Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou, Téma: Vlasovci, Počet mluvčích: 1
Před tím než byl konec války tak tady asi čtrnáct dní byli vlasovci. Armáda. (nadechnutí). A tadyhle prej naproti. Pod stodolou měli koně. (nadechnutí). A tady po Vysokým dělali  opevnění  ze dřeva zakopávali  trámy do země. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A k tomu měli přes celou silnici na dýlku zase klády připravený aby se to do toho hodilo. Byly to klády takhle dvojatý a mezitím mezera a do toho se napříč dala ta kláda. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A to bylo připravený tady všude no na čtyřech výpadovkách z Vysokýho. (nadechnutí). Ti vlasovci poráželi ty stromy bylo to. Jak se říká na farským. Církevním majetku no a když. Potom vodešli tak byla. Spoušť v lese. Paseka. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Brali si jenom to co potřebovali a tak mu tatínek že k řemeslu zase měl poukaz taky na dříví jako aby měl. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Tak přišel za panem farářem a von měl správce kterej to jako. Vobhospodařoval a tak my v týhletý době než byl konec války jsme to chodili do lesa nařezat na polena. Víte. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Tatínek to musel vynášet k silnici vod potoka. A zpracovat se to muselo taky zavčas. Protože to bylo už pozdě na jaře. Je v tom míza a to potom to dřevo se kazí. Modrá. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Tak to se sem přivezlo. No a když už byl potom  vyhlášenej konec války tak tady to bylo u domu. Jo. (nadechnutí). (nadechnutí). A po náměstí pochodovali  ty armáda. Jak Rusáci potom tady přehnali takovej transport. Zase Němců. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Potom se zase Rusové. Vraceli nějaký. Jo. (nadechnutí). No a my jsme tadyhle museli já bych byl jinak taky. Na náměstí. Anebo po ulicích jako ne že nějakýho mávání. No ale davy. <para type="se smíchem"> davy dělat. Jo </para> no a já jsem musel pomáhat <para type="se smíchem"> řezat tady </para> dříví. Klády. Aby se to nezkazilo. Aby se to rozštípalo. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Ty.  Vlasovci to ať si nikdo nemyslí. To byli normálně chlapi vyžraný červený. Víte statný chlapi. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Ale voni se nesměli stýkat s civilama. Víte a sem teda chodili jako pro vodu ale až večír protože. Těch německejch oficírů se báli. Víte. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Ty by hnedle stříleli jako přes ten zákaz. Kdyby někdo překročil. (nadechnutí). (nadechnutí). A tak tady bejvali. Jeden byl Armén a druhej byl Gruzínec jo. (nadechnutí). (nadechnutí). No a tak to víte že těžká s nima domluva! No ale tadi tatínek řemesloval. A tak ten jeden tady taky se jenom hrozně divil že tatínek ještě. Protože přišli večír a tady se byla práce pořád. Tak se řemeslovalo i večír a tak nad tím kroutil hlavou. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Jo a ty. Chlapi jenom by kšeftovali. Víte. (nadechnutí). Zase měli spojení s těma svejma co dělali v dílnách vopraváři jak. S hadrama nebo s botama. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A Hitlera by ukradli celýho. (nadechnutí). Ale za živobytí. Za chleba. Víte. No vono při tom konci války ještě toho živobytí taky nebylo všechno na lístky. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). A tak jsme taky měli asi deky nějaký tyhlety koňský takový šedý jenom. Víte chlupatý. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). No ale tenkrát když nebylo ničeho bylo i to dobrý na přikrytí. Jo. (nadechnutí). Ale když potom vodjížděli tak ten Rus tady na cestě byl tam už vůz kejval na mě. (nadechnutí). (nadechnutí). No a tak. Tak jsem k němu šel co. Chce měl tam bedýnku na celou šířku toho vozu a tam měl namačkaný. Jeden bochník vedle druhýho. Co nakšeftoval. Víte a potřeboval tu bedýnku zatlouct hřebíkama aby mu to neukradli. Nebo aby. Mu oficíři na to nepřišli. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (rušivý zvuk). (nadechnutí). No tak jsem tady vzal kladívko a hřebíky a šel jsem mu to zatllouct. (nadechnutí). (nadechnutí). Ale vzpomněl jsem mnohokrát možná že je ani nevochutnal ten chleba protože říkali že někde jeli směrem na Liberec tam. Že prej taky nějaký postříleli. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). Jestli všechny nebo ne -.


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou, Téma: Pracovní povinnost, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Radoslav M.] No a tihleti když byli vodejitý. Když vodešli tak zase byl rozkaz kopat tamhleten protitankovej příkop za Vysokým.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] No byla to pracovní povinnost vod šestnácti do šedesáti a mně ještě šestnáct nebylo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tak tatínek poslal.
[mluvčí: Radoslav M.] Jdi. Ty to tam zastaneš taky!
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tak jsem já byl kopat aby von moh tady doma řemeslovat.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] To samý bylo v zimě když byla jak dneska říkaj kalamita.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Když napadlo víc sněhu a byla ta pracovní povinnost to bylo jako bez úplaty.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Taky jsem chodil protože jsem tady vod třiačtyřicátýho. Jsem se tady doma učil.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] No tak vždycky jsem šel házet. Jo to tak dva dny. Tři dny to trvalo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Než se udělala trošku cesta aby tam. Projeli. Aspoň povoz s koněm víte. Se saněma.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Protože tady byla zima v tom č* čtyřiačtyřicátým.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Po válce sem přijela poprvé ruská fréza.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A tak jsem schválně byl až tamhle u Ručiček tam u tý rozhledny.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Jak je ta. Vodbočka. Z Jilemnice na Semily tam byla na sloupku litinová taková tabulka <para type="přeřeknutí"> směrovce </para> tak se tam říkalo U Ručiček.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A jako ručičky takhle to bylo na dvě strany na Semily a na Jilemnici.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A tenkrát tam byla v provozu ta fréza ruská.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Voni říkali.
[mluvčí: Radoslav M.] Vono to nadělá práce moc ale aby za tím kouleli sudy s naftou jakou to má spotřebu hroznou.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A tenkrát to byla. První za války to už bylo tolik sněhu. Že ani koňma pluhem to neprorazil. Nebo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Ty koně tam nemohli že byli po břicho nebo víc ještě ve sněhu.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A teď vokolo musel jít ten forman taky. Kočí to řídit. No zkrátka nebylo to možný projet.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tak jsme to museli aspoň naúzko aby se tam do toho už pak mohlo s koňma třeba zajet.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tak se to muselo prohazovat.
[mluvčí: Radoslav M.] (vydechnutí).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou, Téma: Je po válce!, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Radoslav M.] A když tady bylo potom povstání na konec války tak. Mnoho hospodářů uteklo z domu nebyli si jistý. Víte. Kdyby nějaký udání.
[mluvčí: Radoslav M.] (mlasknutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A tak jeden hospodář taky poslal kluka. Ať se jde podívat do Vysokýho. Jak to vypadá ve Vysokým.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tady se nikde nestřílelo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Stříleli. Stříleli. Ale Němci.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Proti nim vůbec nikdo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A tam je zbouranej barák u silnice U Koziny se tam říkalo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Dřív to bejvala hospoda tak tam jde ta s* cestou ta zkratka a kluk jel tam to na kole tou zkratkou a tam někde haltovali ho.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Nějaký Němci zavolali na něj. Von se nezastavil střelili a tam ho zastřelili má tam pomníček u tý cesty. Jo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Vám povídám. Každej vystrašenej.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] U nás jsme teda neutíkali a nevím. Co bylo hrdinství. Jestli zůstat tady anebo utíkat.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Protože ono nebylo kam utýct.
[mluvčí: Radoslav M.] Toť voni kdyby vopravdu Němci chtěli tak po lese ty lidi stejně by dohonili. Že?
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Jednou tatínek taky po vobědě tadyhle ležel jo a povídám že sem jdou Němci.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A tu už jsem něco sháněl. Nějakou sekyrku. Nějakou zbraň <para type="se smíchem"> víte hrdina hroznej </para>!
[mluvčí: Radoslav M.] Jo a han*.
[mluvčí: Radoslav M.] Nesmol nikam nejdem. Jsme doma!
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] No všichni už vode*. Utekli vodsud vokolo co byli no.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] No že by si to moh někdo vykládat že na ně čekáme. Že je budeme  vítat. Každej toho už měl dost. Víte.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Sebou vopravdu přišli a když to tady voblíhali. Jo to se nastříleli moc.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tady souseda z tohohle sousedního baráku postřelili. Víte.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Z cesty tam stříleli to jenom bylo řvaní venku. Jo aby nikdo nekoukal voknem co se děje.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Výpadový tyhlety z náměstí ty cesty silnice všude na zemi kulomet.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Třetího května a jak jsem vám říkal. Že jsme byli zpracovávat to dříví v lese.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A bylo to takhle vodpoledne a tak v hodinu nebo. V půl druhý hodiny najednou lesem slyšíme maminku utíkala dolů.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Táto. Táto. Je po válce!
[mluvčí: Miriam Š.] (pousmání).
[mluvčí: Radoslav M.] Všeho jsme nechali a šli jsme nahoru.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Po silnici jel na kole Josífek a. Tatínek na něj volá.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Josef kam jedeš?
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Jo chtěl něco vo tom vědet. Co se nahoře děje.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Pro zbraně pro zbraně.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Von byl  nimrod tak měl brokovnici nějakou tak jel pro zbraně.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] A víc jsme s ním nemluvili.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Popošli jsme kousek dál a zase vod Marinkova kříže. K nám. Běžel Hladík. Von nás teda poznal jistě. Jo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Dejte pozor ve městě se střílí. Jo.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Když jsme přišli domů no tak to víte zvědavost.
[mluvčí: Radoslav M.] (pousmání).
[mluvčí: Radoslav M.] Tak já jsem šel na náměstí se podívat. Co se tady děje.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Všude bylo ticho. Nikde nic se nedělo.
[mluvčí: Radoslav M.] Přišel jsem. V altánku byli. Tři Vysočáci.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Ten Karel nebyl schopnej slova. Ještě zuby mu úplně nahlas cvakaly.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Víte. Ještě byl v šoku.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Já jsem se jich ptal. Co se děje.
[mluvčí: Radoslav M.] A tak jsem se dozvěděl akorát že byli přepadnout Kramářovu vilu.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Tam byly ubytovaný ty  nesmělo se říkat utečenci rodiny s dětma manželky. Víte?
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Národní hosti Němci ze Říše a před frontou utíkali. Víte?
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Měli kufírek akorát a tady ubytování.
[mluvčí: Radoslav M.] (nadechnutí).
[mluvčí: Radoslav M.] Takže to tam byli jako přepadnout. Vodzbrojit. Ale tam nic nikdo neměl.
[mluvčí: Radoslav M.] (dlouhá pauza).


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Železný Brod (Jirkov), Téma: Ztracený pes, Počet mluvčích: 1
Ale ten pan farář k nám chodil. A byl ohromně hodnej. (nadechnutí). Pamatuju. Že p*. Von měl krásnýho psa. (nadechnutí). A jednou přišel do toho Jirkova a se mu pes ztratil. Než vodučil to náboženství že. Tak se pes ztratil. Bylo to před Vánoci a von byl nešťastnej na lyžích přijel. Hledal. A tatínkoj říkal. (nadechnutí). Kdybyste ho našli. Prosím vás. Tak mně dejte vědět. Já si pro něj přijedu. A tatínek náš šel na Štědrej den pro stromek do lesa. Protože jsme měli les a koho tam nepotkal. Toho milýho pejska. (nadechnutí). Tak ho vzal. (nadechnutí). A už se stmívalo skoro. To ve čtyři hodiny bejvá tma. Že jo. (nadechnutí). A tenkrát. My jsme se sestrou  toho pana faráře měly tak rádi. Že jsme říkaly. Ne. My jdeme do Držkova. Maminka nechtěla. Že už je tma foukalo. Prostě vánice byla. (nadechnutí). (nadechnutí). Ale my jsme tam došly. A pamatuju ale to jsme tam přišly. A voni tam měli nějakou návštěvu. Voni nás pozvali dovnitř. (nadechnutí). No my jsme měli takovej stromeček. No měli jsme hezký. Naše š* maminka uměla udělat krásný Vánoce. Jenže takový chudý. (nadechnutí). Jenže tam to měli tak <para type="přeřeknutí"> krásno </para>. My jsme zůstaly úplně paf. Že jo. Tak nám dali cukroví a dostaly jsme i stříbrnou pětikorunu. A to jsme byly strašně šťastný. (nadechnutí). (nadechnutí). A pan farář byl ještě šťastnější <para type="se smíchem"> nežli my </para>.


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Železný Brod (Jirkov), Téma: Povolení na divadlo, Počet mluvčích: 1
Přišli Němci. A sokolovny zavřeli. A já jsem tehdy začala už jezdit do Turnova do školy a tam byl okres. (nadechnutí). Von tatínek říkal. (nadechnutí). Vem tam tu divadelní knížku. Co  budeme hrát. Ať nám to povolej. Já tam přišla a ten pán mně říká dole na vrátnici. (nadechnutí). Běžte do prvního poschodí. No já tam přišla zaťukala jsem. A říkala jsem. (nadechnutí). Dobrý den. <para type="cizojazyčný projev"> heraus </para>! Třikrát mě ten Němec vyhodil. (nadechnutí). No. My jsme se učili němčinu. Já jsem chodila na angličtinu. Asi čtyřikrát jsem byla. A pak nám to zakázali. Že jo. (nadechnutí). Tak já jsem teda přišla a. Řekla jsem německy dobrý den a tak už se jako trošičku pokoukal. Pokoukal ale říkal. (nadechnutí). (nadechnutí). (nadechnutí). <para type="cizojazyčný projev"> heil </para>! A já jsem nevěděla. Mně se klepaly nohy. Já nevěděla co a jak. Ale nakonec jsem si to v*. Na chodbě složila. Jak mu to asi řeknu. Možná že mně rozuměl. (nadechnutí). (nadechnutí). A tak jako jsme. To divadlo hráli. A měli jsme z Jílovýho. Nějakej pan Patka tam chodil. Ten dělal na okrese a ten sledoval aby si tam nikdo nic nepřidával. (nadechnutí). (nadechnutí). No. Voni si tam přidali. Ten se usmíval. To bylo. To vždycky prostě b* měli radost ohromnou. (nadechnutí). A bejvávalo to hezký.


Rok: 2011, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Železný Brod (Jirkov), Téma: Jirkovské zpívání, Počet mluvčích: 1
Vono se tak strašně nezpívalo. (rušivý zvuk). Akorát když takhle volali. Jeden na druhýho. (nadechnutí). Ale třeba jako u nás. Jako v rodině  nemůžu říct teda. (nadechnutí). Ale vím. Že když někdo přišel třeba odněkud jinud. Tak říkal. (nadechnutí). (nadechnutí). Jé. Vy tady zpíváte. No. Třeba. Božka půjdeš v pátek do Němec? Jo?. Tak půjdem spolu a <para type="přeřeknutí"> máli </para> bysme jít až na Pufperk. (nadechnutí). No. Anebo potom. Ruženo proč je ten tvůj starej pořád takovej nasojenej? Tváří se jak kakabus. A co mu je? (nadechnutí). (nadechnutí). Takhle volali. (nadechnutí). Anebo potom. Holky nepůjdeme do Račic? Vono se tam tancuje. (nadechnutí). No ale chlapi. Ty jako moc jako nevolali. Že jo. Akorát takhle. (nadechnutí). Francku. Jdeš na pivo počkej na mě. Tak já půjdu s tebou. Dáme si. (nadechnutí). (nadechnutí). A potom nejlepší bylo. Tam byla taková selka a měla tři kluky a ta je volala na pole jo. A to bylo furt. (nadechnutí). (nadechnutí). Pepíku Pepíku slyšíš. Kde seš? Honem se převlíkni. A vybírat brambory rychle. (nadechnutí). (dlouhá pauza).


Rok: 2012, Typ sídla: městská lokalita, Místo: Vysoké nad Jizerou, Téma: Vysocké halekání, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Jaroslava M.] No tak bych ještě vzpomněla když jsme v létě tak. O prázdninách měli volno tak že tam jezdil z Prahy takovej pan Hajna a rád nás fotil.
[mluvčí: Jaroslava M.] A vždycky třeba jak paseme kozy nebo sečeme trávu nebo hrabeme na poli.
[mluvčí: Jaroslava M.] No a obyčejně nás vzal na některý místo. Který se mu líbilo a tam si udělal fotky.
[mluvčí: Jaroslava M.] Von to potom posílal do nějakýho časopisu.
[mluvčí: Jaroslava M.] A tak taky jednou s náma zašel až ke koupališti.
[mluvčí: Jaroslava M.] A to je v* z Vysokýho dvacet minut dolů no a vod nás to bylo skoro půl hodiny. Takže nás tam rodiče nepouštěli ale s nim jsme tam mohli jít.
[mluvčí: Jaroslava M.] No vzal tam hochy na maňáska a moc se nám tam líbilo.
[mluvčí: Jaroslava M.] A teď jsme pořád uvažovali jak bysme si mohli taky něco takovýho seřídit.
[mluvčí: Jaroslava M.] A tak kluky napadlo tam byl přes potok. Takovej můstek kde jezdil hospodář na louku. Jinak by nemohl.
[mluvčí: Jaroslava M.] Takže ucpali tu troubu do rána tam natekla voda sice byla studenější ale pěkně jsme si tam zařádili.
[mluvčí: Jaroslava M.] No a druhej den jsme říkali.
[mluvčí: Jaroslava M.] Půjdeme zase!
[mluvčí: Jaroslava M.] A že jsme vo tom vypravovali i jiným děvčatům tak my jsme tam už byli.
[mluvčí: Jaroslava M.] A najednou slyšíme.
[mluvčí: Jaroslava M.] Oú. Uú. Alalalá lidí alalalá lidí!
[mluvčí: Jaroslava M.] Jsme říkali.
[mluvčí: Jaroslava M.] No děvčata jdou hulákaj na nás mávaj na nás.
[mluvčí: Jaroslava M.] My jsme nepochopili proč.
[mluvčí: Jaroslava M.] Mysleli jsme si že z radosti. Tak jsme taky hulákali mávali jsme na ně a oni zatím viděli toho hospodáře že jede po silnici s koněm.
[mluvčí: Jaroslava M.] No a najednou se vozvalo ze silnice.
[mluvčí: Jaroslava M.] Sakramentský havrlanti co to tam děláte. Že já vás zpřerážím. Takhle mně zmáchat celou louku!
[mluvčí: Jaroslava M.] No tak to se ví že jsme utekli no nedohonil nás tak nepoznal nás nic se z toho potom nedělo prošlo nám to ale slyšeli jsme ho. Že vezme flintu a postřílí nás jestli nás tam uvidí takže jsme tam víckrát nešli. No měli jsme po zábavě.
[mluvčí: Miriam Š.] A zkuste mně ještě předvíst jak jste halekali.
[mluvčí: Jaroslava M.] Alalalalala lidí!
[mluvčí: Jaroslava M.] Alalalalalala lidí!


Rok: 2012, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko, Téma: Práce u Holmana, Počet mluvčích: 1
To já byl potom za války sem byl na* nasazenej na nucený práce. (nadechnutí). Jednak chodili jednadvacátej ročník a další dvaadvacátej ročník většinou do říše. Je šafovali no a já měl taky jet. (nadechnutí). A otec můj to už jsme bydleli tady na Benecku. Že jo ten mně potom sjednal tadyhle. S tím Holmanem. (nadechnutí). Tyhlety pozemky co tady jsou vidíte kolem všude kolem silnice tady dozadu až k tomuhle lesu a nahoru to bylo všechno jeho. (nadechnutí). (mlasknutí). Von tam měl dva chlívy. Jedny byly krávy. Druhý byli plemenný b* b* bejci. (nadechnutí). S těma p*. Plíškama na to chodily prostě kontroly a von chodil na výstavy do Trutnova a tak dále. (nadechnutí). No a von to s ním vyjednal. Jestli bych u něj nemoh pracovat. No a. Albert Holmanů ho znal. Voni byli dost takoví jako kamarádi a říkal že jo. No tak já měl vyhraný jeli jsme <para type="se smíchem"> do Vrchlabí na arbeitsamt. Že jo a na landrát </para>. (rušivý zvuk). (nadechnutí). Tam  s* si to přepsali. Prostě že tady jsem zaměstnanej no a já chodil do práce sem. Měl jsem to v místě. Dělal jsem ráno vod devíti hodin. Dobytek voni si obstarávali sami s Ludmilou. To byla jeho manželka. Pocházela z Vítkovic. Von byl taky von byl NSDAP von byl Němec dost kovanej ale nebyl zas tak nějakej. Kór aby. Nějak. Čechům ubližoval ne to nebo toho nebo aby udal někoho nebo. (nadechnutí). Voni Němci věděli že se tady poslouchá všecko ale furt to ještě s nima šlo. Já jsem tam pracoval na louce. Na poli. A chodili jsme potom na podzim do lesa dělat dřevo. (nadechnutí). Voni si dělali ta dojila Ludmila. A von taky Albert. Já jsem s ním vycházel taky dobře a von mně říkal. (rušivý zvuk). Naučíš se jezdit s koněm naučíš se dělat tadyhle a naučíš se německy. A von potom s* už taky věděl že to praskne protože já jsem vždycky na něj se díval jak jak š* v poledne když jsme šli k vobědu jak čte noviny. A vždycky si vobrátil tu stránku na Rusko kolik padlo lidí jestli taky někdo ze Sudet a z těch známejch. (nadechnutí). Furt to tam sledoval že jo. Protože vono jich tamvodsud taky zařvalo hodně. (nadechnutí). No ale já jsem toho ty tři roky tady jsem nastoupil čtyřicet dva. Vyšel jsem školu třetí měšťanku čtvrtou měšťanku jsem udělal potom  potom po převratě. (nadechnutí). No tak já jsem tady do toho pětačtyřicátýho  tři roky u něj pracoval. (mlasknutí).  nešlo tady vo život. To bylo dobrý. (nadechnutí). (nadechnutí). Já jsem  zvyk práci. Což. Chválím strašně. (nadechnutí). A hrozně dob* moc chválím. Že jsem tady měl dneska tomu říkaj biostrava. (nadechnutí). No ale to mlíko bylo dobrý. A tak  dost jako jsem nějak netrpěl hlady nebo tak nějak. Tím nedostatkem. (nadechnutí). No a byl jsem každej den doma. A. Poprchávalo a my jsme pořád sušili. (nadechnutí). Voni měli schwedenreuter. Jak se tomu říkalo takový kůly se napíchly. Asi tak daleko jako přes sednici. (nadechnutí). Nejdřív se to posekalo strojem. To jsme si na podzim tyhle kůly v lese nadělali všecko. To už bylo připravený. (nadechnutí). To se tam natlouklo asi takhle vod sebe. Na kortouči normálně dřevěným s kolečkem byl takovej naviják s drátem ten se na jedný straně zahák na ten první kůl pevnej kterej byl takhle zavr* zaraženej v zemi a pevnej a ten drát se na každej kůl. První šichta asi takhle vysoko navinula a celá řada. (nadechnutí). (nadechnutí). Tadyhle třeba třicet čtyřicet metrů. Tam se to zase připevnilo. (nadechnutí). Vono to teda dalo chvíli práci. Vo to není. Ale teď se udělaly už z tý zavadlý trávy nemusela bejt suchá. Vona lepší když byla zavadlá takový řady udělaly se věchty a šlo a teďka ten věchet se takhle na ten první drát pověsil. (nadechnutí). (nadechnutí). Silně protože to vl* vl* bylo to vlhčí když se to potom seschlo tak to bylo takový slabý. (nadechnutí). A takhle se to. Pr* prostě pověsilo. A bylo to asi takhle vysoko nad zeměj protože ten drát byl asi takhle vysoko. Takže tadyhle šel šel všude vzduch a druhá šichta se natáhla nad něj. (nadechnutí). Udělala se další šichta a takovejch se udělalo pět. (nadechnutí). A byla stěna takhle vysoká. (rušivý zvuk). (nadechnutí). Mohlo pršet jakkoliv takhle déšť po tom sjel. Přišel vítr udělal & vono to profouklo. Z jedný strany z druhý strany v tu ránu to bylo suchý. (citoslovce). (nadechnutí). (nadechnutí). Akorát byla trošku vomoklá ta vočernalá ta povrchní vrstva ale vevnitř krásně zelený všechny lístečky všechny zůstaly na tom protože s tím senem se ne* nepohybovalo s tou trávou to nevopadalo nikde. (nadechnutí). (nadechnutí). A já přišel domů a vono bylo takovýhle počasí. Maminka mně říká. Vy sušíte?. Já povídám. My sušíme. No my ne vždyť. To nemůžem roztřásat a nemůžem nic pro to dělat jaký je počasí! Voni si potom už to dělali taky <para type="se smíchem"> když to viděli. Už v menším jakoby jo </para>. (rušivý zvuk). No no tak takhle se sušilo. Tohle se pověsilo a bylo usušený. Počkalo se až to potom bude suchý <para type="přeřeknutí"> šláhlo </para> se na to a vozilo se mohlo bejt pod mrakem jako je dnes mohlo se vozit kdykoliv. (dlouhá pauza).


Rok: 2013, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jablonec nad Jizerou (Buřany), Téma: Jak se pekl v Buřanech chleba, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Prokop K.] Co já pamatuju jako malej kluk že. Jsem se furt motal mezi nima poněvadž ve sednici normálně pekař vyvaloval chleba dával na vošatky že jo poněvadž v šest hodin ráno muselo bejt první těsto z míchačky n* na vále že jo.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] Takže táta ve čtyři hodiny ráno vstával a v deset hodin šel spát zastavil mlejn poněvadž to se celý klepalo to by se nedalo snad ani spát jo poněvadž to se klepalo celý poněvadž ten. Těma transmisema když máte převody vod turbíny až nahoru do pátyho patra takže to je nějakej rachot to je.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] No <para type="se smíchem"> von </para> von  večír v deset hodin už měl připravený všechno v díži. Ráno ve čtyři hodiny vstával pustil to míchal a v šest hodin ráno musil mít  první těsto . Pekař na vále.
[mluvčí: Prokop K.] (pousmání).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] Takže von když přijel potom tak měl takovýho starý* nějakýho starýho indiána von takovej motor takovej ten velikej takovej ten vždycky když  v Buřanech  sjížděl k fabrice z toho kopečka dolu tak vždycky udělal bác bác do toho do výfuku a zase jen ba ba ba ba ba nahoru ke škole tak to jsme už slyšeli že už pekař jede poněvadž to byl rachot přeukrutnej.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] Když to měl na vále tak pekař přišel normálně se převlík do pekařskýho a každý ráno jsme spolu snídali kyselo.
[mluvčí: Prokop K.] Ale kyselo holý jo.
[mluvčí: Prokop K.] Jenom kousek těsta chlebovýho že jo se dalo do kastrolu zalilo vodou rozmíchalo se to zavařilo se to žádný vejce akorát se to drobet vosolilo ani se to nemastilo.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] To já jsem už <para type="se smíchem"> če* čekal no tak </para> to mi bylo  čtyři roky že jo že až. Přijede pekař tak jsem vylez z postele a hned jsem mazal.
[mluvčí: Prokop K.] (pousmání).
[mluvčí: Prokop K.] A a pekař vždycky vzal ten dvoukilovej bochník takovej. Zouvák z toho ukrojil takovejhle a  kudlou udělal kostky že jo takhle to vzal takhle to hodil do toho kastrolu a už jsme lovili.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: ] (klepání).
[mluvčí: ] (klepání).
[mluvčí: Prokop K.] Já z jedný strany von z druhý strany každý ráno takže já jsem vodchovanej na kysele.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (pousmání).
[mluvčí: Prokop K.] No ale jako bylo to dobrý to jako. Žádný vejce žádný houby žádný mastidlo ale bylo to dobrý.
[mluvčí: Prokop K.] Nebo jak* člověk si to nějak <para type="se smíchem"> neuměl bez toho představit </para>.
[mluvčí: Prokop K.] (pousmání).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] No tak ten taky posnídal no a a už se vrh. K válu a a vyvalovat a při tom si musil ještě začít topit poněvadž to táta nedělal to si dělal pekař sám poněvadž vono . Vytopit pec tak aby to vopravdu peklo a tak aby t* to peklo dobře.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] Ale na chleba se muselo topit uhlím.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Prokop K.] Takže jak se říká pekařina je uhlí takovej malej voříšek jako že jo. To je to je uhlí nic moc kvalitního ale má dlouhej plamen. Jako dřevo že jo.
[mluvčí: Prokop K.] Nemá takovou výhřevnost ale má dlouhej plamen a to je potřeba k peci že jo aby -.
[mluvčí: Prokop K.] (nadechnutí).


Rok: 2013, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jablonec nad Jizerou (Buřany), Téma: Jak se hasí chleba, Počet mluvčích: 1
Před . Třema rokama? Před třema rokama tady u mě byla moje polosestřenice z Ameriky Svaťa to byla zase ze strany babičky vlastně to byla dcera dcera dcera babiččiny sestry. (mlasknutí). (nadechnutí). A vona říká. Člověče v tý Americe voni neuměj udělat chleba já sem jezdila sedmdesát kilometrů pro chleba. Poněvadž tam byl taky Čech kterej to tam pek jo. (nadechnutí). (nadechnutí). Vono jí bylo dvaaosmdesát roků. Kdyby si řekla dvaašedesát tak byste jí to věřila jo. Úplně  bezvadná ženská ale j* jakou  letoru jako  jak jí to myslelo jak se pohybo* -. (nadechnutí). To jsem říkal. No jestli tobě je dvaaosmdesát tak já padnu! (nadechnutí). To já. Říkám. To je úžasný teda! A tak. Rozčílila jsem se <para type="se smíchem"> a </para> začala jsem píct doma svůj chleba že jo. (pousmání). (nadechnutí). Říká. Člověče vono to. Von je dobrej všechno ale vždycky mně praská. Já říkám. No jo tak člověče tak to nehasíš že jo! (nadechnutí). Každá pec která se vytopí se musí vyhrabat popel že jo nechat vodstát a potom se vezme žitný koště dlouhý na dlouhý hrázce který je ve vodě a tim se musí celá pec vytřít no to byl kus slámy vopravdu. Přivázanej  k. Dlouhý násadě a bylo ve vodě. (nadechnutí). (nadechnutí). Tam byla taková kadečka většinou plechová tam byla kadečka a v tom byla voda. (nadechnutí). Namočil a strčil do pece. To všude úplně hnala pára všude. (vydechnutí). (nadechnutí). A to. Se zavřely průduchy a nechala se ta pára v tý peci. (rušivý zvuk). (nadechnutí). A vona ta pára asi pomohla.  Rozložit ještě  ten hic v tý peci tak jak by měl na celý. (nadechnutí). A při tom to bylo jako vlhký takže když se tam potom tenhleten chleba dal tak nepraskal když byl dvoukilovej neprask. (nadechnutí). (nadechnutí). No a tak řikám. (pousmání). Tak zkus hele do trouby nebo to přetři nějakou  mokrou handrou že jo nebo něco tím a voštruchuj to když to jde do pece ale chce to aby v t*  ta trouba byla vlhčí drobet že jo. (nadechnutí). (nadechnutí). No to za tři neděle po tom co se vrátila zpátky nám poslala maila. (nadechnutí). (pousmání). <para type="se smíchem"> dvaaosmdesát roků žiju a jsem blbá že jsem nevěděla. Že to mám takhle udělat </para>! (smích).


Rok: 2012, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jablonec nad Jizerou (Horní Dušnice), Téma: Do Jablonce na nákup, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Rudolf J.] Na Hradsku je tunel jedeme s nákladním vlakem z Poniklýho do. Jablonce.
[mluvčí: Rudolf J.] Vjíždíme na Maříkově do tunelu v tu dobu jezdila ještě pára. Lokomotiva.
[mluvčí: Rudolf J.] Jsme na lokomotivě voba dva vjíždíme do tunelu.
[mluvčí: Rudolf J.] Kolega mně říká.
[mluvčí: Rudolf J.] Pepíku máme před sebou nějakýho vandráka!
[mluvčí: Rudolf J.] Vzal do ruky parní píšťalu z ruky ji nepustil. Že jo.
[mluvčí: Rudolf J.] Přiblížil se von* se to vono se to neuhnulo.
[mluvčí: Rudolf J.] A říká mně kolega.
[mluvčí: Rudolf J.] To je babka. Má na zádech ruksak.
[mluvčí: Rudolf J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Rudolf J.] Ta je z Bratrouchova a ze všech těch obcích tam žádný krámy teď nejsou tak jezdili na nákup voni říkali po krosnovsku. Pro forotu pro forotu tak jezdili do Jablonce.
[mluvčí: Rudolf J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Rudolf J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Rudolf J.] A tu parní píšťalu nepustil z ruky.
[mluvčí: Rudolf J.] A ta babka musila bejt hluchá jako papír c* to jestli tohlento neslyší.
[mluvčí: Rudolf J.] Bylo to asi tak sto metrů do Hradska upravím rychlost abysme ji to že jo na Hradsku zastavíme.
[mluvčí: Rudolf J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Rudolf J.] Babka vos* vodstoupila a my jdeme dolu z lokomotivy.
[mluvčí: Rudolf J.] Kolega ji vezme takhle za límeček a říká.
[mluvčí: Rudolf J.] Matko co kdybysme vás bejvali zajeli?
[mluvčí: Rudolf J.] Ne ne panáčku. Ne ne panáčku!. Já kdybych vám uhnula vy byste mně ujeli. A já chci do Jablonce na nákup!
[mluvčí: ] (smích více mluvčích najednou).
[mluvčí: Rudolf J.] (smích).
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko (Horní Štěpanice), Téma: Pan řídící Šír, Počet mluvčích: 1
To nás chodilo do školy. Do jedný třídy vod šedesáti do sedmdesáti dětí. (nadechnutí). (nadechnutí). To byl jeden učitel. Jedna třída a druhá třída zas takovej počet podobnej. (nadechnutí). No. To se rozumí to ty kantoři měli chlebíček zaslouženej. My jsme byli taky nekalí. Taky jsme byli kluci rošťáci. (nadechnutí). (nadechnutí). To řídící Šír víte. To byl učitel učitelů. Hrozně dobrej kantor! Ale. Když si nevěděl rady. Výprask nám dal taky. Taky nám dal výprask!. Von t* to jinak nešlo. (nadechnutí). Tedy ta klukovina se musela nějak vybouřit. Taky. (nadechnutí). No ale zas byl hrozně dobrej. A pak. Po každým trestě udělal výklad takovej. Že by některý ženský plakaly u toho. (nadechnutí). Vždycky výklad. Von tak rozumově u*. Tedy. (nadechnutí). Jak říkám. Učitel učitelů. Když si takhle my. Starý chlapi. Sejdem co jsme k němu chodili do školy víte s takovou láskou na něj vzpomínáme. (nadechnutí). Nechci s tím hřešit ale takový vzpomínky. Pomalu větší než na vlastního tátu. Víte. Takový vzpomínky. Ušlechtilý na něj máme všichni. Víte vzpomínky nesmrtelný. Na toho člověka. Na toho řídícího Šíra. (nadechnutí). Vobzvláště tedy když člověk probírá tuhle ty jeho knihy. Mám je jednou přečtený a člověk se ještě vrací do těch jeho spisů a vzpomínám si. I v těch spisech má ty svý výrazy. Víte. Takový který uplatňoval nám. Ve třídě. Víte. (nadechnutí). (nadechnutí). Tak si f* tedy si vzpomínám. (nadechnutí).


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko (Horní Štěpanice), Téma: Doma ve Štěpanicích, Počet mluvčích: 1
No. Můj táta. Byl kovář a ty strejcové to byli všechno samí kováři. (nadechnutí). Ty kováři se rádi napili. Třicet piv. Tenkrát. (nadechnutí). To bylo ve Štěpancích Hořeních tam byla ta. Lihovarna tam se . Vařil špiritus. A dělala kořalka. (nadechnutí). (nadechnutí). A to v každý obci. To je neštěstí. Víte. Co ty mámy naplakaly. A. Deset dětí a když fotr tohle. Dělá a. Jsou na podruží na podruží v nájmu. (nadechnutí). Třikrát tři světničku dohromady byl náš byt. (dlouhá pauza). Děti po mně a přede mnou zas starší. A v tom jsme obývali. (dlouhá pauza). Udělejte si úsudek. Já začal chodit do školy bylo mně. Šest roků a po mně. Po roce <para type="přeřeknutí"> bylja </para> holka a po roce zas ještě druhá holka. (dlouhá pauza). (dlouhá pauza). Mně bylo šest. Druhý holce bylo pět a. Třetí holce byly čtyři. Přišel do rodiny. Záškrt. V čtrnácti dnech umřely vobě. (rušivý zvuk). (nadechnutí). A to nebyly peníze. Na doktory. (dlouhá pauza). Dneska. Kdyby člověk něco vypravoval. Voni tomu lidi nechtěj věřit. (dlouhá pauza). Přišla ta nemoc v čtrnácti dnech umřely. Na doktora nebyly peníze. Podle toho se žilo. Že jo. Řekne se chlebíček. Chlebíček nebyly někdy brambory neřku #li chlebíček. (rušivý zvuk). Chlebíček. To už. Bylo jako luxus. (nadechnutí). Brambory. To se říká chleba chudejch lidu že jo. (nadechnutí). A často ani nebyly že. Kluci jako jsme byli brali jsme si. Kradli jsme jeden druhýmu brambory. (nadechnutí). Ty máš vo jednu víc. (dlouhá pauza). Takhle to vypadalo. To se rozumí tedy je to pro vás důležitý. Člověk. Někdy se to i stydí vypravovat jak jsme. Žili. A to nebylo jen v naší rodině. To. Takhle ž*. Podobně žili v druhý a když ne v druhý. V každý třetí rodině že si brambory počítali. Víte. A nikdy nebyly.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko (Horní Štěpanice), Téma: Faktor Hakl, Počet mluvčích: 1
A s tou tkalcovinou jémine to bylo hrozný. Víte. Co ty. Kupci s tkalcema dělali. To bylo hrozný to si žádnej neumí představit. A s politováním musí člověk říct. Víte tady na Jilemnicku. Víte. Snad to bylo ještě horší. Než na Vrchlabsku. (nadechnutí). (nadechnutí). Český obchodníci. Ty co měli. Kšeft tkalcovskej v rukouch byli bezohlední hrozně. Snad ještě víc než Němci. (nadechnutí). Před Němcem bych to neřek. No to. Tedy. Jsem starej. Ale v mým dětství. To se vždycky vypravovalo n* na Jilemnicku. Nějakej Hakl obchodník. Víte chodil s rancem jako každej jinej tkadlec. (nadechnutí). (nadechnutí). Ale chytráctvím začal faktořit. Víte. A uměl v tom chodit. Uměl. Vyždímat. Vydělávat peníze a začal rychle bohatnout. Víte. A vyšinul se udělal takovej. Majetek. Až panství koupil ten Hakl. Víte. (nadechnutí). Ale stran tkalců strašně bezohlednej. Na jeho. Jmění. Lpělo hrozně mnoho slzí a zármutku chudejch tkalců.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko (Horní Štěpanice), Téma: Jak se tkalcovalo, Počet mluvčích: 1
Tedy faktoři. Víte ty se už měli lepší než tovaryši. Faktor si držel podle možnosti pět deset patnáct dvacet stavů. Těch tkalců. Když neměl místo tak dával ty foroty. Takovem tovaryšům a voni mu ty šátky to zboží zpracovali. Podle jeho přání. Jak zas měl obchodníkoj dodat. A když měl tedy mnoho stavů. Už docela lepší žil. Kdežto. Tovaryš tkadlec to byl chudák. (dlouhá pauza). Když tedy jsem byl vyučenej jsem. Jako tovaryš. (hlasitý hovor v pozadí).  učedník se musel učit. Půl roku a když byl na. Mistrovu. Stravu. Tak rok tkalcovinu. (nadechnutí). (nadechnutí). No. Asi tak dva měsíce jsem musel čekat než se uprázdnil stav. No a pak tedy čtrnáct dní jsem musel soukat nejdřív musel. Každej učedník se naučit řádně soukat a pak sed za stav. No a pak pomaličku tedy. To se rozumí. Mistři byli. Dost přísný. Zboží se muselo dělat pěkný víte. To ty obchodníci kunýrovali to. (nadechnutí). Hlavně pěkný zboží dělat! Aby na takovým kapesníčku nebyl kaz! To už. Ten šáteček byl bezcenný. Když měl chybu. Ty obchodníci. Ty si na to potrpěli. Aby. Nemuseli. Za ty šátky nic dát. Dělali tedy těm. Tkalcům štrof těm faktorům. A faktor to zas srazil. Tomu tovaryšoj. Takhle to bylo. (dlouhá pauza). To se rozumí jeden proti druhýmu. Ty tkalci. To byl rozdíl. Tkadlec a tkadlec. (hlasitý hovor v pozadí). Udělat pěkný zboží. Nezkazit nic anebo zas byli tkalci že. Nim bylo škoda dát tu forotu. Víte. (nadechnutí). Některý tkalci takový zboží. Dělali ještě posud že tý foroty bylo nim škoda poněvadž ta forota je pořád ještě drahá. Ta bavlna. Že jo nebo příze. Lněný teď vono se už tak nedělá. My jsme dělali všechno v dřívějších dobách. Samý lněný zboží. (nadechnutí). To da*. To jak bylo pracný. Že jo. Když sem tam prošlupovat. Člunek. (hlasitý hovor v pozadí). To nešlo vošidit.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších, Téma: Vrzavka, Počet mluvčích: 1
To tady bylo vobyčejný  když se kráva otelila tak to první mlezivý mlíko  dali do toho m* mouku a. Vajíčko rozmíchali a dali to píct. A tomu se říkalo vrzavka. Poněvadž vono to tak trochu  vrzalo. Když se to jedlo. A tady byl nějakej zedník Nácků všichni mu říkali Franz Nácků a von to ohromně rád. Von říkal. To já kdybych byl císařem anebo králem to by mně museli sedláci místo daní samý vrzavý mlíko nosit. A jednou zedničil tady. V boudách v Němcích a Němci ty to lili pod tesy. To.  První mlezivý mlíko. Von povídal. Ale hospodyně to mně z toho upečte vrzavku. Vona vám upekla vrzavku. Takovej pekáč že by na něm moh tříletýho kluka mejt. Tak jsem sed a jed. A najed jsem se pořádně. A šel jsem po vobědě. Dělat. Pane začnu dělat začala se mně tak motat hlava. Bolet hlava žaludek jsem měl napatej kon*. Jen jsem se potil. Tak jsem si musel jít lehnout. Stočil jsem zástěru povídám. Hospodyně. Není mně dobře já si musím lehnout. A vona. Co jsem nedojed. Tu vrzavku. Dala to takhle na kamna. A já jsem leh nahoře ve světnici proti kamnům. A teď jsem tam viděl ten pekáč s tou nedojedenou vrzavkou. Já voči přimk abych na ten pekáč neviděl. Do smrti že nechci vrzavku vidět. Ale když jsem tři hodiny pospal jsem se probudil bylo mně dobře. Tak jsem se na ten pekáč podíval povídám si v duchu. Franz to to dojez. Voni by to zahodili. A tak jsem milou vrzavku dojed. A víte bylo mně dobře. Šel jsem dělat. A šlo to.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších, Téma: O Kobrovi a jeho křížku, Počet mluvčích: 1
V sousední vesnici byl v Krkonoších  nějakej Kobr měl tam menší usedlost a měl jednoho syna. A poděvadž starej byl ještě schopnej a. A stará taky tak to voddělali sami a syn se dal. Do <para type="přeřeknutí"> kolařaření </para>. Poněvadž tenkrát se navlíkaly sekaný korále. Jezdilo se pro ně až do Černý Studně za Smržovku. No nějakej čas utek stará se rozstonala a zemřela. (nadechnutí). A taky. Tam zeza Vysokýho z jedný vesnice. Nějakej Duštír kolalařil. Tak se vždycky scházeli tam. Na Černý Studni a poněvadž Kobr měl koně. Tak mu vždycky ty korále. Pytel dva přiložil. A tak mu to dovez až do Sklenařic. A tamvodtud si to už Duštír vodvez sám. A když Kobroj zemřela máma tak byl s koralma a povídá. Tak poslouchejte Duštír. Už vám nebudu korále vozit. No pročpak hochu. Copak jsem ti udělal?. Vždyť ti vod toho vždycky zaplatím! A ještě ti koupím kořalky! Vo to ne. Ale zemřela máma no a táta by sám nic neuhospodařil. Tak prej se vožeň. Seš už dost starej klacek! Von povídá. Jo d* Duštír. Vono se vám to řekne vožeň u nás tak šikovná ženská není do hospodářství a já nemám kdy shánět po světě ženskou. Duštír povídá. A víš co? Přijď k nám a vem si naši Anku ta je do práce jako ďas! Tak milej Kobr se tam vypravil no a koneckonců z toho byly námluvy a svatba. (nadechnutí). (nadechnutí). A. Anka se k němu nastěhovala. A vskutku do práce byla jako ďas. Ale na muže byla jako ďábel! No a von že se Kobr drobek rád ponapil tak často mívali takový bouřkový líbánky spolu. No. Leta utekla a Kobr ale kolalařil pořád. A jednou jel s koralma domů v noci a v příchovským háji kobyla najednou mu upadla. A vostala natažená. Tak ji vodtáh do pankejtu a ustříh jí žíně z vocasu. Uříz. Prej. Bude za to zlatnik jo a mrchu ať si někdo zakope! No a vozejček že to bylo podolou s koralma táh sám až do Mexika. (nadechnutí). No. Tam byli jiný koraláři tak si dali. Vočko a von se tam pozdržel do rána. Ráno už bylo světlo když přišel domů <para type="se smíchem"> kobyla se před vokny </para> pásla! <para type="se smíchem"> vona byla asi </para> hladová a unavená. Tak sebou praštila a vostala ležet. (nadechnutí). No a pak. Když si vodpočala. Tak se v pankejtě nažrala trávy a sebrala se domů. No a když přišel domů žena se do něj pustila. Milá Anka. Ty prej jeden vochmelko kobyla přišla domů a někdo ní uříz vocas! Jo. Ty chlastáš. A hraješ karty a vo koně se nestaráš! Tak z toho zas byla taková. Rodinná nepříjemnost. (nadechnutí). Milej Kobr se sebral a šel do Vysokýho. Poněvadž ve Vysokým měli voddavky. Myslil si kdyby mu to farář udělal aby je rozved. (nadechnutí). No tak šel ke svatý zpovědi. Když se vyzpovídal. Povídá. (nadechnutí). Ale velebný pane. Já mám ještě jeden těžkej hřích kterej mě trápí už třicet let a. Bojím se ho skoro přiznat. (nadechnutí). Farář povídá. To by byla svatokrádež. To by byl nejtěžší hřích na světě  žádnej hřích se nemá zamlčet! Tak copak to máte za hřích na tom svědomí. Že vás třicet let tíží? To je velebný pane před třicíti lety jsem tady u oltáře hlavního vzal křížek a ten křížek mě celejch třicet let trápí. Já bych ho rád vrátil. (nadechnutí). Farář povídá. No když ho vrátíte a budete činit pokání. Tak vám to bude odpuštěno! (nadechnutí). Tak milej Kobr se sebral domů povídá. (nadechnutí). Mámo ráno musíme do Vysokýho na faru budou předělávat matriku tak tam musíme jít. Kdy seš narozená a kdy jsme se vzali. (nadechnutí). No tak vona druhej deň se voblíkla svátečně a šli do toho Vysokýho. (nadechnutí). Přišli tam na faru povídá. (nadechnutí). Tak pane faráři. Jsem tady a tady vám. Přivádím ten křížek. (nadechnutí). Ukázal na ženu. Kterej jsem. U oltáře před třicíti lety vzal. A kterej mě třicet roků trápí. Milá Kobrovka se mu vyplila do vobličeje. Povídá. Ty všiváku. Ty mně ještě děláš takovouhle vostudu i u velebnýho pána? A pan farář povídá. Ale paní Kobrová. Nic se nezlobte a. Vono to bude dobrý. Ale já musím si dojít do  vedlejší místnosti pro matriku. Musíte chvíli počkat. A vy paní Kobrová můžete jít zatím domů. Já to už vyřídím s panem Kobrem. No zatim ale farář <para type="se smíchem"> poslal pro četníka </para> a četník přišel. A poněvadž za starýho Rakouska. Církev měla veliký zastání. A poněvadž sňatek manželskej je svátost zneuctění svátosti. Tak Kobr. Křížku zbavenej nebyl. Ale dostal za to sedm dní basy. A trápil se se svou Ankou až do smrti.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších, Téma: Kdo je černější?, Počet mluvčích: 1
V jedný vesničce. V Krkonoších žil krejčí. Byl to bejvalej. Námořník. Sloužil u námořníků. A von byl hrozně. Černý pleti. (nadechnutí). Von měl kůži jako naviksovanou. A poněvadž neměl mnoho šití tak takhle těm  vrchnostenskejm úředníkům žehlil a spravoval šaty. (nadechnutí). A voni mu zas dávali práci. (nadechnutí). Chodil s nima na příjem dříví anebo dohlížel na lidi na kultuře. Když vysazovali smrky. (nadechnutí). A tak měl celoroční výdělek. A že byl poctivě černej. Ženu měl ještě černější. A jednou na tom kopci na Chlumu byla udělaná paseka. A přijel tam vrchní. Nadlesní s účetním a fořt. (nadechnutí). Přijímalo se dříví. No a Koptik nim nosil přesnídávku a takový to občerstvení a plášť. A jednou tak. Svačili a nadlesní povídá. (nadechnutí). Poslouchejte. Koptiku. Ale vy jste vopravdu sakramentsky černej. To prej pane vrchní nadlesní nic není. To kdybyste viděl mou bábu. Ta je ještě černější. No Koptiku. Tohle mně neřikejte. Že je ještě černěj*. (nadechnutí). No na mou duši. Když vám to povídám. Já nikdy nelžu! No prej. (nadechnutí). Jestli je černější tak vám dám sáh dříví. A budete si ho moct hned vodvízt. Poněvadž von bydlel vod paseky takovejch dvacet minut. Šel domů. (nadechnutí). Povídá. Mámo jdi se vypůjčit trakař k Harcubom a já si vezmu náš. Dostal jsem sáh dříví bukovýho vod pana nadlesního. A žena jeho šla a vypůjčila se tam trakař a jeli. Když přijeli na paseku povídá. Tak mámo pojď musíme se panu nadlesnímu poděkovat. Když přišli k němu von povídá. Tak pane nadlesní. Je černější než já nebo ne? Nadlesní povídá. No teda je. A vona mu dala facku až se zamotal. Koptikoj. Povídá. Ty prej. Chlape jeden ještě mně děláš po světě vostudu a hanobíš mě! Von povídá. Mámo buď zticha! Dostali jsme sáh dříví bukovýho za to! A. Nadlesní povídá. No víte Koptiku že jste mně nelhal tak si vemte dva sáhy dříví! A tak Koptik  za to že měl ženu černější dostal dva sáhy dříví.


Rok: 2012, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko (Mrklov), Téma: Mrklovská čarodějnice, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Olga K.] No bylo tady malý hospodářství. Který měli Horákovi.
[mluvčí: Olga K.] Měli čtyři kluky.
[mluvčí: Olga K.] A když manželka zemřela poměrně mladá von prodal stodolu zboural a stavěl v Jilemnici. Kvůli tomu jako aby měl dřevo.
[mluvčí: Olga K.] A k* když potom to dostavěl vodstěhoval se do Jilemnice.
[mluvčí: Olga K.] No a prodal to Ho* manželům Holubcovejm.
[mluvčí: Olga K.] Pokud. Byl pan Holubec jako ještě tak to jakž takž šlo.
[mluvčí: Olga K.] No a když s* zemřel tak milá paní Holubcová začala řádit.
[mluvčí: Olga K.] Zdálo se jí že jako ji vošidili. Von totiž ten pan  bejvalej majitel prodal ty velký pozemky k tomu co měl a nechal jen tohle kolem domu.
[mluvčí: Olga K.] No. Jí se zdálo že má pořád málo.
[mluvčí: Olga K.] Tak. Nejdřív šla na katastr do Jilemnice.
[mluvčí: Olga K.] A měření. Museli jít měřit.
[mluvčí: Olga K.] Bylo to dobrý.
[mluvčí: Olga K.] Potom. Na katastr a geodézii do Liberce zase měření. Zase neuspěla.
[mluvčí: Olga K.] Potom do Pardubic a znova měřili.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Olga K.] No. A potom to už měla koště asi nasmolený. Tak letěla do Prahy do prezidentský kanceláře.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Olga K.] A mám dojem že tam byl Štrougal.
[mluvčí: Olga K.] No. Zase nic.
[mluvčí: Olga K.] A  uvařili jí kafe.
[mluvčí: Olga K.] A vona říká. No když neuspěla. Tak ať si ho vypijou sami!
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Olga K.] A jela domů. A začalo to!
[mluvčí: Olga K.] Zatarasila ty hoření cesty nejdřív. Takže tam s tím tatraplánem nemohli jezdit sousedi a n* nijak jinak se na silnici nedostali.
[mluvčí: Olga K.] Prostě nic.
[mluvčí: Olga K.] Tu cestičku. Co vedla přes potok tak sebrala plot takovej drátěnej vostrej. A kolem to vobložila plotem.
[mluvčí: Olga K.] A ten plot. Zamazala tím co našla zpod <para type="přeřeknutí"> záchadu </para> a z chlívka ten celej plot tam namazala.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Olga K.] Proti bylo hřiště hrál se tam volejbal.
[mluvčí: Olga K.] No a. Když tam hrály děvčata. No tak ty taky trochu zlobily tak na ně přilítla i s kosou.
[mluvčí: Olga K.] No a po tý cestičce chodil pošťák. Nakupovat. Prostě sousedi nikdo tam už nemoh jít přesto že to byly veřejný cestičky jako dřív že jo to bylo.
[mluvčí: Olga K.] No a jednou ke mně ten pošťák přišel a říká.
[mluvčí: Olga K.] Víš co. Pojď. Ukradnem ten plot!
[mluvčí: Olga K.] Tak jsme šli vodmontovali plot to víte a tak jsme ho donesli na silnici a teď ten rachot po silnici dolů a kam s ním?
[mluvčí: Olga K.] No došli jsme až. K hospodě pod hospodu a tam byl takovej sráz dolů a potok tak jsme dolezli k tomu <para type="přeřeknutí"> potoko </para> s tím drátěným plotem a hodili jsme ho do potoka.
[mluvčí: Olga K.] A šli jsme domů.
[mluvčí: Olga K.] Že jsme jako zrovna nevoněli po konvalinkách <para type="se smíchem"> to jsme nevoněli </para>.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Olga K.] No ale nebyl konec.
[mluvčí: Olga K.] Vona začala řádit zas na sousedi že jí tohle udělali.
[mluvčí: Olga K.] No co už asi toho měli nahoře taky dost. A byla bouřka.
[mluvčí: Olga K.] A ten strom. Jak jsem to tady. Nakreslila. To byl nějakej jesen tak do toho stromu uhodilo a nějakej ten kulovej blesk a něco se vodrazilo jí a rozbilo jí to postele.
[mluvčí: Olga K.] Totiž jen to peří.
[mluvčí: Olga K.] A <para type="se smíchem"> peří </para> jí všude lítalo.
[mluvčí: Olga K.] A řádila znova. Že to udělali sousedi a to.
[mluvčí: Olga K.] No ale pak bába se přece jenom dům prodala <para type="se smíchem"> a vodstěhovala se </para>.


Rok: 2012, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších, Téma: Žádost o cement, Počet mluvčích: 1
Ten chtěl cement Němec. Tak napsal na landrát na vopravu žumpy vo cement d* napsal tam dvakrát. A voni mu ani nevodpověděli. Jo. Tak u toho tak nějak hudral a děda říkal. To se divím. Proč by ti nedali ciment na spravení žumpy vždyť to je na zemědělský účely. No a on byl takovej ještě dožranej. Tak. Dědoj nějak říká. No když seš tak chytrej. Tak tam napiš ty! Říká. No jestli chceš. Já ti tam napíšu. No a napsal tam. <para type="cizojazyčný projev"> ich brauche acht Sack Zement. Acht Sack  Zement nach Reinigung Jauchgrube. Danke </para>. No za týden dostal poukaz na cement a ještě k tomu ho měl vo dvacet procent lacinější. Protože to bylo na zemědělský účely. Von říká. Já Němec já tam dvakrát psal. Voni. Voni nevodpověděli a Čech tam napíše a já ho mám lacinější! No a děda říká. A co #s tam psal? No von mu to ukazoval. Von*. Dvoustránkovej dopis a voni nepochopili. Co vůbec chce! Samý jen vo*. Vomlouvání a děda  napsal. <para type="cizojazyčný projev"> ich brauche acht Sack Zement. Nach Reinigung Jauchgrube. Danke </para>.


Rok: 2012, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších, Téma: Hospoda Vormouka, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Lubomír Š.] Vítkovice měly prostě. Za tý války nebo před válkou. Nějak. Asi těch. Devět set. Padesát šedesát obyvatel a z toho bylo sedmdesát dva Čechů. <překryv mluvčích> jo </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Lubomír Š.] A to byli Češi. Vormovka nad Vormovkou Udatná. Nad silnicej tady jak. Je ta. Je ta garáž tak tam byla hospoda to byla ta pů* původně ta. Vormovka.
[mluvčí: Lubomír Š.] To zas bylo  forman vítkovickej. Jezdil do Rokytnice do pivovaru. Nim do hospody pro pivo.
[mluvčí: Lubomír Š.] No a jednou prostě nějak. Přišel tam hoch malej. S kusem papíru kde měl napsaný.
[mluvčí: Lubomír Š.] <para type="cizojazyčný projev"> morgen vor mouka. Pivo später </para>.
[mluvčí: Lubomír Š.] Jako ráno že  napřed pojede pro mouku pekařoj a pro pivo jako pozdějc. Aby na něj hospodskej nečkal.
[mluvčí: ] (hlasitý hovor v pozadí).
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Lubomír Š.] V pět hodin že přijede s koněm. Že budou nakládat sudy do Rokytnice a zpátky že nejdřív musí do mlejna pekařoj pro mouku a že přijede pozdějc.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Lubomír Š.] No ale seděli tam. Ten byl někde venku myslím v chlívě. No prostě byl někde venku a ty to četli. Co tam chodili. To byla česká hospoda. Že jo.
[mluvčí: Lubomír Š.] No tak to . Četli česky.
[mluvčí: Lubomír Š.]  <para type="cizojazyčný projev"> morgen vor mouka </para>.
[mluvčí: Lubomír Š.] No tak říkali.
[mluvčí: Lubomír Š.] No. No. Vono když je mha tak to vypadá . Že to je jako v mouce a když je metelice. Tak to je jako v mouce.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Lubomír Š.] A začali tý hospodě říkat Vormovka.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Lubomír Š.] Vod toho to jako dostalo jméno. Že jo.
[mluvčí: Lubomír Š.] No a vono to potom. Teda jako nějak tomu Šimůnkoj vyhořelo.
[mluvčí: Lubomír Š.] Ještě. Já se pamatuju. Byly ty. Ty trámy a t* ten chlív a to to ještě jako stálo. Než to. Rozebrali.


Rok: 2013, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Martinice v Krkonoších, Téma: Za války v Martinicích, Počet mluvčích: 1
Mně bylo osm roků tady to zabírali. Probudili jsme se ráno tady chodil ten. Náš bubeník. Co nám dával zprávy ráno v šest hodin to už se čekalo. Co bude asi. (nadechnutí). Bubnoval a že jako naše republika  byla vobsazená Němci a. Že abysme zachovali klid. A že to všechno se nějak vyřeší. A. Přišli ty vojáci. Ty Němci sem. Žalej. Černá hora tak. To všechno už bylo vobsazený. Mezi Harrachovem nebo Rokytnicí a Vrchlabím ta silnice dělala hranici. Jo v. V Hrabačově byla  vystavená celnice. Tam nastoupili ty Němci. Tak vím. Že jako osmiletej kluk jsme šli na ten hřbitov. A za hřbitovem vedla cesta. A tady nahoru tím kopcem. To je Hůra se to jmenuje a po nějakejch. Já nevím. Sto metrech stáli už německý vojáci s puškama. Ale voni to nebyli vojáci. To byli civilisti. Říšský Němci měli pásky s <para type="přeřeknutí"> Hitlerjem </para> teda s hákovým křížem. A pušky ale to byli. Říšský Němci ale s těma se dalo diskutovat. Nejhorší byli ty. Lhoťáci pro nás ty sudeťáci ty k.  K těm Němcům chtěli přijít. Že jo. Dokonce tadyhle v tom.  Studenci  tam byli i lidi že. Šla jim hranice mimo ten jejich barák. Ale voni to byli. Už Němci. Tak si požádali. Aby byli. Zabrány těma Němcema. Že jo. (mlasknutí). No a. To takový potom byli tady Němci. (nadechnutí). A tak mi s tím otcem jsme šli na ten hřbitov vedla cesta. Vedle hřbitova a na ní stáli ty a s nima se dalo diskutovat. Protože my jsme uměli německy. Protože jsme se učili. A ty . Voni říkali. No. My za to nemůžem my ne*. My to dostali nařízený. My jsme nastoupili na tu vojenskou službu v civilu. A jen tu pásku měli. A pušku. No a tak jsme diskutovali vo tom a my. Já tak já ne. Ale ty otcové. Jen jsem poslouchal. Že jo. (nadechnutí). No ale  pak po nějakým čase. Tak. Že moc. Mohli jsme na ten hřbitov. Ale dál už ne. V tý Lhotě Zálesní tady až po tu slinici. Která vede ze Studence do Vrchlabí tak. Po nějakým čase. Pak už se to urovnalo a ta hranice se.  Rozšířila až po tu silnici. (klepání). T*. Ta nám p* ta potom dělala  tu hranici no a tam už zkrátka se dál nesmělo no. (klepání). No a to sousedství s těma Něm*. S těma Němcema. My jako kluci. Mám takovou jednu příhodu. Ten kopec tadyhle  k tý Lhotě jak je. Tak jako kluci jsme tam lítali tam byla taková skála a tam jsme se jednou na tu skálu dostali. A do* dolů jsme koukali. Do tý Lhoty. A ty l* kluci lhotecký si tam hráli na tom hřišti. A když nás tam nahoře <para type="přeřeknutí"> zjištili </para> voni už měli pušky. Ale byly to teda asi vzduchovky jenom tak po nás začali střílet. Tak my jsme museli z tý skály utýct. (nadechnutí). Jsme měli špatnej s nima takovej a byli to kluci s*. Někteří i známí. Že jo. Byli to staří jako my. Pak po válce jsme zas. Voni zas. Byli rádi. Že se s nima bavíme. Nebo když se to zabíralo. Tak pot*. Po tu Lhotu to bylo zabraný. Takže my jsme byli Češi a za tou silnicej byli Němci jo. A nějakej čas se to drželo. Že jsme se stýkali s nima ještě. Ale rodiny byli známý. Třeba von byl Němec a von vona byla Češka. Že jo vzali se spolu. Takže byly to rodiny napůl. Napůl. Vím že moje maminka kamarádi*. My jsme pocházeli z Kruhu teda a. Jedna se vdala do. Do tý Lhoty a že. Za války chodila vedle našeho baráku a babička se někdy.  S ní mlu*. Nebo maminka bavila. A vona říká. (nadechnutí). Liduško. Já už musím jít aby mě tady nikdo neviděl mně by ohromně nadávali. Takže ty Lhoťáci. Někteří byli slušný ale někteří byli teda krutý to bylo nebezpečný se s nima bavit. (rušivý zvuk). Takhle jsme s nima tady žili. Zas třeba manželčina. Maminka a voni měli v Kalný příbuzný a do tý Kalný se nemohli nijak dostat buďto přes Horka. Kde byla taky hranice. A někdo jim tam umřel těm to ještě jsme se neznali s manželkou jsme se. Jen to vypravovala že teda. Aby nemuseli přes ty Horka tak si to nějak vyjednali. Že je tady v tý Lhotě pustili tou Lhotou protože nesli velkej věnec do tý Kalný tak aby nemuseli. (nadechnutí). (klepání). Protože. I ty Lhoťáci někteří  do toho Studence. Do tý továrny chodili dál jo. (klepání). (mlasknutí). Tam ve Lhotě žádná b*.  Továrna nebyla. No byla tam malá. Taková dřevovýroba. Tak chodili do Studence. Takže se znali s těma našema. Nebo s tou mojí panímámou no a když šli po tý Lhotě s tím věncem. Tak se nesměli nikde ani votočit. (klepání). (cinkání nádobí). Manželka vždycky říká. Že maminka teda že na někoho tam zamávala a. Ta ženská byla nešťastná z toho. Votočila se. A musela honem. Za dveře. Aby neviděli ty sousedi. Co tam byli vopravdu Němci takoví. Jo. (klepání). (klepání). Byli to. Uměli česky ale byli. Pro Němce no a tak musela vodejít aby neměla s tym nějakej průšvih. No. (klepání). Takže takhle. Byli. T* některý. Ty Němci byli takoví no.


Rok: 2013, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Martinice v Krkonoších, Téma: Hřiště na tenis, Počet mluvčích: 1
A na tom hřišti když jsme ten tenis hráli tak nás bylo moc. Tak starší hráli volejbal tak nás zas vyhazovali jako malí kluci nebo mladší kluci. Tak jsme si udělali vprostřed hřiště takový kolíky jsme si zapíchali ale jenom vyndavací aby  se dalo hrát. Že jo. (mlasknutí). (nadechnutí). A tam museli jsme si vytrhat ty drny vprostředku to bylo hřiště travnatý. (nadechnutí). No a teďko jsme tam přes šňůru nataženou rakety dřevěný jsme měli a ty ty míče byly takový už. Vodřený celý že jo už tam nebyly to to to chlupatý no ale. Pořád jsme hráli nalajnovaný jsme to měli. (nadechnutí). (nadechnutí). (mlasknutí). (nadechnutí). No a furt se nám to tam jako nezdálo a protože jsme ten les měli n* prošáranej že jo tak tady se říkalo U Domečku tamhle je taková chata a u tý chaty bylo takový velký prostranství a vona to byla školka. (nadechnutí). (nadechnutí). A lesáci ji protrhali takže to bylo vyprázdněný a ten les patřil brenský tý  Harrachoj že jo ten zámek celej. No a tam sídlilo to velitelství. (nadechnutí). No a my jako třináct čtrnáctiletý kluci jsme si říkali. No tady kdyby jsme si tu udělali z toho plošinu pěkně tak by se nám tady hřiště h* hrálo pěkně. (nadechnutí). I když. By nás to bejvalo stálo mnoho úsilí. (nadechnutí). Srovnat to že jo. Ale byli bysme jako páni toho prostoru tam. (nadechnutí). No a tak. Nás nenapadlo nic jinýho než do toho zámku k tomu Harrachoj jít. Tak s s tím panem Tomášem. Byli jsme tři nevím kdo tam tenkrát chyběl tak jsme šli do zámku do Brannej. (nadechnutí). (nadechnutí). No a tam byla s* stráž. (rušivý zvuk). No a my jestli bysme mohli mluvit s nějakým tím panem hajným kterej tady má na starost samozřejmě byli to Němci všechno. Jo. Neuměli česky. (nadechnutí). No a tak nás tam uvedli zaťukali votevřeli a my jsme vešli jako kluci říkám to byla taky nápada. Fešáci vyšňořený še* s těma šaržema všema. (nadechnutí). (nadechnutí). No a když zjistili. Co chcem. Tak říkali. (nadechnutí). To nelze rušili byste. Zvěř. (nadechnutí). (nadechnutí). Jo no celkem nás vyslechli a no tak jsme bohužel teda tenis museli hrát na tom hřišti. (nadechnutí). To jen jako třináct čtrnáctiletí kluci jsme se nebáli jít za tím von to nebyl Harrach že jo to byl to to měl podřízený v tom tom h* bre* hornobrenským panství. Tak jsme tam tenkrát takhle dopadli. No. (rušivý zvuk). (dlouhá pauza).


Rok: 2012, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Benecko (Mrklov), Téma: Jak hořelo, má panenko!, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Olga K.] Pan Forman hledal lidi i v hospodě.
[mluvčí: Olga K.] A přišel tady sem k Bubeníkom do hospody a seděl tam můj táta.
[mluvčí: Olga K.] A tak se ho ptal jestli by chtěl hrát ve filmu.
[mluvčí: Olga K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Olga K.] No von že jo.
[mluvčí: Olga K.] Tak šel hrát toho dědu.
[mluvčí: Olga K.] V podvlíkačkách. Že jo úplně v podvlíkačkách hrál toho dědu starýho.
[mluvčí: Olga K.] Tam koupili nějakou dřevěnou starou chalupu natřikrát to filmovali. A že ji vždycky polili petrolkou. Aby to hořelo. A zas to uhasili.
[mluvčí: Olga K.] No a taky měli vode mě vypůjčený tady. Takovej vobrázek a pak měli ještě  takový starý umyvadlo. No ale to tam zůstalo.
[mluvčí: Olga K.] No. My jsme to ani nechtěli že jo. To už nám nevrátili.
[mluvčí: Olga K.] <překryv mluvčích> tej </překryv mluvčích> a voni to vopakujou často ale už toho je hodně  vystříhanýho už.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> no </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Olga K.] No děvčata vodtud chodily tančit do toho plesu že jo. Dával jim dvacku za to.
[mluvčí: Olga K.] Byl to hasičskej bál.
[mluvčí: Olga K.] Tam jak se kradlo. Vykradli tu tombolu <para type="se smíchem"> celou </para>.
[mluvčí: Olga K.] Děvčata tady vodtud z kraje tam chodily tancovat no hráli to většinou jako to hráli neherci.
[mluvčí: Olga K.] Ta kapela to bylo myslím všechny. Že nebyli herci hodně jich jako bylo co nebyli herci.
[mluvčí: Olga K.] Jo to se točilo ve Vrchlabí.
[mluvčí: Miriam Š.] Hmm.
[mluvčí: Olga K.] A ten pan Forman ten sem pro tátu jako pro mýho jezdil zas ho přivez s manželkou ještě s tou první.
[mluvčí: Olga K.] No byli jsme na premiéře se podívat.
[mluvčí: Olga K.] Jenomže myslím že se dost ty hasiči zlobili. <para type="se smíchem"> víte u toho. Protože to bylo jak tam všechny vykradli </para> no prostě celou tu tombolu. Co tam byla.
[mluvčí: Olga K.] (smích).
[mluvčí: Olga K.] Byl konec tím že tam leželi ty dva na tý posteli. Vedle <para type="se smíchem"> toho vohně už zhasnutýho </para> pruhovaný peřiny -.


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Poniklá, Téma: Jak kanár nezpíval, Počet mluvčích: 1
Byl tady jeden takovej starej tkadlec ale byl to muzikant a velikej ptáčník to byl víte jo. A jednou měl takovýho kanára. Von mu přestal zpívat. A tady vodtud na Zabylym byl nějakej takovej šibal taky ptáčník voni říkali že má černoplešku. Vono se tomu říká černohlávek a von tady dříve jsem tady říkali černopleška. A voni říkali že by tu černoplešku vzal za toho kanára když mu nezpívá. A ten šibal vobarvil vrabce víte <para type="se smíchem"> a dal mu vrabce vobarvenýho </para> místo černoplešky za kanára. Ale kanár zas nezpíval ani černopleška když to byl švihlík nebo vrabec jo. A v Jilemnici já mu tak povídám zkrátka a v Jilemnici byl nějakej pilníkář byl to Němec ten tak ptákům rozuměl. Tak von s tou pleškou šel do Jilemnice nebo s tou černopleškou šel do Jilemnice že ho ten pilníkář že ho vyhojí. Že bude zpívat to. Ten ta černopleška. Tak ji tam měl tejden a když tam za tejden přišel <para type="se smíchem"> jo </para> von to byl Němec. Tak on se ptá. Tak co dělá pleška? <para type="se smíchem"> jo </para> pleška chcíp!


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Poniklá, Téma: Lhář, Počet mluvčích: 1
Byl jeden takovej kluk víte mladej a tak ukrutně lhal jo. Ale všude ho takhle ve vesnicích znali jak lže. A jednou šel cestou tady šel a potkal ho pan farář. A farář na něj. Tak Venouši mně tedy něco ale zalži bez pomyšlení. Prej. Pane faráři dneska mně dejte pokoj. Mamince je tuze špatně. Já jdu pro pana pátera. Jo prej pan páter není doma tak to musím jít já. Tak hnedka na faru do kostela víte ty vobřady sebou vzali kostelníka a tedy zvonil když potkali kněze že jo smekali. Kluk taky ještě smekal. Když přišli domů máma zrovna vylejvala špínu. Z prádla víte? Tak koukali co se to děje. Ach prej. Hochu ty #s mně ale zalhal! No máma hnedka brala hůl a chtěla kluka prát. A ten pan farář povídá prej. Ne. Vy ho neperte já jsem chtěl ať mně zalže něco bez pomyšlení ale <para type="se smíchem"> že mně takhle zalže to jsem si nepomyslel </para>!


Rok: 1957, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Poniklá, Téma: S bryčkou pro vikáře, Počet mluvčích: 1
V sedmdesátým osmym roku to už bude brzo hrůza let. Že jo když. Byla v Bosni ta okupace tak tady přišel domů nějakej kanonýr. A jeho táta sloužil tady u Nosků. U kostela. A to vždycky bejvávalo každej rok byla. Náboženská zkouška. A tyhle Noskovi měli tedy ten kočár a ty pro toho vikáře vždycky každej rok jeli s bryčkou. To tady byla v Poniklý abych vám řek jedna bryčka. Jo. Tedy ten kanonýr povídá tátoj von tam slou* u těch Nosků prej. Táto já tam za vás dojedu pro vikáře. A prej. Toť dojeď já si něco udělám ještě. No tak ten kanonýr jel. Když tam přijeli do Jilemnice. Vikář nebyl doma. A tu se sešel s mým tátem prej. Petře pojď si sednout! A voni každej si rád jako líz. Muzika hrála tady u kostela. Zvonily zvony a když přijeli na faru tam troubili intráda bubny vířily ty hodnostáři jako vesští kněz řídicí učitel. Starosta a ta vyšší jako elita šli ke kočáru. Každej čepici smek votevřeli kočár že vyle* vyleze vikář. A von vylez můj táta <para type="se smíchem"> s kůžej </para>. (smích). Někteří říkali že to je veliká bezbožnost a chtěli to jako snad soudně. Ale zas někteří. Který tomu byli rádi tomu kanonýroj jeden obchodník dal za to na šatstvo víte. Že byl jako ve vojenským tak mu dal za to na šatstvo.


Rok: 2013, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších (Roudnice), Téma: Škola v Křižlicích, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Martina H.] V Křižlicích byly dvě třídy ve škole.
[mluvčí: Martina H.] V první třídě učil. Starší. Pan učitel. A ten byl takovej příjemnej milej.
[mluvčí: Martina H.] A vo* taky ledacos slevil no ale tak jako ty prvňáci ty jsou takoví. Ještě. Neuspořádaný že no tak to  nebyl na ně nijak to ale druhá třída byla  vod pátýho ročníku do osmýho a tam jsme měli vopravdu pana učitele. A ten byl vopravdu snaživej.
[mluvčí: Martina H.] Jenže my jsme ho nechápali. Jo.
[mluvčí: Martina H.] A to je když je. Tady to mám napsaný.
[mluvčí: Martina H.] Byl přísnej a důslednej.
[mluvčí: Martina H.] Pro nás to nebylo.
[mluvčí: Martina H.] No a tak teda snažil se naučit ale potom když už jsme jako . Byli ze školy ven a to tak jsme uznali jakej byl na nás  že se snažil. Aby to vopravdu šlo.
[mluvčí: Martina H.] (mlasknutí).
[mluvčí: Martina H.] Když <para type="přeřeknutí"> ňáhodou </para> někdy jsme taky přišli pozdě. To je jistý. My jsme to měli daleko.
[mluvčí: Martina H.] My jsme chodili. Ve vedlejš* s* z* já jsem chodila z Roudnice do Křižlic.
[mluvčí: Martina H.] Ještě to bylo zase blíž než na Roudnici. Jo.
[mluvčí: Martina H.] A tak nám dovolili chodit do Křižlic.
[mluvčí: Martina H.] Taky jsme měli vo čtyři roky mladšího bratra. Ten s náma chodil a von s* nerad chodil do školy.
[mluvčí: Martina H.] A to jsme ho museli táhnout po končinách někdy jsme už věděli. Už je pozdě protože v hoření třídě v osm hodin to von hodinky měl pěkný zlatý  začala se zpívat Aby nás pánbůh miloval.
[mluvčí: Martina H.] Ve škole. Přišel jednou taky rozkaz že jsme museli zvednout ruku a říkat.
[mluvčí: Martina H.] Hitlerovi zdar!
[mluvčí: Martina H.] Ale po česku.
[mluvčí: Martina H.] Hitlerovi zdar!
[mluvčí: Martina H.] To přišel teda takovej rozkaz. Do školy. Že.
[mluvčí: Martina H.] No a tak když učitel jako to. Tak t* ale kdyby tam byl někdo jinej. Tak <překryv mluvčích> tak s* </překryv mluvčích> se to muselo.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm hmm hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Martina H.] No my jsme byli v Sudetech. Že jo. My jsme byli jako Němci. Vedený.
[mluvčí: Martina H.] To jak ten starej pan řídící jako šel. Do penze tak potom po něm nastoupil mladej. A ten uměl německy. Tak toho jsme měli na němčinu.
[mluvčí: Martina H.] To. Jsme měli. Jo.


Rok: 2013, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Jestřabí v Krkonoších (Roudnice), Téma: Lumpačiny, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Jaruška K.] Ale já si vzpomenu ale vono to není pěknýho nic.
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Jaruška K.] Voni kluci mě naváděli a já sem byla tak ráda. Že sem to dokázala!.
[mluvčí: Jaruška K.] A vždycky říkali.
[mluvčí: Jaruška K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Jaruška K.] A že tohle neuděláš.
[mluvčí: Jaruška K.] <para type="se smíchem"> jim povídám </para>.
[mluvčí: Jaruška K.] <para type="imitace"> ts tohleto </para>?
[mluvčí: Jaruška K.] Takže nedáš Zděnkoj Triznovu hubičku?
[mluvčí: Jaruška K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] Povídám.
[mluvčí: Jaruška K.] No bodejť jo. Nebo.
[mluvčí: Jaruška K.] Tak jsem šla a dala.
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] Potom se to nějak dostalo učiteloj nebo co. Tak  nevím.
[mluvčí: Jaruška K.]  ale neříkal mně nic. Ale jestli se něco někde.
[mluvčí: Jaruška K.]  jindy zase.
[mluvčí: Jaruška K.] Víš. Řekni Pepíkoj Řehořkovu že ho máš ráda. A von se rozbrečí.
[mluvčí: Jaruška K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Jaruška K.] No tak. To jsem udělala.
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] Vona to Miluška ještě neslyšela.
[mluvčí: Martina H.] No to slyším a právě <překryv mluvčích> koukám </překryv mluvčích>. <překryv mluvčích> úplně zírám </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Jaruška K.] <překryv mluvčích> no </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Jaruška K.] <překryv mluvčích> no to je Ruda </překryv mluvčích> Doubkůch.
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] To byl Ruda .
[mluvčí: Jaruška K.] A tu už to bylo poněkolikátý a von tam měl nějakou příbuznou. Nějakou tetku chodila takhle po vsi tak ta mně domlouvala.
[mluvčí: Jaruška K.] (nadechnutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).
[mluvčí: Jaruška K.] Ať ho nechám bejt.
[mluvčí: Jaruška K.] Že brečí.
[mluvčí: Jaruška K.] (mlasknutí).


Rok: 1971, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Loužnice, Téma: Zastřelená nevěsta, Počet mluvčích: 1
Nějaká Aninka Holubová z byla z Návarova a ženich byl z Klapandy Mrva. A šli z kostela. A tenkrát byl hloupej zvyk střílet. Jak šel průvod jak svatba šla tak se točila tady mezi Kotrbovy a tu fabriku tam byla tkalcovnička a ten zvedá revolver a ten mu povídá jeden. Nestřílej je to mezi domama nech to takovou hloupost až tamhle na vrchách. A von ještě zvedal ruku a ten mu přes ni bouch a ten zrovna do ní prásk. Vona popošla pět kroků zvrátila se a konec. Ach tenkrát to byl poprask a voni ji donesli. Toho času byla moje tetička školnicej tak ji donesli. A vona myslela že se jí udělalo slabo a prej. Copak copak prej se stalo nevěstince to se jí udělalo slabo? A toho času tam byl pan Marek doktor povídal. Jo slabo a navždy. A zrovna byla tadyhle střelená. Já jsem ji viděla když ji měli svlečenou druhej deň že ji budou pitvat. Tak ji svlíkli. Tedy potatchle a tadyhle byla zrovna do srdce tak trefená! Já ji viděla tu Aninku vona měla přirezlý vlasy a hezká holka a vono jí bylo patnáct let. Teď svatba bez nevěsty. Vodtancovali ten její věnec a rozešli se nebyla žádná hostina. Všecko nechali. Vona ta Holubová prej rozdejte to ale prej nebudeme žádnou. Hmm to víš. Co to bylo za náladu když se tohle stalo. A tu ti za nějakej čas ho našli utopenýho pod Návarovem. V Kamenici byl utopenej tak nebyl z ni* ani jeden.


Rok: 1971, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Loužnice, Téma: Se sklem do kraje, Počet mluvčích: 1
A na Čáslavsku všecko mluvěj ová. Já jsem taky Opočensková. A tam byli strašně hodný lidi. Strašně hodný lidi vopravdu. Jo a taky ve Žlebích jsme byli Filipov Koudelov Markovice Sklovice a . Vrdy Bučice tam byla  fabrika na cikorii. Prej. Půjdem ráno. Tak jsme šli. Hodinu z půlnoci jsme vyšli z domu na čtyřhodinovej vlak nebyly punčochy měla jsem takový slabý punčochy vyzula jsem střevíce v Brodě a strčila jsem  nohy pod sebe a střevíce jsem strčila každej střevíc pod paž abych ho měla teplej. Ve vlaku se netopilo vokna byly vytlučený. No a tak jsme přijeli do k* Hradce Královýho. Tam jsem vystoupila a teď se ptám kam bych měla jít. A to prej. Jděte tuhle pojede  vlak ta Slovanka pojede na Práskačku tam vystupte a jděte na Urbanici. Tak jsem šla. Jo a cestou takhle poslouchám tam šel nějakej Jan Vodička.  tam se ho ptali jestli dostal. To prej jsem dostal za půl třetího roku mám tenhle orláb. Tenkrát se neříkalo dovolená. A to byl hostinskej. Právě vo tom hostinským ti budu povídat. Nebejt něj tak bych snad byla zmrzla tenkrát. Vono v kraji. My myslíme tady že jsou foukanice. Ale tyhle hory nás. Chránějí ale tam to žene. Tak jsem teda šla. A přišla jsem do prvního místa do Urbanic tam. Šili kabáty. A říkala jsem nim jestli by mě tam nechali do rána. My prej tady nebydlíme. My prej tady máme dílnu ale my prej jsme z Hradce. Tak jsem šla do druhýho baráku a najednou tady. Já lezu do dveří dědek ten hospodář. Ty mrcho!. Začne nadávat prej. Netáhni mně z domu tak prej ti dám sekerou! Teď šla do druhýho domu já povídám jestli by mě nechali do rána. No prej necháme. Ale do ovčína musíte tam se zahrabete do slámy a já na vás naházím pytle a takový to. Řku. Jen když mě necháte třeba. Přesedím to. A vona ti měla takovou malou cimřičku jako tady a. Taky děti asi čtyři nebo pět. No jestli prej nedostanete lepší nocleh tak přijďte sem. Tak jsem ti šla do silnice. Ale vona mně povídala. Dejte si pozor. Je tam taková louž co se husy v létě koupou. A já jsem ti šla jednou nohou jsem tam stoupla prolomilo se to a já měla plnej střevíc.  ježišmarja! Tak jsem tam šla ale do jednoho domu přes silnici. Taky to bylo u silnice na druhý straně a tam mně povídali. No  vohřejte se tady ale na nocleh vás nenecháme nemáme vás kam dát. Já povídám. Já to přesedím tady v sednici nebojte se já nejsem žádná zlodějka podívejte se já vám nocleh zaplatím. Ale kdepak tu povídal. No tak vás dáme do chlívka máme tam po vepříkovi boudu. Ale máme zlýho bejka a kdyby prej se večír utrh a my prej to neslyšíme. No tak jsem šla dál. Tak jsem si myslela. Půjdu do toho ovčína. A jdu ti dál koukám Jan Vodička. Hostinský. Já jsem si myslela. Tohle nic nebude. Sebrala jsem se a šla. Já půjdu do tý Praskačky a řeknu si tam hlídači aby mě tam do rána nechal. . To se topilo v takovejch to musili topit. Já ti přijdu za Praskačku. Ježišmarja světa znát nebylo. Já nevěděla kde jsem. Tak jsem se vrátila a jdu ti k milý hospodě k milýmu hostinci krásnej hostinec voni měli sál větší než tahle U Linků. A teď ti jsem u vrat a takhle chytám vrata a najednou v bačkách a v ponožkách jde takovej štramák. Majitel hostince to byl ten Vodička. (zvuk z rádia). A votevře ty vrata. Pojďte dál pojďte dál! A. Tak jsem šla dál. Přijdu do domu. Já ti potatchle zmrzlá sukně zmrzlá klepala se mnou zima a von povídal. Vodkudpak jste? A já povídám. Ale já jsem až vod Železnýho Brodu. Jéjej no já prej to tam neznám ale jsou tamvotud vojáci se mnou byli. Na frontě v na Itálii. A  von povídá. A kde vy máte manžela? Já povídám. Já ho mám už na Rusku zas ale byl na Itálii. A u kterejch sloužil? Já povídám. Osmnáctej mašinkver abtajlunk třetí druhý cuk. Já prej jsem u něj byl. A jak se jmenoval? Já povídám. Opočenský. Tak jsem ho dobře znal von dostal dyzenterii. Že jo?. Já povídám. Jo jo jo. Dostal dyzenterii a tak byl vod července doma. Von povídal. Tak si sedněte ale nechoďte blízko ke kamínkám. Ruce červený. Dejte si ten ranec dolů. Ještě mně to vodvázal. Vona přijde do domu ti taková hubená ženská malá a a von povídá. (rušivý zvuk). Tahle paní si tu zůstane do rána. A vona povídá. A kam ji dáme? Teď tam přišla taková panímáma s pantátem. Maminko tuhle je podívejte se má taky muže na vojně dvě malý děti. Jak starý?. Já povídám. Jednomu je pět a druhýmu je sedm. No tak si tu zůstanete přineste jí nějaký prádlo. Vona mně přinesla ze sebe. To víš. Ale já byla ráda. Přinesla mně podvlečku. Řku. Košili mám suchou. Přinesla mně jupku jak to bejvaly ty jupky. A a přineste jí ještě slamník. Tak slamník přinesli. A přineste jí duchny. Jednu pod sebe polštáře dva na to a duchnou přikrejt. Jo von povídal. Tý paní uvaříš čaj. Tak a vona se nějak k tomu neměla. A von šel uvařil čaj. Dal mně do toho rumu. Vypít jsem to musila a teď koukal co to jím. My šrotovali doma žito a my z toho ti měli no vono to vypadalo jak sekaná ale no to to ti bylo. Von povídal. Co to máte?. A já povídám. To máme takovej. Von to popad a hodil to prasatům. Tohle prej je nějaký jídlo? Já jsem brzy usnula. To jsem usnula. No po Hromnicích vono už je dýl světlo. A ráno jsem vstala a von povídá. Tak prej mně ukažte. Co to máte. Tak jsem mu to ukázala. A já povídám. Tuhle mám taštičku to je korálová voni dělají taky. Ze dřevěnejch korál. Právě ji nemám. Ale sebou mně Šída dal hrad Karlštejn. A von ho měl velikej takovejhle. Já měla ho v krabici. A a co prej to máte tuhle? A já povídám. To je hrad Karlštejn. A teď já ho ukázala von to měl brokátem posypaný víš různý barvy. A von povídal. Co stojí? Já povídám. Nic! A <para type="s pláčem"> dala jsem se u toho do breku </para> řku. (pláč). <para type="s pláčem"> pane hostinskej já nevím. Jak vám mám blahořečit </para> vždyť bych snad zmrzla nebejt vás a. Nemluvte vo tom! Moc #li máte utrženýho?. A já povídám. Mám dva zlatý čtyřicet krejcarů. A von povídá. A tak tady byste nepochodila a. Tahle vánice tu může potrvat jděte domů já jedu do Hradce Královýho se  na štábní velitelství ohlásit a já vás vezmu sebou. Tak mě pěkně vzal sebou. A domů ti mně dal takovej krajíc s kolik udělal díru teď ti mně tam možná půl libry. Dal toho sádla a. A pojďte jedem! Tak jsme jeli. No jí jsem poděkovala. A von tak na ni zahlíd. A. Vona. No no tak  v*. A tu i to z ní vylezlo. No já  promiňte. Já nevěděla já myslela. Voni prej tu choděj různý takový. No prej. To víš. Tohle je horší než žebrota. A. Prej. Škoda že nemáte manžela doma já bych ho pozdravoval. Řku. Už je zas pryč. Tak mě dovez až na nádraží na nádraží mně koupil lístek do Brodu. (klepání). To stálo dva zlatý čtyřicet krejcarů. (klepání). A já jsem kvečeru byla doma. (klepání). Já to ale taky vodstonala já jsem dostala skřipku takovou silnou. No a tu jsme to potom šli ještě na jaře doprodat. Já jsem šla na vobec že jsem to neprodala. Já vám peníze dám. No ale ani prej nehovoř. Až to prodáš prodáš kdyby to bylo nevím kdy. No a tak jsem potom ještě šla se švagrovou. S Amálkou Rezlerovou prvního března. To byl masopust. Právě jsme nalítly na maškaru na nějakou . V Bakově zastávka to jsme vystoupily šly jsme na Studenku a tam tu co Sukorady a ty vesnice jsme přešly no a jen ale asi čtyři. A tam jsme to doprodaly že tam byla ta maškara. A víc jsem do kraje nešla.


Rok: 1982, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Zásada, Téma: Vodník, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Kristýna Z.] Ježišmarja. Ale <para type="se smíchem"> to já nevím </para> jak to bude vypadat.
[mluvčí: Albert N.] Jen se nebojte dobře to bude vypadat.
[mluvčí: Kristýna Z.] No tak už to máte <překryv mluvčích> puštěný jo </překryv mluvčích>?
[mluvčí: Albert N.] <překryv mluvčích> no to víte že jo </překryv mluvčích>!
[mluvčí: Kristýna Z.] No tak naše maminka když byla mladá tak nám vypravovala jak šla jednou do Brodu.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Její tatínek stonal to byla ještě svobodná.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] A tak musila jít do Brodu pro léky do lékárny.
[mluvčí: Kristýna Z.] A když šla z lékárny už bylo tma.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Teď vona se hrozně bála.
[mluvčí: Kristýna Z.] A tenkrát nejezdili ty  formani. Nejezdili moc.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tak si myslela.
[mluvčí: Kristýna Z.] Jen kdyby někdo šel. Abych se s ním mohla svízt.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] A přišla nad Brod a tam jak jsou ty mosty tak na tom mostě šel mužskej.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] A vona si myslela.
[mluvčí: Kristýna Z.] Ach to su ráda. Já ho dohoním aspoň nepůjdu sama než to je kdo je.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] A mužskej přešel most a von se jí ztratil.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tak vona si myslela.
[mluvčí: Kristýna Z.] Ach to von šel rychleji nebo někde zašel na stranu.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tak šla zas dál.
[mluvčí: Kristýna Z.] A přijde druhej most vono jich je asi možná čtyři nebo pět než se dojde do Loužnice.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Na mostě zas byl ten mužskej. A zas šel.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] A jak přešel most von se jí zas ztratil.
[mluvčí: Kristýna Z.] No ale ještě si nic nemyslela.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] No ale když už to bylo pokolikátý pak už na ni pad takovej strach.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] No a tak šla pořád dál. Až přišla do Loužnice. To už bylo hrozně moc hodin.
[mluvčí: Kristýna Z.] A přišla do Zádělek. A tam bylo tolik světýlek a my tomu říkali cvendy.
[mluvčí: Kristýna Z.] Ty světýlky se jmenovaly cvendy.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tak vona vobrátila. Říkali že když se vobrátěji všechny kapsy naruby tak že ty cvendy nemají žádnou moc.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tak vona všechny kapsy co měla vobrátila naruby no a šla dál.
[mluvčí: Kristýna Z.] A přišla už do Zásady tam k jednomu baráku a už byla blízko domu.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tam se jí postavil do cesty pes a voči prej měl jako plecháčky. Takový hrozný a nedal se jí hnout.
[mluvčí: Kristýna Z.] A vona povídala.
[mluvčí: Kristýna Z.] Ježišikriste!
[mluvčí: Kristýna Z.] A jak tohle řekla pes se jí ztratil.
[mluvčí: Kristýna Z.] A tak přišla pod dům už nemohla ani dál jít. Bylo to v zimě a teď pod domem slyšela.
[mluvčí: Kristýna Z.] Von umírá!
[mluvčí: Kristýna Z.] A vona si myslela že to její táta umřel. Ale to nebyl její táta.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] Tak vona se tam svalila vostala bez sebe a kdyby bejvali nešli honem někdo pro vodu tam ke studnici tak by bejvala do rána tam zmrzla.
[mluvčí: Kristýna Z.] (nadechnutí).
[mluvčí: Kristýna Z.] A ráno povídala. Že to byl jako vodník že ji pronásledoval vodník.


Rok: 1982, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Zásada, Téma: Světování, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Antonie J.] My chodily do světa s jednou a chodila taky s námi tý holky máti tak jsme chodily tři.
[mluvčí: Antonie J.] Aj řeknu vám přijely jsme do Brna večír jsme nasedaly v půl pátý hodiny tady nebo možná dřív a přijely jsme. Tam bylo půl třetí hodiny po půlnoci. Uzle na zádech a přišel k nám člověk takovej mladej a von říká.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Pozoroval nás jak hovoříme.
[mluvčí: Antonie J.] Vy nejste zdejší panímámo.
[mluvčí: Antonie J.] Ne nejsme.
[mluvčí: Antonie J.] A.
[mluvčí: Antonie J.] Vodkudpak přicházíte?
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] My jsme vod krkonošskejch hor.
[mluvčí: Antonie J.] Ale propána a vod který strany?.
[mluvčí: Antonie J.] Že jsme ze Železnýho Brodu.
[mluvčí: Antonie J.] A von povídá.
[mluvčí: Antonie J.] Nechtěly byste si vodpočinout do rána?
[mluvčí: ] (hlasitý hovor v pozadí).
[mluvčí: Antonie J.] To víte my viděly mladýho člověka jsme se chechtaly prej.
[mluvčí: Antonie J.] Pojďme. Děvčata pojďte!.
[mluvčí: ] (hlasitý hovor v pozadí).
[mluvčí: Antonie J.] Tak jsme šly.
[mluvčí: Antonie J.] Daly jsme si říct.
[mluvčí: Antonie J.] Prej.
[mluvčí: Antonie J.] Vy si vodpočinete a ráno si pěkně krásně zas půjdete po vesnici.
[mluvčí: Antonie J.] To byla nejbližší vesnice Řečkovice u Brna.
[mluvčí: Antonie J.] Tak jsme šly.
[mluvčí: Antonie J.] Tolik schodů nahoru!.
[mluvčí: Antonie J.] Vod tý chvíle jsme v tom Brně nebyly.
[mluvčí: Antonie J.] A ta tetka Pavlína povídala ještě jsme byly spolu nějaký přátele trochu a vona povídá.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] A co tomu budou říkat vaše rodiče?
[mluvčí: Antonie J.] Von říkal.
[mluvčí: Antonie J.] Panímámo. Já jsem úplně sám.
[mluvčí: Antonie J.] Ach my jsme se zalekly.
[mluvčí: Antonie J.] Myslely jsme smi* ať nás nevokrade <překryv mluvčích> máme uzle </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Albert N.] <překryv mluvčích> no jo </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Antonie J.] Ale byl to poctivej člověk.
[mluvčí: Antonie J.] No tak teď rozsvítil to světlo takový bledězelený jak tomu říkali acetolen nebo jak že?
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] A to jsme nikdy takový neviděly. Věřte to bylo krásný světlo a tak.
[mluvčí: Antonie J.] Tuhle je postel prázdná. Tadyhle je kanape. Já budu tamhle na posteli jedna si můžete na kanape dvě na postel.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] My se stiskaly všecky tři na posteli.
[mluvčí: Antonie J.] My se bály <para type="se smíchem"> víte to víte </para> kolik mně bylo roků. Vosmnáct roků mně bylo a tý Vlastě bylo ještě míň vo šest let no to jenže máma ji neměla komu nechat tak ji vzala sebou.
[mluvčí: Antonie J.] (pousmání).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Tak jak chcem brzo vstávat.
[mluvčí: Antonie J.] V pět hodin.
[mluvčí: Antonie J.] No tak nás budil.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Panímámy. Už je pět hodin.
[mluvčí: Antonie J.] A co budem dlužný?.
[mluvčí: Antonie J.] Nic! A až někdy do Brna přijedete budete mě hledat.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] My nehledaly. Zas jsme jely na jinou stranu.
[mluvčí: Antonie J.] (pousmání).
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Antonie J.] A tak tak to bylo takový světování.
[mluvčí: Antonie J.] Ten výdělek nebyl a nějaká koruna se přeci vidělala.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Jéj taky nás vokradli jednou jémine.
[mluvčí: Antonie J.] To bylo na Moravě v Přerově u nějakejch Suchánků v hospodě tam byl nějakej Procházka v hospodě mladík. Hezkej člověk. A že jezdí s limonádou prej.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Pojeďte s námi panímámy můžete tam něco prodat do předměstí.
[mluvčí: Antonie J.] Tak jsme jely.
[mluvčí: ] (rušivý zvuk).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Ale mně to hned von měl takovej stoláček a měl ty limonády a to měl všechno přikrytý a vzádu mně dal dva uzle. To bylo mý. Ta paní neměla nic ta jezdila se mnou ale měla vyřídilku dobře prodávala šikovná.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] No a teď přijedem do toho předměstí a von povídal.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Tož ty rance máte pryč.
[mluvčí: Antonie J.] Ježiši já se tak lekla. To bylo tašek. To bylo hromadu hromadu set teď jsem to vod lidu měla. Jen co já lidem řeknu!
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).
[mluvčí: Antonie J.] Ale to jsme potkali s károu jeli vojáci nějaký ty to mohli vzít.
[mluvčí: Antonie J.] My neměly žádnej ten živnostenskej list. Abysme se mohly poukázat a ta paní hostinská Suchánková povídala. Abysme nedělaly nějaký potíže aby vona s tím něco neměla.
[mluvčí: Antonie J.] Tak já se sebrala a šla domů.
[mluvčí: Antonie J.] No a už jsem nešla zas jsem šla s jinou jinam zas jsme šly do Berouna a tam na tu stranu s nějakou jinou a to se mně už. Dobře trochu vedlo přeci.
[mluvčí: Antonie J.] (nadechnutí).


Rok: 197X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Loužnice, Téma: Kvérgrify, Počet mluvčích: 1
No tak ještě jednou taky vo tom Hlavovi. Von to byl velikej milovník  tohohle lovu toho honění. No a vždycky chodil si v takovým mysliveckým. Jednou dal si ušít krásný tu kamizolu někde na Smržovce u nějakýho takovýho výbornýho krejčího. Když si ji přines domů byl radostí celej pryč hnedka si to zkusil. Před zrcadlo nikdo nebyl doma a tak se tam produkcíroval a  ze všech stran se prohlížel jak mu to sluší. Sundal flintu kterou měl nad postelí ale zapomněl že ji má nabitou poněvadž tenkrát chodili tady zloději. Tak to měl pořád připravený. A teď tam dělal všelijaký ty kvérgrify a taky tam proti tomu zrcadlu namíří jak mu to bude slušet až bude střílet. Natáh kohoutek. Lap. Rána. Zrcadlo na tisíce kusů ach to byla patálie a nejhorší by* bylo až přišla žena domů.


Rok: 197X, Typ sídla: venkovská lokalita, Místo: Loužnice, Téma: Doma u sedláka, Počet mluvčích: 2
[mluvčí: Leona D.] To se až košík bramborů voškrábal na ty halušky a z plotny se braly a lojem se to mastilo.
[mluvčí: Leona D.] No a nikdy jsme si nenaříkali no zaplať pánbůh byli jsme zdraví.
[mluvčí: Leona D.] No jen samým lojem jsme mastili.
[mluvčí: Leona D.] Jsem měla namazanej chleba až jsem přišla k sedlákovi.
[mluvčí: Leona D.] Jémine když tatínek přines z toho lomu jednu jitrnici. Tak ji rozdělil na šestnáct dílů. Každej jsme <překryv mluvčích> dostal </překryv mluvčích> takovejhle kouštínek jen jsme čekali kdy zas bude pátek. Kdy nám zas jitrnici přinese. Museli jsme ohromně šetřit ohromně.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> jé </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] A na všecko jsme byli vopatrný jak na střevíce no vůbec na všecko.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] To jsme přišli domů ze školy měli jsme to  dost daleko přišli jsme umáchaný domů když bylo tolika sněhu a museli jsme se hned <para type="přeřeknutí"> převzout </para>. Starý nějaký šúty na nohy no a co jsme mohli <překryv mluvčích> dělat </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Leona D.] Jen když jsme to měli.
[mluvčí: Leona D.] Nechtěli jsme do školy chodit tak votrhaný.
[mluvčí: Leona D.] Teď za tý války musel se člověk starat vo všecko aby sehnal to živobití.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] No tak jsem běhala sem a tam no a povídám.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Maminko vždyť vona mně jedna selka říkala abych šla. Abysme neměli nouzi že mně nechají nějaký brambory něco že mně nechají ať tam jen přijdu.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] No tak jsem se vobětovala a do ty služby s* potom jsem šla když ty menší sourozenci už byli velký.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.]  no a teď co jsem mohla dělat.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Já povídám.
[mluvčí: Leona D.] Já k vám jinak nepůjdu jen když mně necháte nějaký živobití aby neměli hlad.
[mluvčí: Leona D.] No ale musím říct nechali mně co bylo potřeba tak mně nechali.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] To nemůžu zas naříkat.
[mluvčí: Leona D.] No já nim zas všecko jsem nim udělala.
[mluvčí: Leona D.] Ráno jsem musela vařit to kyselo s* na snídani  no vo všecko jsem se starala ve statku.
[mluvčí: Leona D.] No a taky se vždycky na ten chleba mouka se přinesla do sednice a nechala se vohřát.
[mluvčí: Leona D.] Tu se do díže zadělal takovej kvásek no a ten kvásek se nechal asi tak no někdy i den někdy dva no a tu se potom už zadělalo až to bylo vopravdovsky na ten chleba.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Tu se zadělalo no  ta mouka se procedila prosejtovala zkrátka aby to bylo čistý.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] N* no a tu jsme chodili vedle díže. S kopistem to jsme tahaly dvě vždycky takhle do výšky jsme to.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Ten chleba aby byl dobrej tak se muselo vždycky kopist zvednout a když se to těsto táhlo. Tak to už bylo dost.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] A třeba jsme chodili víc než hodinu.
[mluvčí: Leona D.] No ale co se dalo dělat museli jsme se to naučit.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] No a v peci se přikládalo hlavně pařezama aby ta pec byla rozpálená.
[mluvčí: Leona D.] No třeba někdy se pekly buď hned koláče potom měli jsme zadělaný no všecko co se dalo. Tak jsme pekli v peci.
[mluvčí: Leona D.] Tady v Loužnici měli v kolika místech a v kraji u sedláka to měli v každým domě. Tu pec.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] To se peklo až dvacet bochníků velikánskejch za čtrnáct dní byly pryč.
[mluvčí: Leona D.] Když <překryv mluvčích> velkej </překryv mluvčích> sedlák byl a g* když přišli takhle něco pomoct na ty pole. Tak jsem nim musela dát  ráno snídaně svačina voběd a ještě svačina a ještě večeře.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] To jinak nešlo.
[mluvčí: Leona D.] To se muselo dělat tak aby ty lidi měli chuť k práci.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Toť velkej plat neměli.
[mluvčí: Leona D.] No když sedlák přišel a prosil maminku proboha ať mě tam ještě nechá že <para type="se smíchem"> beze mě nemůžou bejt živi. Že jsem nim to dobře </para> vedla.
[mluvčí: Leona D.] Toť se ví už byl starej taky.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] <překryv mluvčích> no a </překryv mluvčích> byla válka. No a co jsem se mohla naučit. Koňma jsem se naučila všechno do mašiny dávat. Mašinu spravovat cepy rovnat. Všecko co se dalo všecko jsem se naučila.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Leona D.] A se sedlákem k muzice. To jsem se musela postavit na židli prohlíd jestli to mám všecko správně urychtovaný na sobě. Aby se za mě nemuseli stydět.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Tak jsem vždycky na tu židlici.
[mluvčí: Leona D.] Jen se koukněte jestli to mám tedy správně. Ať se za mě nestydíte!
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Leona D.] No tak jsem s nima seděla u stolu. Hoši mě brali <para type="se smíchem"> tancovat </para>.
[mluvčí: Leona D.] Tam byli hudebníci dělali na poli a voni vždycky říkali.
[mluvčí: Leona D.] No Boženko my ti musíme u muziky zahrát.
[mluvčí: Leona D.] No tak mně hráli.
[mluvčí: Leona D.] <para type="zpíváno"> švec sedí na verpánku caráraracaca a nakukuje do džbánku caráraracaca a ševcovka mu nadává caráraracaca ty potvůrko vožralá. Caráraracaca </para>.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Leona D.] <para type="se smíchem"> a jen jsem se bála jen ať si mě žádnej sedlák nenamluví </para>.
[mluvčí: Miriam Š.] (smích).
[mluvčí: Leona D.] <para type="se smíchem"> a sedláka jsem přeci jen dostala </para>.
[mluvčí: Leona D.] Sedlák <překryv mluvčích> přišel </překryv mluvčích> za mnou k nám a teď já povídám.
[mluvčí: Miriam Š.] <překryv mluvčích> hmm </překryv mluvčích>.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] Maminko propána co mám dělat vždyť jde za mnou sedlák!
[mluvčí: Leona D.] A maminka povídala.
[mluvčí: Leona D.] Nech ho přijít holka!
[mluvčí: Leona D.] Tak jsem ho nechala přijít a zůstal už navždy.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] No tu za nějakej čas přived maminku no a v* ta se mnou byla osmnáct let.
[mluvčí: Leona D.] (nadechnutí).
[mluvčí: Leona D.] A nikdy jsme se nehádali.
[mluvčí: Leona D.] Tedy srovnávali jsme se  ne že jsme se hádali to nemůže žádnej říct i s tou tchýněj.