla. Povídala.
[mluvčí: Zdeněk M.] Jo. Jo mám tady kyselo jestli chcete.
[mluvčí: Zdeněk M.] Já jsem povídal.
[mluvčí: Zdeněk M.] Právě! Bodejť bysme nechtěli!
[mluvčí: Zdeněk M.] Tak přinesla takovej hrnek. Kamennej a tam to kyselo bylo.
[mluvčí: Zdeněk M.] A tak lžice ven to musel mít svojí lžičku každej vandrák lžičku ven a pustili jsme se do toho.
[mluvčí: Zdeněk M.] Já povídám.
[mluvčí: Zdeněk M.] Jedl #s už někdy kyselo se škvarkama?
[mluvčí: Zdeněk M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zdeněk M.] A von povídá.
[mluvčí: Zdeněk M.] Ještě ne.
[mluvčí: Zdeněk M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zdeněk M.] Já jsem povídal.
[mluvčí: Zdeněk M.] Já taky ne!
[mluvčí: Zdeněk M.] No bylo tam tma tak holt vezmu sirku škrtnu. To byly ještě ty co se štrejchaly <para type="se smíchem"> po stehně ty sirky </para>.
[mluvčí: Zdeněk M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zdeněk M.] Posvítím.
[mluvčí: Zdeněk M.] Propána!
[mluvčí: Zdeněk M.] Vony samí švábi byli <překryv mluvčích> v tom kyselu </překryv mluvčích>!
[mluvčí: Dobroslav A.] <překryv mluvčích> na vrchu </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Zdeněk M.] <para type="se smíchem"> ale jak to viděl. Von ten hrnec držel </para> a rup!
[mluvčí: Zdeněk M.] <para type="se smíchem"> a už to bylo všechno na zemi </para>.
[mluvčí: Zdeněk M.] A teď z něj takový půlky <para type="se smíchem"> švábů lítaly </para>. A já myslel. Že mně tam vomdlí.
[mluvčí: Zdeněk M.] Ale já jsem si myslel.
[mluvčí: Zdeněk M.] Co!
[mluvčí: Zdeněk M.] Koupil jsem si za dva grejcary byl litr žitný tak jsem si koupil čtvrťák za dva grejcary zalil a pak ještě jeden.
[mluvčí: Zdeněk M.] A nebylo mně nic!


Rok: 195X, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Střelín/Strzelin, Téma: Český kostel ve Střelíně, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: František J.] To je starej kostelík. <překryv mluvčích> už ne </překryv mluvčích>?
[mluvčí: ] (hra na hudební nástroj).
[mluvčí: Táňa P.] <překryv mluvčích> nu jo </překryv mluvčích>. Nu jo dvě sta let přes dvě sta!
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] Podívejte se. Ten tu stál už když jsme naše předkové přišli před  <para type="cizojazyčný projev"> siebzehn hundert neunundvierzig </para> ne. Přišli sem.
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] A ty tadyhle na Starým Městě tady byl takovej tak jako <para type="cizojazyčný projev"> dominium </para> anebo takovej nějakej <para type="cizojazyčný projev"> vorwerk </para>. A tak to si koupili.
[mluvčí: ] (nesrozumitelný hovor více mluvčích najednou).
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] No a pak  pak jim ten císař. Ten jim dal. Ten kostel jestli jim ho právě daroval. To já nevím.
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] Ale halt to museli platit. Protože já jsem četla to že jak to bylo taky těžký že neměli pak peníze. Když to chtěli koupit.
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] Tak teď museli chodit  teprva sbírat. Ty sbírky ať to můžou zaplatit.
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] To bylo. V tom roku to koupili a tak jim to pak bylo. Už připsaný. Ne?
[mluvčí: Táňa P.] A voni nejdřív byli v Münsterbergu a pak voni halt chtěli proto my jsme taky tu řeč tak podrželi dohromady že všecky se táhli. K sobě.
[mluvčí: ] (nesrozumitelný hovor více mluvčích najednou).
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] No víte to není jako teď.
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Táňa P.] Teď v Německu ten jeden. Tam je a jeden je tam a ty tam nejsou tak pohromadě. Ale my tuhle jsme všecky byli to byli všecky na kupě.
[mluvčí: Táňa P.] (nadechnutí).
[mluvčí: ] (klepání).
[mluvčí: Táňa P.] Tak proto jsme taky tu řeč tak udrželi.
[mluvčí: Táňa P.] Jinak. Tak to by to bylo ne nemohlo bejt tak.
[mluvčí: Táňa P.] Ale teď už halt teď to už není takový.


Rok: 195X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Kuropatnik, Téma: Jak se pole připraví k setí, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Dan Š.] Pole se pěkně udělá. Jak vobilí to. Chce. Ne?
[mluvčí: Dan Š.] To se dvakrát třikrát vláčí pak tam <para type="přeřeknutí"> vezmemem </para>. Tu mašinu na to setí žito nebo co tam chceme dát to je jedno.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] Pak jak právě to pole máme uchystaný na to vobilí. Ne?
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] Vezmeme velkou mašinu a. S mašinou se koně zapřáhnou. A zaseje se pak se vezmou brány a pak. S bránama se to udělá zas pěkně rovný.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] Třeba taky někdy válet. Když jsou veliký hrudy to máme takovej vál. Dřevěnej.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] Tak to si uděláme pěkně rovný ať se tomu vobilí se to hodí tak. Jak může pěkně vyrůst. No.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] No jak pak Bůh nedá tu moc k tomu ten déšť a to slunce tak z toho taky nic není.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] No ale jeden si myslí pěkně jsem to udělal. No a pak když to. Vobilí nechce tak. Jeden taky se kroutí.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] (pousmání).
[mluvčí: Dan Š.] Moh jsem sem dát. Jinýho nemusel jsem právě ty. Bulvy anebo to  žito sem dávat moh jsem sem dát voves!
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] No jo no jeden. Si to uchystá pěkně a pak když je Bůh k tomu nedá ten. Počas k tomu no tak se to nezvede. Taky tak jak. My bysme to chtěli. Ne?
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Vojtěch C.] Jakpak se to dělá s jetelem?
[mluvčí: Dan Š.] Tak vezmeme. Jetelový semeno a vezmeme do třech prstů a tak jdeme vždycky dva kroky vod sebe a tak to tak házíme. Víte no.
[mluvčí: Vojtěch C.] A vy nepamatujete ještě. Že se tak selo vobilí?
[mluvčí: Dan Š.] S rukama.
[mluvčí: Dan Š.] V první čas jsem to taky.
[mluvčí: Dan Š.] Vobilí jsme si vzali do pytlů no a pak jsme s tím šli na pole.
[mluvčí: Dan Š.] A pak jsme si vzali takovou plechovou vaničku a tu jsme si pověsili. Tady na prsa na přes no tak jsme halt. Vždycky dva kroky šli vod sebe. A jak ta levá noha šlápla tak jsme vždycky vzali. A tak rozházeli.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).
[mluvčí: Dan Š.] Můj táta neměl hospodářství. Ten chodil na na bónu a tak. My jsme to doma nerozuměli tak.
[mluvčí: Dan Š.] Když já jsem se voženil. Tak <para type="se smíchem"> jsem </para> to teprva musel. Se všecko naučit.
[mluvčí: Dan Š.] (smích).
[mluvčí: Dan Š.] Měl jsem tady přátelstev no a tak ti mně to zas. Vokázali. Anebo sousedy.
[mluvčí: Dan Š.] Takhle to musíš dělat.
[mluvčí: Dan Š.] Nebo.
[mluvčí: Dan Š.] Takhle to musíš udělat.
[mluvčí: Dan Š.] No a tak halt se to jeden tak pomalu naučí.
[mluvčí: Dan Š.] (nadechnutí).


Rok: 195X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Husinec/Gęsiniec, Téma: Zimní radovánky, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Barbora B.] A pak jsme se chodili sáníčkovat taky.
[mluvčí: Barbora B.] Denně. Tak jsme taky museli peří drát a tak naše máma jsme měli takový malý hrníčky takový plechový malý hrníčky.
[mluvčí: Barbora B.] A tak každej musel takovou kupu nadrat a do toho hrníčka. Pak jsme nacpali. To a když ten hrníček se převrátil nu tak. Jsme mohli jít se sáníčkovat.
[mluvčí: Barbora B.] A dřív ne.
[mluvčí: Barbora B.] A to byla taková hezká kupa se nacpala do takovýho plechovýho hrníčka.
[mluvčí: Barbora B.] Pak jsme vzali sáňky. A pak jsme aj jezdili až jsme byli celý mokrý pak jsme šli domů.
[mluvčí: Barbora B.] To bylo nejlepší v zimě.
[mluvčí: Barbora B.] Ale denně jsme nemohli. My jsme nemohli. My jsme museli doma drát anebo soukat.
[mluvčí: Barbora B.] A to pak večír když měsíček svítil. To bylo nejlepší.
[mluvčí: Barbora B.] To jsme tadyhle u školy to byl takovej kopeček dolů.
[mluvčí: Barbora B.] Z toho kopečka jsme jezdili.
[mluvčí: Barbora B.] A tuhle vod Smolů. Toho kramáře až tam dolů. Taky těm Utíkalom pekařom.
[mluvčí: Barbora B.] To byla taková dlouhá klouhačka.
[mluvčí: Barbora B.] Ale to jedny sáňky za druhými jezdily.
[mluvčí: Barbora B.] Husinec byla velká ves a mnoho dětí. A tak to bylo.
[mluvčí: Barbora B.] Och. To vždycky bylo haló tady na těch.
[mluvčí: Barbora B.] Teď nic nejde vidět.
[mluvčí: Barbora B.] Tu a tam v zimě trošku sáňky. Že vezou. Ale to jsme sáňky rozbili kolikrát!
[mluvčí: Barbora B.] A pak takový závěje jsme dělali.
[mluvčí: Barbora B.] Závěje. A ty hoši z těch závějú skákali dolů.
[mluvčí: Barbora B.] Když takhle ten první sníh padá. Takovej měkkej mokrej. Ne tak to jsme dělali kule a jsme je kouleli z kopce dolů pak zas šnejmoni se dělali z toho.
[mluvčí: Barbora B.] No. Všecko jsme dělali.
[mluvčí: Kamil H.] A házeli jste po sobě sníh taky takhle?
[mluvčí: Barbora B.] Och kuličkovat. Jsme se kuličkovali.
[mluvčí: Barbora B.] Až někdy voko dostal někdo spuchlý!
[mluvčí: Barbora B.] Do školy když chodili jsme tak jeden druhýho. S tím sněhem narajboval.
[mluvčí: Barbora B.] A ve škole na pauzu. Co jsme se kuličkovali. Až co dost!


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Kadov, Téma: Výprask ve škole, Počet mluvčích: 1
Ale pěknej případ byl. To tu byl nějakej učitel Maďera a dostal se tady do Vojtěchova nebo tam a vyplatil tam nějakou holku. Ale pěkně ji přetáh. Pan řídící celej zoufalej. Prokristapána pane učiteli. Co jste tohle proved. Co tohle bude? Tuhle ten já já to. Podívá do vokna sype tam ženská ke škole a prej. (dlouhá pauza). Vždyť je to paní předsedová vy jste předsedovo děvče zřezal! No. Maděra stoup ta přišla spustila svou. Tak ji vzal za límec. Tak tady kousek ještě níž za tu sedací část. A vyrazil ju ven. Ze školy. Teď řídící zase zoufale. Teď jste to dodělal teď je to dodělaný! Za chvilku se podívá do vokna ten muž její předseda. Já uteču já u toho nebudu! Vtom předseda přijde chytil toho učitele Maděru kolem krka. Políbil ho povídá. Děkuju vám mockrát. Víte tohle ještě žádnej na tu mou potvoru nevyzrál. Až vy! (smích).


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Kamenice (Řehořov), Téma: Cesta domů, Počet mluvčích: 1
A tak jsem utíkala dom. (pláč dítěte). Přijdu takovej tam byl lesíček u silnice a tam voni stříleli zajíce. (pláč dítěte). A já jsem myslila. Že střelili po mně. Tak přijdu vokolo lesíka. Bums! Ježišmarja já letěla. Jako divoká kulky lítaly. (pláč dítěte). Přijdu do. Už hodně daleko na kopeček votočim se nikde žádnej. Najednou jelo auto. A vtom povídám si. No to auto. Kdyby nýčko žádnej tu nejde tma už je kdyby mě popadli a hodili do auta a ujeli se mnou. (hluk v pozadí). Jsem si myslila. Zatím začalo trochu pršet a voni richtig šli a jak ke mně přišli tak zastavili. Povídám si. Ježišmarja no teď to se mnou špatně dopadne. Jeden votevřel dveře a druhej povídal německy ať jdu dál. A já jsem nechtěla jít. Jářku. Tady vždycky slejchám. Že Řehořov se jmenuje německy Regens. Jsem povídala. Kdepak. Tady už bude Regent. A já su tady z toho Regensu. To já už nebudu sedat. I ten jeden seděl tam. Na lavičce v autě a vystoupil jeden votevřel ty dveře a jeden vystoup a popadl mě tuhle takhle za ruku a tak mě vší silou táhl. A já jsem se cukala. Ne a ne a nechtěla jsem tam vlézt. No tak mě pustil ale já potom utíkala. Jsem nešla ani do vsi utíkala jsem tratol. Takhle po mezi. Přijdu dom a syn povídá. Voni některý Němci jsou taky hodný tak je to míchaný. Jako mezi náma. Mně povídal. Vono jak viděli. Že začíná pršet. Tak chtěli abyste si šla sednout. Že by se tam jako nezmokla. No měla jsem myslela jsem si. No kdepak . Že by někde mě mohli naložit někde vodvézt daleko. Třebas taky ne kdopak ví.


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Hodice, Téma: Strašidlo, Počet mluvčích: 1
Dvě jsme byly takový kamarádky a přišly jsme pod Hranice. Když jsme šly k Rosičce tam se říkalo Na Hranicích a teďkom tam šlo přes brambory takový dlouhý strašidlo velký. Mělo bílou plachtu na sobě. A bylo to takový veliký. A ta kamarádka povídá. Já domů nepůjdu!. Já se bojím. Pojď zpátky!. Chtěla utíkat. A už měla pantofle. Jsme nosily kožený pantofle tak si je vzala do ruky a uti*. Chtěla by utíkat do Hodic. Já povídám. Neutíkej. Neruš ho. Neutíkej jsou to kluci rosický. A vona že ne. Tak jsme pak šly a von jistě. Ten šel nám přes cestu na druhou stranu a tam bylo více kluků. A ty se smáli že jsme se bály. A zatím my jsme kdepak. Šly jsme furt pryč. Ani jsme si jich nevšimly. Ale jaký to bylo vošklivý. To měl to nějakej kluk byl velikej a ještě si dal plachtu na sebe a ještě hůl na to a vono vám to bylo při měsíčku takový vošklivý. Ale utekl. A já jsem nechtěla utíkat. Já jsem se nebála. Já jsem říkala. To jsou kluci. Voni nás chtěj postrašit. Tak pojď a nejankuj když nic nevidíme. No a bylo konec. Už kluci se tam smáli <para type="se smíchem"> a </para> my jsme došly dom a. Bylo to.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jedlí, Téma: Ukradené tele, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Lumír B.] To bylo tak. Asi no tak kolem desátýho roku. Tak tem časem nějak před první válkou to byla taková společnost takovéch zvláštních muzikantů a říkali si tamboráči.
[mluvčí: Lumír B.] A to se vždycky sešli vobčas. V jedné místnosti tam hrávali.
[mluvčí: Lumír B.] No a ti členi někteří měli takhle náladu na maso časem.
[mluvčí: Lumír B.] No tak když třeba pohráli tak toť se sebrali ale dva tři. A šli po dědině něco na to maso lapnout tam nějakýho králíka. Tam slepicu. Tam husu to se co chvíle ztratilo něco.
[mluvčí: Lumír B.] A to byla jenom. Jejich práce. Těch. Kamarádů.
[mluvčí: Lumír B.] No a hlavní ten jejich vůdce ten dělal obecního sluhu jak se prve říkalo. Policajt.
[mluvčí: Ernest V.] (smích).
[mluvčí: Lumír B.] Ovšem se šavló nechodil ale dělal teda policajta.
[mluvčí: Lumír B.] A takhle si dělal takový právo že má dělat v dědině pořádek ale sám. Krad jak straka.
[mluvčí: Ernest V.] (smích).
[mluvčí: Lumír B.] No a tak to provozovali už po pár let.
[mluvčí: Lumír B.] No tak taky byla jednou schůze tam v hospodě záložné. Taková valná hromada záloženskýho spolku.
[mluvčí: Lumír B.] No a tak tam bylo moc lidí a ti nějací kumpáni z toho spolku tam též byli. Zvlášť ti hlavní dva. Ten policajt ještě s jedném.
[mluvčí: Lumír B.] A náhodou. Se stalo že tam přijel řezník tovaryš teda.  Řeznické tovaryš s teletem.
[mluvčí: Lumír B.] Vez ho to tele ze sousední obce no a v tem Jedlí se stavil v hospodě na posilněnó.
[mluvčí: Lumír B.] No a tak ten vůz s teletem stál venku no a chlapi. Když už měli v ráži. Hodně v hlavě a ledvá vyšli ven a viděli že tam je pěkný tele z toho vozu no tak dostali na telecí maso chuť.
[mluvčí: Lumír B.] No tak se domluvili. A honem ho vytáhli z toho voza marš zatáhli ho však to bylo náhodó k mé sestře do chalupy bylo kousek a toho švagra mýho teda toho muže té sestre mé vopili do němoty takže von nebyl k ničemu. Zkrátka nebyl k řeči.
[mluvčí: Lumír B.] No a tak to tele tam přivedli k té sestře mé. Večír no a řekli jí. Že ho ten její muž koupil. V hospodě že a že je vopilé takže ho nemůže sám přivízt. Takže ho vedó voni.
[mluvčí: Lumír B.] No tak vona ho dala do chlíva no ale za hodinu přivedli. Namol zpitýho toho jejího muže no a řeč s ním nebyla. Tak si leh a spal.
[mluvčí: Lumír B.] Ráno když ho probudila z té vopice no tak na něj.
[mluvčí: Lumír B.] Co je to za tele. Kde ho koupil a vod koho?
[mluvčí: Lumír B.] A tak dál.
[mluvčí: Lumír B.] No tak von musel s pravdó ven.
[mluvčí: Lumír B.] No tak vona na ně tloukla však přišla napřed. V první řadě k mýmu tátovi na Horní konec co má dělat s teletem. Že takový a takový tele jí tam přitáhli.
[mluvčí: Lumír B.] No táta ju naved ať tele pustí ven. Ať jde kde chce alebo ať si ho chlapi vodvedó ať ho ď*. Teda nemá u sebe.
[mluvčí: Lumír B.] No tak vona přišla dom a tak na muže a muž musel jít pro teho jednoho <překryv mluvčích> pána </překryv mluvčích> z toho spolku a tak si tele vodvedli.
[mluvčí: Ernest V.] <překryv mluvčích> pána </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Lumír B.] No ale dva tři mladí kluci svobodní snad pozorovali ty dva. Kteří ho vytáhli z toho voza. A tak se to tak pomalinku f* v dědině že <překryv mluvčích> mluvilo </překryv mluvčích> až to dostali četníci na uši no tak přišli hledat tele.
[mluvčí: Ernest V.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Lumír B.] No ale to víte ten hlavní zloděj. Byl policajt a ten ty četníky vodil to si můžete myslit. Že je nepřived ke zlodějovi ten je vodil po hodnéch lidích.
[mluvčí: Ernest V.] (smích).
[mluvčí: Lumír B.] Tak se náhodó taky potom  na to skládala písnička.
[mluvčí: Lumír B.] <para type="recitováno"> když bylo tele snědeno tu četníci přišli u hodných lidí hledali. Ale nic nenašli </para>.
[mluvčí: Lumír B.] (dlouhá pauza).


Rok: 1969, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Palonín, Téma: Vybírání vran, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Zora P.] Tak tatínek dělávale ve skále. Pravda a já s maminkó jsme tam také bývale.
[mluvčí: Lucie D.] (pousmání).
[mluvčí: Zora P.] A já jsem ráda vybírala vrány.
[mluvčí: Zora P.] Víte to byla naše pochoutka!
[mluvčí: Zora P.] Když byly mladý tak jsem chodila vždycky vod stromo ke <para type="přeřeknutí"> strono </para> a tloukla jsem na strom a vone se navrchu vozývale v tem křovó tam.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] Já jsem jedenkrát taky maminka mně povídají.
[mluvčí: Zora P.] Te. Běž dom poprav a přijdi za náma.
[mluvčí: Lucie D.] (odkašlání).
[mluvčí: ] (hluk v pozadí).
[mluvčí: Zora P.] No tak já jsem šla dom a já jsem tam viděla na jedným stromě že tam lítale starý vrány a živily te mladý.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] Tak já jsem nechala všeckýho a vylezla jsem na strom.
[mluvčí: Zora P.] Ty. Já jsem uměla dobře lízt já vylezu i včil ještě na strom jak so stará!
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] A vylezla jsem na strom a měla jsem takovó zástěro dozadku.
[mluvčí: Zora P.] Do pole <překryv mluvčích> zástěro </překryv mluvčích> a to jsem uvázala toť udělala jsem si takové uzel a vybrala jsem si te vrány.
[mluvčí: Lucie D.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Zora P.] Ale vone te potvore vám neřádný začale vám tak křičet!
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] Já povídám.
[mluvčí: Zora P.] Ježišmarja. Budete ticho!
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] Chtěla jsem víte jich. Stisknout. Ale nešlo mně to.
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] A te víte. J* jak. Tak začale řvát te starý vrány přiletěly to jste měle vidět ten candrnaj!
[mluvčí: Zora P.] To jste neviděle!
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] Já jsem měla každé vlas takhle. Jak mně vám do té h* hlave já jsem měla moc vlasů a takových kolo jsem měla vokolo <unclear> už </unclear> to kolo jsem tam neměla!
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] To už jsem měla každé vlas jinak víte.
[mluvčí: Zora P.] No byla jsem ráda že. Víte. Mě neďoble.
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] Kdybych bývala měla míň vlasů tak jsem byla krvavá načisto.
[mluvčí: Zora P.] A včil najednou slyším.
[mluvčí: Zora P.] <para type="s křikem"> te Filošu </para> drž se dobře teho stromo!
[mluvčí: Zora P.] Já jsem se bála včil vohlídnout protože jsem musela furt se bránit tem  vránám.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] Najednou se podívám tam stál pantáta Tichéch bývalý náš starosta. Takové starší pán a ten křičí.
[mluvčí: Lucie D.] (pousmání).
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] <para type="s křikem"> drž se </para>!
[mluvčí: Zora P.] No tak jsem se držela.
[mluvčí: Lucie D.] (kašel).
[mluvčí: Zora P.] No jo ale jak jsem. Jela dole. Víte chtěla jsem sjet dole najednou bác voni vystřelili jedna vrána spadla dole druhá. Rána. Zas spadl. Dole ten druhé.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Lucie D.] (pousmání).
[mluvčí: Zora P.] Včil jsem já se lekla. Víte a jak jsem měla te sukně temo se nesmějte věřte mně. Já jsem zaháčila za suk a včil jsem zůstala na tem stromě viset!
[mluvčí: Zora P.] A nemohla jsem dole ani navrch protože navrch jsem se bála a dole jsem nemohla sjet protože jsem visela za ten suk.
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] A pantáta volajó.
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] <para type="s křikem"> tak slez! Budeš tam věčně </para>?
[mluvčí: Zora P.] Já povídám.
[mluvčí: Zora P.] Já nemůžo.
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] No a pročpak?
[mluvčí: Zora P.] Povídám.
[mluvčí: Zora P.] Já visím.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] A von <unclear> povídá </unclear>.
[mluvčí: Zora P.] No já tě sestřelím.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] A jak řekl já.  Tě sestřelím. Já jsem sebó smýkla sukni jsem přetrhla a sjela jsem vám po tem stromě dole.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Zora P.] Víte hned jsem se chytla za břich vždyť já jsem ho vám měla celé poškrábané!
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] Protože jak jsem sjela. Vona ta borovice vone mají obyčejně na borovicích te. <překryv mluvčích> vrány </překryv mluvčích> hnízda.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Lucie D.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Lucie D.] (odkašlání).
[mluvčí: Zora P.] Tak já jsem sjela po tem dole.
[mluvčí: Zora P.] No tenkrát jsme neměle takový trenýrke jak včil anebo te gatě jak máte včilka a vidíte my jsme měle rozstřižený. A nebo žádný.
[mluvčí: Zora P.] (nadechnutí).
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] A tak. Já jsem se držela.
[mluvčí: Zora P.] Pantáta mně <unclear> povídá </unclear>.
[mluvčí: Zora P.] Copak ti dělá břich?
[mluvčí: Zora P.] Povídám.
[mluvčí: Zora P.] Bolí.
[mluvčí: Lucie D.] (smích).
[mluvčí: Zora P.] Tak běž dom. A namaž si ho sádlem.
[mluvčí: Lucie D.] (pousmání).
[mluvčí: Zora P.] No tak jsem šla.
[mluvčí: Zora P.] A te vrány vem. Te dv* dvě vrány!. To budete mít výbornó polívko!
[mluvčí: Lucie D.] (kašel).
[mluvčí: Zora P.] (dlouhá pauza).


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Lipová (Hrochov), Téma: Houby za obilí, Počet mluvčích: 1
No a pomáhat jsme si musele. Jednou také s houbama. Naši s tém nechtěle jít. Ale rádi na to chodile že. A tož.  Potom tady chodile hodně tak ti lidi víte na hříbky a. Jezdile s tym do Prostějova. Nebo vokolo města za vobilí. A tak. Víte to vozili. A tož pak mně teti jedna.  Povídá. Pojď prý s náma. Však to byla tetka. Pojď prý s náma. My prý půjdem do tehoto do Volšan a tam prý to dává za ječmeň. Víte no bylo to po tej válce. No já jsem kolikpak jsem m* měla let. Že? A a a tož já jsem se s nima dala. Naši to nasbírale. Pravda zanesle mně to na Strážisko no ale přeci jenom koš hříbků. Na takový děcko byl koš hříbků. Že? No a tož jsme to do těch Volšan. Do Prostějova jsme jele  vlakem a tam potom do těch Volšan pěšky. No a včilka. Když jsme tam přišli tak von mně říká ten sedlák. Už prý pro všecke tře nebudou mít ten ječmeň. Co prý bych s těma hříbkama dělal? Tak já prý už. Tobě prý to děvče nemůžu vyměnit. A tož mně říkal. No běž prý tam po té straně. Po tých sedlákách pravda a tam prý. Třeba tě to vyměnijó. No a sedláci viděle takový děvčátko že. No každé si vzal talířek hříbků. No ale dale mně za to mouku a kdovíco. A pak ještě vone vyšli a prý. Pojď ještě prý ten zbytek prý tě nevymění za ten ječmeň. No víte já jsem teho měla. Dost teda jako děckovi přece jenom příle*. (smích). No ale včil jsem teho měla koš a včil zas z těch Volšan jsme šle pěšky do teho města. Hrozná cesta. Na to si nemůžo ani vzpomnět. Já byla v příkopě pořád. Unýst jsem to nemohla teplo bylo pravda  koš povídám. (rušivý zvuk). Jakživ v životě nepůjdu. <unclear> ale radši doma </unclear> nevím co se <para type="se smíchem"> dělo </para>! A tož naši mně přišli na Strážisko naproti. Ale víc jsem teda nešla s těma hříbkama. To teda taky byl jeden takové zážitek. Říkám. Vy jste velcí. Běžte si sami ale já nepůjdu. Ale voni zas to rádi nasbírale a neradi s tém chodile. A tož pak nechodile <para type="se smíchem"> žádné </para>.


Rok: 1966, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Tištín, Téma: Odstředěné mléko, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Herbert K.] Ale ta byla jinak chytrá.
[mluvčí: Herbert K.] Ta měla čtyři krávy a mně kráva nedojila.
[mluvčí: Herbert K.] Víte měl jsem malý děcka. Kráva nedojila.
[mluvčí: Herbert K.] To sem Medveď prodával mlíko.
[mluvčí: Herbert K.] Já povídám.
[mluvčí: Herbert K.] Pane Medveď to mlíko je nějaký vadný co jste mně prodal.
[mluvčí: Herbert K.] Vždycky dal jsem ho na pánvo. A ono se svařilo ono se svařilo víte?
[mluvčí: Herbert K.] Kruci a já jsem přece vařil  v důstojnický jídelně. Tož taky jsem temu rozuměl.
[mluvčí: Herbert K.] Dám tam aj. Tře kostke cukro na pánvo zas se svařilo.
[mluvčí: Herbert K.] To se nesvaří.
[mluvčí: Herbert K.] Když vhodíte na něho napřed cukr a hned tam nalijete mlíko.
[mluvčí: Herbert K.] Ten cukr zabraňuje temo svaření jo.
[mluvčí: Herbert K.] Já jsem to mlíko koupil o desíti hodinách a ráno jsem z něho chtěl děckám uvařit. Kávo a sotva jsem ho tam postavil. Už syčelo svařilo sirovátka.
[mluvčí: Herbert K.] Kruci víte já jsem taky tak byl už dost hloupý.
[mluvčí: Herbert K.] Tož jsem šel na Medveďa.
[mluvčí: Herbert K.] Povídám.
[mluvčí: Herbert K.] Toť to mlíko já jsem dal za ní pět korun pět litrů.
[mluvčí: Herbert K.] Povídám.
[mluvčí: Herbert K.] To je deň půl dňa nádenický práce.
[mluvčí: Herbert K.] Tenkrát bylo deset dvanáct korun na <překryv mluvčích> deň </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Patrik H.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Herbert K.] Povídám.
[mluvčí: Herbert K.] A to já nemám. Aby mně někdo prodával odstředěný mlíko. Tady je odstředěný mlíko!
[mluvčí: Herbert K.] Medveď povídá.
[mluvčí: Herbert K.] Dobře počký tady.
[mluvčí: Herbert K.] Vylil ho. Víte. Ten litr odpočítal to mně vylil te čtyře litre do odstředěnýho čuchl k němu viděl že.
[mluvčí: Herbert K.] A <překryv mluvčích> přišla </překryv mluvčích> Zavadilíkova dívka s mlíkem.
[mluvčí: Patrik H.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Herbert K.] Anča jí bylo.
[mluvčí: Herbert K.] A já povídám.
[mluvčí: Herbert K.] Včil. Jo chytnete!
[mluvčí: Herbert K.] Já povídám.
[mluvčí: Herbert K.] Kolik pane Medveď dává Zavadilica mlíka?
[mluvčí: Herbert K.] Šedesát litrů.
[mluvčí: Herbert K.] Povídám.
[mluvčí: Herbert K.] Himl. Kruci. Šedesát litrů! A má čtyře krávy. A tu jedno. Může. Unýst. V trávnice. Tak byla chudá!
[mluvčí: Herbert K.] Tož neříkal jsem nic.
[mluvčí: Herbert K.] Medveď povídá tý dívce.
[mluvčí: Herbert K.] V který je ranní mlíko?.
[mluvčí: Herbert K.] Víte.
[mluvčí: Herbert K.] V týto.
[mluvčí: Herbert K.] Dobře.
[mluvčí: Herbert K.] Naměřil mně pět litrů já jsem šel dom.
[mluvčí: Herbert K.] Hned jsem umyl znovu tu pánvo nalijo to takový smrad že se děcka bouřily.
[mluvčí: Herbert K.] Víte?
[mluvčí: Herbert K.] Tož zkoušku.
[mluvčí: Herbert K.] Tož já mlíko drapl a tam.
[mluvčí: Herbert K.] A ono mělo půl stupňa místo <překryv mluvčích> čtyře </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Patrik H.] <překryv mluvčích> půl s* </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Herbert K.] Půl stupňa.
[mluvčí: Herbert K.] Dobře.
[mluvčí: Herbert K.] No <překryv mluvčích> počkýte </překryv mluvčích> ale potom ta dívka sloužila u Jana Přidala.
[mluvčí: Patrik H.] <překryv mluvčích> <unclear> 1 </unclear> </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Herbert K.] Povídám.
[mluvčí: Herbert K.] Ančo je to pryč. Ale včil mně řekni. Jak ta potvora Zavadilica to dělala.
[mluvčí: Herbert K.] Tož jak to dělala.
[mluvčí: Herbert K.] Donesle jsme <para type="přeřeknutí"> dva </para>. Dvě konve odstředěnýho mlíka ona ho ráno dala zehřát. A nalila ho do těch konví víte?.
[mluvčí: Herbert K.] A tož potom nosila šestadvacet místo šedesáti.
[mluvčí: Herbert K.] No tož vidíte to.
[mluvčí: Herbert K.] A tož bývale taký potvore lidi.
[mluvčí: Herbert K.] (dlouhá pauza).


Rok: 1969, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Šošůvka, Téma: Oběšená koza, Počet mluvčích: 1
A mám úsporný topení víš. Tak jsem zjistil že není potřeba f* v baráko ani pilka ani sekyrka. Já si vždycky doneso haluzí dlouhých a votevřo dvířka ve šporhertě a pěkně tu tam nastrkám a jak tu vždycky hoří tak tu tam šoupnu dál nu že tady mám trochu nepořádek nějakou tu pichličko no tak tu nevadí. Tu se zamete. (nadechnutí). A tak jsme nakonec teda šli a povídá. Sakra ještě se vrátím n* nevzal jsem ještě pajzák sebó dlóžáček na te hříbke a vezmo sebó kozenku protože ta kozenka vona se tam napase a já ju pěkně.  Využijem toho časo víš. Tak. Vzal kozenko a teďka tam udělal na kšandech v* takové suk a šli jsme teda. (nadechnutí). Přindem tady k hejnůvce. A tam só takový krásný kře. (nadechnutí). Tak von miló kozo tam uvázal na kšande. A my jsme šli s Oldřichem. (nadechnutí). A tak jsme tak spolu z hodinko chodili ale už. Vždycky jak von uviděl hříbek. Tak křičel jak Viktorka. Sláva!. <unclear> ó jé </unclear>. A tak já jsem říkal. Sakra. Tož mě tam votravovalo. Povídám. Oldřicho s tebó já chodit nebudu. (nadechnutí). (nadechnutí). Tak jsem se mo ztratil. Ne. Von byl zabrané v hříbkách. Tak jsem se mo ztratil. (nadechnutí). A teď ráno. Přijdu ne a Oldřich sedí. Vždycky byl takové čilé. A tuto tam seděl takové smutné shrbené. Povídám. Dobré deň Oldřicho. (nadechnutí). Povídá. Krátký chyba. Velká chyba se stala. Já povídám. A co se vám stalo? (nadechnutí). Povídá. No kdybys viděl co se mně přihodilo tak jsem ti jak jsme se spolu minuli v tem lese. No nějak jsme si museli zabloudit spolu povídám. Oldřicho v nejlepším přestat. Máš tak půl třetíhu kila hříbků. Máš pro sebe dost člověk má být skromné. (nadechnutí). Tak ti jdo a. Chvílu jsem bloudil. Tak jsem nevěděl jistě kde ta cesta je. No přijdu ti k té hejnůvce. Podívám se vona ti koza leží vzhůru nohama. Povídám. No copak kozenku ležíš. Vždyť se máš pást! (nadechnutí). Přijdu ti k ní. No vona už byla studená vona se mně vobjesila! Tak jsem vzal pajzák prořízl jsem jo. No ta krev už tekla taková taková už ti byla tmavá sedlá no ale tak jsem tu vyšlapal. Vyvrhl jsem tu a dal jsem ti tu na hambalke. Stáhl jsem kúžo no donesl jsem ti celó to zadní čapo víš ale voni už to só na tem takúvcí červíce. Ale na tu nedbé. Vono na tu sedale mouche. Když tu dáš do studené vode tak voni ti červíce vyplavó nic temo není. (nadechnutí). (nadechnutí). Tak povídám. Oldřicho. Tu já jíst nebudu. Jak só tam červíce. Ty já jíst nebudu. Oldřich říkal. Nic si z teho nedělé. Já jsem tu jedl na snídani ale mám nějaký žóření v břichu!


Rok: 1967, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Lomnice, Téma: O nemoci v armádě za 1. světové války, Počet mluvčích: 1
Já jsem tam byl šest měsíců. Na ruské frontě. A dostal jsem se víte vodtud náhodou tady vodtuďto někde tam musel být známé lékař. Měli jsme tam. V zákopech vodu. Mokro a já jsem vám dostal padesát hedů tady do půlky. Velitel. To byl velké nacionalista německé. Z Vídně doktor Otopitz. Ten nás honil Čechy i a zrádců nadával chtěl nechtěl. Tak mě musel poslat na divizijní obvaziště. A já tam přijdu a podávám lístek tomu lékařovi a von ten lístek vezme a dívá se na to povídal mně. (hluk v pozadí). Vy jste z Moravy?. Já povídám. Su. A jak tak? Vždyť tady není ani jeden Čech. Na té divizi tady só Maďaři a jenom ten jednadvacáté prapor polních myslivců Němců je tady. A já jsem mu povídal. No my jsme doplňovali u toho jednadvacátýho praporu marškompanii sto mužů tak těch sto mužů je nás tady Čechů. A tak mně povídá. A vy jste z tišnovskýho okresu? Já mu povídám. Su. A vodkud? Z Lomnice? Mně povídá. Tak ho to zarazilo a už se víc neptá. Povídá mně. Chcete jít do nemocnice? Copak já jsem byl mladík dvacetileté. Já jsem to a a ponejprv ve frontě. A já jsem to neznal. Tak já jsem mu povídal. Pane doktore. Já bych chtěl jít do nemocnice. Ale takhle do Vídně. Anebo do Brna. A von mně povídá. Jo milé hochu to já ti udělat nemůžu to musíš projít polní nemocnice. A. Tak prý. Buď tady a budeš chodit každé deň. To bylo vokno ven. K tomu voknu a když mě uvidíš stát v tem vokně tak se seber. Vobrať se a běž pryč. Já jsem tam chodil osm neděl a po osmé neděli von tam nebyl. Tak jsem šel dovnitř. A von mně povídal. Milé hochu já už tě tady dýl držet nemůžu půjdeš. Před plukovního lékaře ten ti prohlídne. A povídal mně hned. Von je Čech. To bylo zajímavý. To byla maďarská divize ale lékaři všichni Češi. Víte? A von mně povídá. Poslechni přindeš před plukovního lékaře von na tebe začne mluvit maďarsky tak mu nevodpovídé. (hlasitý hovor v pozadí). A povídám. Já ani neumím. Pane doktore. Maďarsky. Tak prý. Začne na tebe německy tak mu taky nevodpovídé. A pak na tebe začne chorvatsky tak mu zas nevodpovídé. A pak prý. Začne klet. Česky tak to mu můžeš potom vodpovědět. Tak když přišel ten plukovní lékař a povídá mně. (smích více mluvčích najednou). Tak hochu. Už seš zdravé ať můžeš jít.


Rok: 195X, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Brno (Líšeň), Téma: Zimní radovánky, Počet mluvčích: 1
Tak jsme se těšívávali zasik že už jak bude po Vánocích že bude první muzika. Tak jsme se k té muzice těšili. To bylo pro děvčata. Děvčata vedly a tak to bylo pro děvčata. Děvčata braly tancovat a platila se čtvrtka. Piva a to jsme zavdávaly muzikantům a chlapcům. Co nás brávali tancovat tak. Jsme jim zavdávaly. (nadechnutí). No a pak byly bále a vostatky na vostatke to také bývali to jsme se těšívali. To bylo všetko v krojách. Všecko jsme šli nastrojení v rukávcách všetko v kroji nastrojení. Třeba nás bylo  sto v tem sále. No teď už to není pravda teď už na to tak nedržijó. A na vostatke. No to bylo v nedělo v pondělí a v úterý. A v úterý se pochovávala basa. To se t* te děti vzaly žebřík a dali to na žebřík to baso a včil se jí dělal pohřeb. (smích v pozadí). Všeci  teda jsme se sešli zas vokolo teho. A plakali jsme vo ňo. Vo baso že nám umřela Kačenka. A v nedělo. Když se do rána teda do pondělka hrálo tak v pondělí šli. Všeci zas po Líšni. Šli a tedak kdo co měl sbírali slepice maso uzený a co chmátli. Co komu sebrali tak sebrali. Víte. A tak  pak se to maso vařilo a byla společná večeřa. Teda koblihe a to všecko posbírali. No a teda v úterý zas byla vodpoledňa a večer muzika. A zas do rána až teda se ta Káča <para type="se smíchem"> pochovala </para>.


Rok: 1965, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Hlína, Téma: O tajné cestě do mlýna, Počet mluvčích: 1
Nu a až to bylo už dýl tatínek přišel nám něco pomoct ve žnách a me jsme neměli co jíst měli jsme poslední padesátko žita a chodil četník a my říkali rekvizici a von nám to sebral. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A byly žňa. A me jsme neměli ani chleba. (nadechnutí). Tak tatínek přišel. Ale dva dni že nám pomůže něco posíct a byli jsme rádi že nám donesl kousek jak říkali komisárek tomu chlebu. (nadechnutí). A  seděli jsme tam. Ale půl hodine je to ceste a povídá. (nadechnutí). Já si vezmu pětadvacet kilu žita na záda a je tam aj půl hodine mlýn a půjdu do mlýna. (nadechnutí). Zatím přišel do mlýna a von mo to mlynář nechtěl udělat. (nadechnutí). Tak přišel asi zpátky. Nu a tak potom neměli jsme co jíst tam turkyňovou mouku a co všecko. (nadechnutí). A tak já jsem potom se zebrala. S kamarádkou a dvacet kilu jsme každá vzale žita na záda a šly jsme do Radostic to je půldruhý hodine. Do mlýna a jde se lesama a přes silnico teď. Kdyby nás potkal četník býval tak nám to sebral a neměly jsme nic. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Tak me jsme přes to silnicu přešly. A tak se nám zdálo něco tak jsme si tam sedle do křu. V potoko čekaly jsme až tam nikdo nebude. A potom jsme šly do toho mlýna. A tam nám to udělal. Tam nám dal polovičko deset kilu nám dal mouky. (nadechnutí). Tak jsme něco měli. Nu a bratr potom koupil takové šroťáček a tak vždycky něco <para type="se smíchem"> sešrotoval </para>. Tak jsme z toho dělali takový placke no a byli jsme rádi že jsme to měli ne. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí).