PROVÁDĚCÍ NAŘÍZENÍ KOMISE (EU) 2015/262
ze dne 17. února 2015,
kterým se stanoví pravidla podle směrnic Rady 90/427/EHS a 2009/156/ES, pokud jde o metody identifikace koňovitých (nařízení o průkazu koňovitých)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na směrnici Rady 90/427/EHS ze dne 26. června 1990 o zootechnických a genealogických podmínkách pro obchod s koňovitými uvnitř Společenství (1), a zejména na čl. 4 odst. 2 písm. c) a d), čl. 6 odst. 2 druhou odrážku a čl. 8 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice,
s ohledem na směrnici Rady 2009/156/ES ze dne 30. listopadu 2009 o veterinárních pravidlech pro přesun koňovitých a jejich dovoz ze třetích zemí (2), a zejména na čl. 4 odst. 4 uvedené směrnice,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Směrnice 90/427/EHS stanoví zootechnické podmínky pro obchod s koňovitými uvnitř Unie. V souladu s touto směrnicí mají členské státy zajistit, aby evidované koňovité při jejich přesunu doprovázel identifikační doklad vydaný schválenými plemenářskými organizacemi či sdruženími chovatelů uvedenými ve směrnici.
(2)
Směrnice 2009/156/ES stanoví veterinární pravidla pro přesun koňovitých a jejich dovoz ze třetích zemí. Stanoví, že evidovaní koňovití musí být identifikováni prostřednictvím identifikačního dokladu vydaného v souladu se směrnicí 90/427/EHS nebo mezinárodním sdružením či organizací, která je odpovědná za dostihové a závodní koně. Koňovití pro chov a produkci se mají identifikovat pomocí metody stanovené Komisí.
(3)
Nařízení Komise (ES) č. 504/2008 (3), které je použitelné ode dne 1. července 2009, stanoví pravidla pro identifikaci koňovitých narozených v Unii nebo dovezených do Unie a zavádí identifikační doklad pro koňovité (průkaz koně), jenž představuje víceúčelový doklad v oblasti zdraví zvířat, veřejného zdraví, zootechniky i jezdeckého sportu. Toto nařízení, které považuje identifikační doklad za zásadní prvek systému pro identifikaci koňovitých, počítá pouze s možností začlenit informace obsažené v databázích různých vydávajících orgánů do centrální databáze nebo tyto databáze propojit s centrální databází.
(4)
Členské státy se potýkají s určitými obtížemi při provádění opatření stanovených v nařízení (ES) č. 504/2008. Tyto obtíže se převážně týkají metody identifikace koňovitých prostřednictvím identifikačního dokladu.
(5)
Ze šetření provedených členskými státy vyplynulo, že identifikační doklad bývá předmětem závažných podvodů. Hlavní riziko zde představuje nezákonné znovuuvádění koňovitých, kteří byli dříve vyloučeni z porážky k lidské spotřebě a léčeni přípravky nepovolenými pro zvířata určená k produkci potravin, do potravinového řetězce. V důsledku přijetí rozhodnutí Komise 2000/68/ES (4) byly tisíce koňovitých definitivně vyloučeny z porážky k lidské spotřebě. Nedostatek alternativ k celoživotní péči o nadbytečné a nechtěné koňovité, kteří byli vyloučeni z porážky k lidské spotřebě, vedl k jejich zanedbávání či opuštění, což má závažné dopady na zdraví a dobré životní podmínky zvířat. Situace se ještě zhoršila v důsledku stávajících ekonomických poměrů, kdy si chovatelé často nemohou dovolit držet koňovité na konci jejich produktivního života. V některých členských státech tyto problémy nabyly takového významu, že příslušné orgány zahájily programy pro porážku nadbytečných koňovitých mimo potravinový řetězec.
(6)
V posledních letech se vyskytl nový jev, nezákonná pastva, postihující majitele pastvin, neboť ti se z právního hlediska stali držiteli koňovitých, a tak neúmyslně nabyli odpovědností podle nařízení (ES) č. 504/2008. Nejasný status těchto koňovitých může též hrát roli při správném uplatňování pravidel Unie v jiných oblastech.
(7)
Ukázalo se, že informace zaznamenané v databázi vydávajícího orgánu v okamžiku vydání identifikačního dokladu rychle ztrácejí na aktuálnosti. Je tedy nesmírně obtížné, ne-li zcela neproveditelné, aby příslušné orgány v rámci osvědčení nebo kontroly totožnosti ověřily, zda je daný identifikační doklad pravý či nikoli a zda jsou informace v něm obsažené aktuální a věrohodné a nedošlo k jejich podvodným změnám, zejména pokud jde o status zvířat jako určených na porážku, ale také z hlediska uplatňování příznivějších podmínek týkajících se zdraví a dobrých životních podmínek zvířat při přesunech evidovaných koňovitých.
(8)
Ve většině členských států nejsou databáze jednotlivých orgánů vydávajících průkazy navzájem propojeny, přičemž z právních a administrativních důvodů nebude v blízké době možné ustanovit jediný vydávající orgán. Proto se zavedení centralizované databáze jeví jako nejúčinnější řešení pro výměnu a synchronizaci údajů mezi jednotlivými subjekty podle směrnic 90/427/EHS a 2009/156/ES, jakož i nezbytné pro správu identifikačních dokladů koňovitých s cílem nejen poskytovat požadované záruky v oblasti zdraví zvířat, ale též umožnit provádění těch ustanovení právních předpisů Unie o dobrých životních podmínkách zvířat a veřejném zdraví, u nichž je nezbytnou podmínkou správná a spolehlivá identifikace koňovitých.
(9)
Šetření provedené Komisí v souvislosti s událostmi týkajícími se koňského masa v roce 2013 ukázalo, že dvacet tři členských států zřídilo centrální databázi a dva členské státy mají jednu databázi pro evidované koňovité a druhou pro koňovité pro chov a produkci. Tři členské státy, jež představují kolem 20 % z celkového počtu 6,7 milionu koňovitých v Unii, nemají žádnou centralizovanou databázi.
(10)
Je tudíž nezbytné revidovat systém Unie pro identifikaci koňovitých v zájmu zajištění jeho bezpečnosti, jakož i uživatelské vstřícnosti.
(11)
Na dovoz koňovitých na území uvedená v příloze I nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 882/2004 (5) se vztahují podmínky stanovené podle směrnice 2009/156/ES a je povolen ze třetích zemí uvedených v příloze rozhodnutí Komise 2004/211/ES (6). Obvykle jsou do Unie každoročně dovezeny přibližně 4 000 evidovaných koňovitých a koňovitých pro chov a produkci v souladu s podmínkami stanovenými v rozhodnutí Komise 93/197/EHS (7).
(12)
Použijí-li se celní postupy stanovené v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 (8), je třeba navíc odkázat na nařízení Rady (EHS) č. 706/73 (9). Nařízení (EHS) č. 706/73 stanoví, že od 1. září 1973 se na britské Normanské ostrovy a Ostrov Man vztahují pravidla Unie v oblasti veterinárních právních předpisů.
(13)
Rozhodnutí Komise 96/78/ES (10) stanoví kritéria pro zápis a evidování koňovitých do plemenných knih pro chovné účely. Uvedené rozhodnutí mimo jiné vyžaduje, že aby mohl být koňovitý zapsán do hlavního oddílu plemenné knihy svého plemene, musí být označen podle pravidel stanovených v plemenné knize jako hříbě pod matkou, což musí být přinejmenším doloženo potvrzením o pokrytí. V zájmu jednotnosti právních předpisů Unie a usnadnění jejich používání by neměla pravidla týkající se identifikačního dokladu bránit uplatňování pravidel týkajících se identifikace koňovitých pro účely jejich zápisu do plemenných knih.
(14)
Metody pro identifikaci koňovitých stanovené v tomto nařízení by rovněž měly být v souladu se zásadami, které zavedly chovatelské organizace schválené podle rozhodnutí Komise 92/353/EHS (11). V souladu s uvedeným rozhodnutím je na dané organizaci nebo spolku, které vedou plemennou knihu o původu daného plemene, aby stanovily zásady ohledně identifikace koňovitých a zásady pro rozčlenění plemenné knihy do tříd a linií zapisovaných do plemenné knihy.
(15)
V zájmu zajištění vysoké kvality identifikačních dokladů a záznamů o všech koňovitých v Unii by měly členské státy zajistit, aby systémy pro identifikaci evidovaných koňovitých, kteří byli zapsáni nebo evidováni do plemenných knih založených schválenými nebo uznanými chovatelskými organizacemi nebo sdruženími chovatelů, splňovaly, pokud jde o vydávání identifikačních dokladů, stanovené podmínky, kterými se musí řídit příslušné orgány při určování orgánů vydávajících identifikační doklady pro koňovité pro chov a produkci.
(16)
Definice „koňovitých“, přesně odpovídající oblasti působnosti čl. 2 písm. b) směrnice 2009/156/ES, by měla být v souladu s taxonomií používanou v právních předpisech Unie, např. v přílohách nařízení Rady (EHS) č. 3626/82 (12) a nařízení Komise (EU) č. 206/2010 (13).
(17)
Jelikož definice hospodářství stanovená ve směrnici Rady 92/35/EHS (14) zahrnuje přírodní rezervace, v nichž koňovití žijí volně, a je tudíž širší než definice stanovená ve směrnici 2009/156/ES, bylo by vhodné, aby definice hospodářství podle tohoto nařízení rovněž zahrnovala přírodní rezervace, ve kterých žijí koňovití volně.
(18)
Veterinární dozor nezbytný pro zajištění záruk v oblasti zdraví zvířat požadovaných v souladu se směrnicí 2009/156/ES lze zabezpečit pouze tehdy, je-li hospodářství, jak je definováno v uvedené směrnici, známo příslušnému orgánu. Obdobné požadavky vyplývají z použití části A kapitoly II oddílu I přílohy I nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 854/2004 (15), pokud jde o koňovité určené k produkci potravin. Ovšem vzhledem k tomu, jak často k přesunům koňovitých dochází, není na místě zavádět systém, díky němuž by koňovití mohli být sledováni v reálném čase. Namísto toho by měly být identifikační údaje dostupné příslušnému orgánu, a proto je nezbytné, aby v každém členském státě existovala centrální databáze, která by spravovala informace o koňovitých držených v daném státě.
(19)
Právní předpisy Unie rozlišují mezi vlastníky a držiteli zvířat. Pojem „držitel“ zvířat je definován a používán v nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1760/2000 (16). Oproti tomu směrnice 2009/156/ES odkazuje na majitele nebo chovatele zvířat. Kombinovaná definice majitele a držitele je stanovena ve směrnici 92/35/EHS. Vzhledem k tomu, že podle právních předpisů Unie i jednotlivých členských států nemusí být majitel koňovitého nutně osobou odpovědnou za dané zvíře, je vhodné objasnit, že za identifikaci koňovitých v souladu s tímto nařízením odpovídá v první řadě držitel daného zvířete, který může, ale nemusí být jeho majitelem.
(20)
V souladu s právními přepisy členských států nebo na základě požadavku některých vydávajících orgánů se mají do identifikačního dokladu, a tudíž i do databáze vedené vydávajícím orgánem zapisovat informace o majiteli zvířete. Tyto údaje o vlastnictví, jakož i o změně vlastnictví, lze poskytnout prostřednictvím různých forem dokladů o vlastnictví nebo registračních karet, včetně tzv. „imatrikulační karty“ úspěšně používané v jednom z členských států.
(21)
Směrnice Rady 2008/73/ES (17) stanoví, že členské státy vypracují a průběžně aktualizují seznamy schválených zařízení ve veterinární a zootechnické oblasti a zpřístupňují je ostatním členským státům a veřejnosti. S cílem usnadnit přístup ostatních členských států a veřejnosti k seznamům schválených zařízení by měly členské státy dát tyto seznamy k dispozici elektronicky prostřednictvím informačních stránek na internetu. Komise by měla být členským státům nápomocna při zpřístupňování těchto seznamů ostatním členským státům a veřejnosti tím, že poskytne internetovou adresu stránky, na které budou uvedeny odkazy na informační internetové stránky jednotlivých členských států.
(22)
Pro usnadnění výměny informací mezi členskými státy elektronickou cestou a pro zajištění transparentnosti a srozumitelnosti je důležité, aby byly seznamy v celé Unii vytvářeny podle jednotného vzoru. Rozhodnutí Komise 2009/712/ES (18) proto stanoví vzory výše uvedených seznamů na internetových informačních stránkách zřízených členskými státy.
(23)
Nařízení (ES) č. 504/2008 stanoví, že koňovití nemohou být drženi, pokud nejsou identifikováni v souladu s uvedeným nařízením. Komise musela reagovat na četné stížnosti týkající se populací koně domácího žijících mimo hospodářství za podmínek, které neodpovídají podmínkám popsaným v uvedeném nařízení jako polodivoké podmínky. Je proto nezbytné upřesnit, že koňovití žijící v Unii musí být identifikováni, a dále stanovit výjimku pro případy, kdy tuto podmínku nelze splnit.
(24)
Koňovití žijící v Unii by měli být identifikováni prostřednictvím celoživotního identifikačního dokladu, v němž je uveden slovní a grafický popis koňovitého a záznamy o individuálních odznacích daného zvířete pro účely ověření totožnosti. Tyto odznaky mohou být vrozené, např. více než tři chlupové víry, kaštánky, barevné odznaky, neobvyklé poruchy oční pigmentace, specifické svalové prohlubně, ale též vysoce detailní struktury duhovky nebo sítnice či specifické genetické markery (DNA profil), nebo mohou být získané, např. depigmentace po otlaku sedlem, jizvy, včetně jizev po kastraci hřebců, nebo výžeh.
(25)
Identifikační doklady by měly být vydány pouze tehdy, jsou-li v nich vyplněny požadované identifikační údaje, které je třeba zaznamenat do databáze vydávajícího orgánu v souladu s tímto nařízením.
(26)
Kromě toho by mělo osvědčení o původu stanovené ve směrnici 90/427/EHS, které má být součástí identifikačního dokladu, uvádět všechny nezbytné informace, aby bylo zajištěno, že koňovití, kteří jsou převáděni mezi různými plemennými knihami, jsou zapsáni do třídy v plemenné knize, jejíž kritéria splňují.
(27)
V souladu s rozhodnutím Komise 96/510/ES (19) musí potvrzení o původu zvířete a osvědčení o plemenné příslušnosti u evidovaných koňovitých odpovídat identifikačnímu dokladu stanovenému v rozhodnutí Komise 93/623/EHS (20). Jelikož rozhodnutí 93/623/ES a 2000/68/ES byla zrušena nařízením (ES) č. 504/2008, je třeba jasně uvést, že veškeré odkazy na uvedená rozhodnutí by měly být pokládány za odkazy na toto nařízení.
(28)
Orgány vydávající identifikační doklady pro evidované koňovité by měly být organizace nebo sdružení, které vedou či zakládají plemenné knihy pro evidované koňovité a jsou úředně schváleny nebo uznány příslušným orgánem členského státu v souladu s rozhodnutím 92/353/EHS, nebo správní orgán dotyčného členského státu, který vede plemennou knihu, do níž je koňovitý zapsán nebo zaevidován pro chovné účely v souladu s rozhodnutím 96/78/ES. Jako orgány vydávající identifikační doklady pro evidované koňovité by měly mít možnost působit rovněž národní pobočky mezinárodních organizací nebo sdružení, které jsou odpovědné za dostihové a závodní koně a mají své sídlo v daném členském státě.
(29)
Členské státy by měly mít větší prostor pro vlastní rozhodování, pokud jde o vydávající orgány, které vydávají identifikační doklady pro koňovité pro chov a produkci. Mělo by být umožněno, aby tyto identifikační doklady vydával příslušný orgán, do jehož působnosti spadá hospodářství, kde je koňovitý v době identifikace držen, nebo vydávající orgán určený a kontrolovaný tímto příslušným orgánem.
(30)
Příslušný orgán odpovědný za schválení nebo uznání organizací či sdružení zakládajících plemenné knihy v souladu s přílohou rozhodnutí 92/353/EHS by měl spolupracovat s příslušným orgánem uvedeným v nařízení (ES) č. 882/2004 s cílem zajistit, případně i prostřednictvím přeshraniční spolupráce, aby byly identifikační doklady pro koňovité vydávány a používány v souladu s tímto nařízením.
(31)
Jelikož by všichni koňovití narození v Unii nebo do Unie dovezení měli být identifikováni v souladu s tímto nařízením prostřednictvím jedinečného identifikačního dokladu vydaného na celý jejich život, je třeba přijmout zvláštní ustanovení pro případy, kdy je status těchto zvířat jako „koňovitých pro chov a produkci“ změněn na status „evidovaných koňovitých“ ve smyslu směrnice 2009/156/ES. Vzhledem k dalekosáhlým dopadům takovéto změny na přesun koňovitých, obchod s nimi a jejich dovoz do Unie ze třetích zemí z hlediska použitelných veterinárních pravidel stanovených ve směrnici 2009/156/ES, ale též z hlediska pravidel týkajících se dobrých životních podmínek zvířat, která takové přesuny upravují v souladu s nařízením Rady (ES) č. 1/2005 (21), je nezbytné, aby měl příslušný orgán jednotné místo pro přístup, tzn. centrální databázi, k ověření identifikačních údajů koňovitých požadovaných pro účely osvědčení nebo úředních kontrol.
(32)
Pro zajištění souladu s definicí hospodářství stanovenou ve směrnici 92/35/EHS by měly být členské státy schopny zavést zvláštní režimy pro identifikaci koňovitých pohybujících se volně nebo v polodivokých podmínkách ve vymezených oblastech nebo územích, včetně přírodních rezervací. Takové odchylky od obecné povinnosti identifikovat koňovité by nicméně měly být poskytovány pouze v případech, kdy jsou tyto vymezené populace koňovitých žijících volně nebo v polodivokých podmínkách skutečně odděleny od koňovitých, kteří jsou jakýmkoli způsobem domestikováni, a nejenže nepodléhají lidské kontrole z hlediska jejich přežití a reprodukce, ale zůstávají též mimo oblast působnosti směrnice Rady 98/58/ES (22), která se nevztahuje na volně žijící zvířata.
(33)
Pro účely ověření totožnosti určitého koňovitého by měl identifikační doklad obsahovat především vysoce kvalitní popis zvířete sestávající ze slovního popisu koňovitého a jeho odznaků a z podrobného schématu s vyobrazením individuálních a rozlišujících odznaků daného koňovitého.
(34)
S cílem zajistit, aby byli koňovití v identifikačních dokladech, které je doprovázejí, správně popsáni, by se měly vydávající orgány řídit osvědčenými postupy a zajistit proškolení zaměstnanců pověřených popisem zvířat, například s pomocí pokynů Mezinárodní jezdecké federace (23) nebo společnosti Weatherbys (24).
(35)
Odznaky koňovitého a použité prostředky identifikace, které se společně využívají k ověření jeho totožnosti, by měly nejen vytvořit jednoznačnou spojitost mezi určitým koňovitým a jeho identifikačním dokladem, ale rovněž prokázat, že tento koňovitý podstoupil proces identifikace v souladu s tímto nařízením, takže pro jedno zvíře není vydán více než jeden identifikační doklad. Na mezinárodní úrovni se již u koňovitých v praxi široce využívají elektronické identifikátory (dále jen „elektronické odpovídače“). Tato technologie by měla být používána k zajištění úzké spojitosti mezi daným koňovitým a jeho identifikačním dokladem, ale měly by být umožněny i jiné metody ověřování totožnosti daného zvířete za předpokladu, že tyto alternativní metody poskytují rovnocenné záruky pro zabránění vícečetnému vydávání identifikačních dokladů.
(36)
Elektronické odpovídače používané k označování koňovitých a čtecí zařízení pro zobrazení kódu zabudovaného v odpovídači by měly splňovat mezinárodně dohodnuté normy. Tyto normy stanoví dva odlišné systémy pro zajištění jedinečnosti kódu elektronického odpovídače. Většina členských států provedla nařízení (ES) č. 504/2008 tak, že používá trojmístný alfanumerický kód země a řídí distribuci elektronických odpovídačů prostřednictvím svých příslušných orgánů.
(37)
Tento systém zajištění jedinečnosti kódu elektronického odpovídače by měl být začleněn do databází vedených vydávajícími orgány a do centrální databáze a uplatňován tak, aby nebyl narušen obchod a dovoz do Unie v případě koňovitých, kteří jsou označeni pomocí elektronického odpovídače zobrazujícího alfanumerický kód v jiné formě.
(38)
Směrnice Rady 90/425/EHS (25) stanoví veterinární kontroly, které se mají provádět u některých zvířat a produktů v místě určení. Stanoví zejména, že odesílatelé uvedení na osvědčení nebo dokladu stanoveném v uvedené směrnici musí na žádost příslušného orgánu členského státu určení a v míře nezbytné k provedení těchto kontrol ohlásit předem příjezd zvířat a produktů z jiného členského státu, a zejména pak povahu zásilky a předpokládané datum příjezdu. Toto oznámení se nevyžaduje u evidovaných koní vybavených identifikačními doklady podle směrnice 90/427/EHS.
(39)
Koňovití musí být sice vždy doprovázeni svým identifikačním dokladem v souladu s platnými právními předpisy Unie, ale měly by být umožněny výjimky z tohoto požadavku v případě, že je to nemožné nebo dokonce neproveditelné s ohledem na uchování identifikačního dokladu po celý život daného zvířete, nebo když tento doklad nebyl vydán s ohledem na to, že zvíře bude poraženo dříve, než dosáhne požadované věkové hranice pro identifikaci.
(40)
Členským státům by mělo být také umožněno povolovat zjednodušený identifikační doklad pro koňovité, kteří jsou přesouváni v rámci jejich území. V různých oblastech byly jako zařízení pro ukládání informací zavedeny plastikové karty se zabudovaným počítačovým čipem (dále jen „čipové karty“). Mělo by být umožněno vydávat tyto čipové karty jako další možnost kromě identifikačního dokladu a používat je za určitých podmínek místo identifikačního dokladu doprovázejícího evidované koňovité nebo koňovité pro chov a produkci při jejich přesunu v rámci členského státu.
(41)
Dále je třeba vzít v úvahu případy, kdy se původní identifikační doklad vydaný v souladu s tímto nařízením na celý život koňovitého ztratí, není již čitelný nebo obsahuje nesprávné informace nevyplývající z nezákonných praktik. Tato ustanovení by měla co nejlépe vylučovat nezákonné držení více než jednoho identifikačního dokladu, aby byl správně popsán status koňovitého jako určeného na porážku k lidské spotřebě. Tam, kde jsou k dispozici dostatečné a ověřitelné informace, by měl být vydán duplikát identifikačního dokladu, který se takto označí a který obvykle vylučuje daného koňovitého z porážky k lidské spotřebě. V ostatních případech by měl být vydán náhradní identifikační doklad, rovněž takto označený a vylučující daného koňovitého z porážky k lidské spotřebě, který by měl nadto dané zvíře klasifikovat jako koňovitého pro chov a produkci.
(42)
Uvedené postupy by se měly použít také u koňovitých, u nichž se přistoupí k identifikaci po lhůtě stanovené pro první identifikaci, neboť zde nemohou být vyloučeny podvodné praktiky a úmysl získat další identifikační doklad.
(43)
V některých případech, kdy jsou koňovití zapsáni nebo evidováni pro zápis do plemenných knih vedených chovatelskými organizacemi ve třetích zemích, jsou nezbytná zvláštní ustanovení umožňující, aby koňovitý zůstal evidován v takové plemenné knize, a současně zajišťující jeho vyloučení z potravinového řetězce příslušným zápisem do identifikačního dokladu.
(44)
V souladu se směrnicí 2009/156/ES je identifikační doklad nástrojem pro omezení přesunu koňovitých v případě výskytu ohniska nákazy v hospodářství, kde jsou drženi nebo chováni. Proto je třeba v případě ohniska určitých nákaz zajistit pozastavení platnosti tohoto identifikačního dokladu pro účely přesunu příslušným zápisem do identifikačního dokladu.
(45)
Směrnice 2009/156/ES kromě toho vyžaduje, aby byli evidovaní koňovití při opuštění hospodářství identifikováni prostřednictvím identifikačního dokladu, který musí zejména osvědčovat, že tito koňovití nepocházejí z hospodářství podléhajícího určitým zákazům. Je proto žádoucí stanovit, aby bylo vyplnění příslušného oddílu ve vzorovém identifikačním dokladu povinné u všech koňovitých, a odpovídajícím způsobem upravit jeho znění.
(46)
V případě, že koňovitý uhyne jinak než porážkou na jatkách, by měl orgán dohlížející na zpracování mrtvého zvířete v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1069/2009 (26) nebo na spálení v nízkokapacitních spalovacích zařízeních uvedených v kapitole III přílohy III nařízení Komise (EU) č. 142/2011 (27) vrátit vydávajícímu orgánu identifikační doklad, pokud podle vnitrostátních právních předpisů doprovází tělo zvířete, a mělo by být zajištěno, aby elektronický odpovídač nebo jiné alternativní prostředky použité k ověření totožnosti koňovitých nemohly být recyklovány.
(47)
Maso koňovitých, u nichž nebylo možno v době porážky vyjmout elektronický odpovídač, by mělo být prohlášeno za nevhodné k lidské spotřebě v souladu s kapitolou V oddílu II přílohy I nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 854/2004, aby se tyto elektronické odpovídače nedostaly do potravinového řetězce. Aby se implantované elektronické odpovídače daly snadno lokalizovat, mělo by být stanoveno standardní místo implantace, které se zaznamená v identifikačních dokladech.
(48)
V souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 (28) jsou živá zvířata připravená pro uvedení na trh k lidské spotřebě definována jako potravina. Uvedené nařízení stanoví dalekosáhlé odpovědnosti provozovatelů potravinářských podniků ve všech stadiích produkce potravin, včetně sledovatelnosti zvířat určených k produkci potravin.
(49)
Koňovití pro chov a produkci, jakož i evidovaní koňovití se mohou stát v určitém stadiu života jatečnými koňovitými podle definice ve směrnici 2009/156/ES. Maso lichokopytníků, tj. koňovitých, je definováno v bodě 1 přílohy I nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 853/2004 (29), kterým se stanoví zvláštní hygienická pravidla pro potraviny živočišného původu.
(50)
Poté, co byla v souladu s nařízením Komise (ES) č. 2076/2005 (30) ukončena přechodná opatření pro provádění nařízení (ES) č. 853/2004, (ES) č. 854/2004 a (ES) č. 882/2004, začaly od 1. ledna 2010 platit požadavky na informace o potravinovém řetězci u koňovitých.
(51)
Nařízení (ES) č. 853/2004 stanoví, že provozovatelé jatek mají obdržet a zkontrolovat informace o potravinovém řetězci s podrobnými údaji o původu, anamnéze a léčbě zvířat určených k produkci potravin a podle nich jednat. Příslušný orgán může povolit zaslání informací o potravinovém řetězci týkajících se domácích lichokopytníků najatka zároveň se zvířaty, a nikoli předem. Identifikační doklad doprovázející jatečné koňovité by měl proto být součástí informací o potravinovém řetězci.
(52)
Nařízení (ES) č. 854/2004 stanoví, že úřední veterinární lékař musí ověřit, zda daný provozovatel potravinářského podniku splnil svou povinnost zajistit, aby byla zvířata přijatá na porážku k lidské spotřebě řádně identifikována.
(53)
Nařízení (ES) č. 853/2004 stanoví, že provozovatelé potravinářských podniků musí zkontrolovat průkazy domácích lichokopytníků a ujistit se, že je dané zvíře určeno na porážku k lidské spotřebě, a pokud přijmou určité zvíře na porážku, musí odevzdat průkaz úřednímu veterinárnímu lékaři.
(54)
Vzhledem ke specifické situaci koňovitých, kteří se narodili jako zvířata druhů určených k produkci potravin, avšak nejsou vždy chováni za tímto účelem a ve většině případů nejsou po celou dobu svého života drženi provozovateli potravinářských podniků definovanými v čl. 3 odst. 3 nařízení (ES) č. 178/2002, je zapotřebí stanovit postup, kterým se zajistí plynulá návaznost od kontrol identifikačního dokladu z důvodů veřejného zdraví až po správu tohoto dokladu v souladu se směrnicí 2009/156/ES. Je tedy nezbytné, aby v každém členském státě existovala centrální databáze, aby bylo možné ověřit určité informace o identifikačním dokladu a v tomto dokladu předtím, než se přijme rozhodnutí o přijetí dotyčného zvířete na porážku k lidské spotřebě. V případě, kdy se informace o vyloučení z porážky k lidské spotřebě v oddílu II identifikačního dokladu neshodují s informacemi zaznamenanými v centrální databázi, měla by být rozhodující informace vedoucí k vyloučení daného koňovitého z porážky k lidské spotřebě, bez ohledu na to, kde je uvedena.
(55)
Směrnice Rady 96/22/ES (31) se vztahuje na hospodářská zvířata, včetně domácích lichokopytníků, jakož i na volně žijící zvířata těchto druhů, která byla odchována v hospodářství. Podle článku 7 uvedené směrnice je povoleno obchodovat před uplynutím ochranné lhůty s evidovanými koňovitými, kterým byla ze zootechnických důvodů podána veterinární léčiva obsahující allyltrenbolon nebo betasympatomimetika, pokud jsou splněny podmínky pro podání a druh i datum ošetření jsou uvedeny v osvědčení nebo v průvodních listinách doprovázejících tato zvířata.
(56)
V čl. 2 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 470/2009 (32) jsou zvířata určená k produkci potravin definována jako „zvířata chovaná, odchovaná, držená, poražená nebo odchycená za účelem produkce potravin“. Článek 16 uvedeného nařízení stanoví, že zvířatům určeným k produkci potravin je v Unii možné podávat pouze farmakologicky účinné látky, které jsou klasifikovány podle čl. 14 odst. 2 písm. a), b) nebo c) uvedeného nařízení, za předpokladu, že je toto podávání v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2001/82/ES (33).
(57)
Článek 6 směrnice 2001/82/ES stanoví, že veterinární léčivý přípravek smí být zaregistrován pro účely podání jednomu nebo více druhům zvířat určených k produkci potravin pouze v případě, že farmakologicky účinné látky, které obsahuje, jsou uvedeny v přílohách I, II nebo III nařízení (EHS) č. 2377/90. Pravidla obsažená v uvedených přílohách jsou nyní stanovena v nařízení Komise (EU) č. 37/2010 (34). Odchylně od těchto pravidel však může být veterinární léčivý přípravek obsahující farmakologicky účinné látky neuvedené v přílohách I, II nebo III nařízení (EHS) č. 2377/90 zaregistrován pro určitá zvířata z čeledi koňovitých, která byla v souladu s právními předpisy Unie v oblasti zdraví zvířat prohlášena za zvířata neurčená na porážku k lidské spotřebě. Takové veterinární léčivé přípravky nesmějí obsahovat účinné látky uvedené v příloze IV nařízení (EHS) č. 2377/90, ani nesmějí být určeny k použití při léčbě stavů, které jsou uvedeny ve schváleném souhrnu údajů o přípravku a pro které je již registrován veterinární léčivý přípravek pro zvířata z čeledi koňovitých. Mělo by proto být stanoveno, že koňovitý může být vyloučen z porážky k lidské spotřebě podle vlastního uvážení majitele zvířete.
(58)
V čl. 10 odst. 2 a 3 směrnice 2001/82/ES jsou stanoveny zvláštní odchylky od článku 11 uvedené směrnice pro koňovité, týkající se léčby zvířat určených k produkci potravin léčivými přípravky, které mají stanovený maximální limit reziduí pro použití u jiného druhu zvířat, než je cílový druh, nebo registrovanými pro jiné onemocnění za předpokladu, že jsou tito koňovití identifikováni v souladu s právními předpisy Unie a v jejich identifikačním dokladu je zvláště uvedeno, že nejsou určeni na porážku k lidské spotřebě nebo že jsou určeni na porážku k lidské spotřebě po ochranné lhůtě v délce nejméně šesti měsíců po léčbě látkami uvedenými v nařízení Komise (ES) č. 1950/2006 (35).
(59)
V souladu se směrnicí 2001/82/ES musí členské státy zajistit, aby majitelé nebo chovatelé zvířat, která jsou určena k produkci potravin, byli schopni předložit doklad o nákupu, držení a podání veterinárních léčivých přípravků těmto zvířatům po dobu pěti let od jejich podání, včetně případů, kdy bylo zvíře v průběhu tohoto pětiletého období poraženo. V zájmu uplatňování těchto předpisů je tudíž nezbytné, aby byla informace o porážce určitého koňovitého neprodleně zanesena do centrální databáze členského státu, ve kterém se nachází hospodářství, kde bylo dané zvíře drženo.
(60)
Pro účely zajištění kontroly nad vydáváním identifikačních dokladů by měl být v databázi vedené vydávajícím orgánem zaznamenán minimální soubor příslušných údajů týkajících se vydávání těchto dokladů.
(61)
Hlavní světové organizace pro chov koní a soutěže se dohodly na zavedení systému univerzálního životního čísla koňovitých (UELN). Tento systém byl vyvinut z podnětu Světové federace chovu sportovních koní (WBFSH), Mezinárodního výboru pro plemenné knihy (ISBC), Světové organizace pro chov arabských plnokrevníků (WAHO), Evropské konference organizací pro chov arabských plnokrevníků (ECAHO), Conférence Internationale de l'Anglo-Arabe (CIAA), Mezinárodní jezdecké federace (FEI) a Union Européenne du Trot (UET) a informace o tomto systému lze najít na internetových stránkách UELN (36).
(62)
Systém UELN je vhodný pro registraci evidovaných koňovitých i koňovitých pro chov a produkci a umožňuje postupné zavádění počítačových sítí zajišťujících, aby mohla být totožnost zvířat v případě evidovaných koňovitých nadále ověřována v souladu s článkem 6 směrnice 90/427/EHS.
(63)
Při přidělování kódů k databázím nesmějí být tyto kódy a formát zaznamenaných identifikačních čísel jednotlivých zvířat v žádném případě v rozporu se zavedeným systémem UELN. Proto by měl být před přidělením jakéhokoli kódu určité databázi tento kód zkontrolován podle seznamu přidělených kódů UELN.
(64)
Směrnice 2009/156/ES požaduje, aby úřední veterinární lékař zaznamenal v evidenci identifikační číslo nebo číslo identifikačního dokladu poraženého koňovitého a zaslal příslušnému orgánu místa odeslání na jeho žádost potvrzení o tom, že zvíře bylo poraženo. Mělo by být tudíž upřesněno, že v takových případech musí být identifikační doklady zničeny v místě porážky s cílem zamezit podvodnému použití identifikačních dokladů poražených koňovitých.
(65)
Uvedená směrnice rovněž stanoví, že po porážce evidovaných koní, včetně utracení pro účely tlumení nákaz, musí být jejich identifikační doklady vráceny orgánu, který je vydal. Tyto požadavky by se měly vztahovat i na identifikační doklady vydané pro evidované koňovité jiné než evidované koně a koňovité pro chov a produkci.
(66)
S cílem zajistit, aby databáze vydávajících orgánů obsahovaly aktuální informace, je třeba stanovit oběh informací o smrti nebo ztrátě zvířete v databázi orgánu, který vydal doklad, a v centrální databázi členského státu, ve kterém se nachází hospodářství, kde byl daný koňovitý držen.
(67)
Ke splnění těchto požadavků by mělo přispět zaznamenání životního čísla slučitelného se systémem UELN a jeho použití pro identifikaci orgánů nebo úřadů, které daný identifikační doklad vydaly. Členské státy by měly pokud možno využívat styčná místa, která určily v souladu s nařízením (ES) č. 882/2004.
(68)
Díky povinnému záznamu o osobě žádající o vydání identifikačního dokladu, jíž je v rámci lhůty nepřesahující 12 měsíců po narození zvířete chovatel a obvykle i majitel zvířete, pro které se identifikační doklad vydává, spolu s povinností oznámit vydávajícímu orgánu jakýkoli přesun obvyklého místa pobytu koňovitého do jiného členského státu může být vytvořen řetězec informací sloužící k vysledování zvířete v případě potřeby.
(69)
V souladu s nařízením (ES) č. 504/2008 má identifikační údaje v identifikačním dokladu aktualizovat vydávající orgán, který tento doklad vydal. Členské státy poukazovaly na neochotu majitelů koňovitých zasílat identifikační doklad vydávajícím orgánům k aktualizaci identifikačních údajů poštou, zvláště pak v případech, kdy se tento vydávající orgán nachází v zahraničí. Tato neochota je způsobena obavami ze ztráty identifikačního dokladu, neboť pak by bylo nutné identifikovat koňovitého prostřednictvím duplikátu nebo náhradního identifikačního dokladu, kterými se dané zvíře vylučuje z porážky k lidské spotřebě, což vede k podstatnému snížení hodnoty zvířete.
(70)
K usnadnění správy identifikačního dokladu po celou dobu života zvířete je zapotřebí zavést postupy pro registraci identifikačního dokladu v členském státě obvyklého místa pobytu zvířete, zvláště v případech, kdy byl identifikační doklad vydán v jiném členském státě. Jako nejvhodnější způsob komunikace s vydávajícím orgánem, který provedl první identifikaci, se jeví výměna informací mezi centrálními databázemi dotčených členských států.
(71)
Kromě toho mohou vydávající orgány své schválení nebo určení pozbýt, zatímco vydané identifikační doklady zůstávají platnými dokumenty pro účely zdraví zvířat a veřejného zdraví. Je tudíž nezbytné zálohovat informace obsažené v identifikačním dokladu prostřednictvím databáze, k níž mají přístup příslušné orgány v oblasti zdraví a dobrých životních podmínek zvířat a veřejného zdraví.
(72)
Jelikož v každém členském státě obvykle působí více než jeden vydávající orgán, koňovití se často přesunují mezi hospodářstvími i mezi členskými státy, mění se jejich status z „koňovitých pro chov a produkci“ na „evidované koňovité“ nebo ze zvířat určených k produkci potravin na zvířata vyloučená z porážky k lidské spotřebě a evidované koňovité může identifikovat organizace vedoucí plemennou knihu, která má své sídlo v jiném členském státě, je v zájmu účinného provádění směrnic 90/427/EHS a 2009/156/ES nevyhnutelné, nezbytné a žádoucí zřídit v každém členském státě centrální databázi, kde budou zaznamenány identifikační údaje o všech koňovitých chovaných v hospodářstvích, která se v daném členském státě nacházejí.
(73)
Mělo by se však umožnit, aby členské státy, ve kterých již existuje jedna databáze pro evidované koňovité a jiná databáze pro koňovité pro chov a produkci, i nadále zachovaly tento systém, za předpokladu, že tyto databáze budou propojeny a veterinární orgány budou mít do obou plný přístup.
(74)
Za tímto účelem by centrální databáze v jednotlivých členských státech měly spolupracovat v souladu se směrnicí Rady 89/608/EHS (37), aby se usnadnila výměna údajů týkajících se určitého zvířete a identifikačního dokladu, který byl pro ně vydán.
(75)
S ohledem na jednotné použití právních předpisů Unie týkajících se identifikace koňovitých v členských státech a zajištění jejich jednoznačnosti a transparentnosti by mělo být nařízení (ES) č. 504/2008 zrušeno a nahrazeno tímto nařízením.
(76)
V souladu s bodem 24 přílohy nařízení Komise (EU) č. 519/2013 (38) jsou koňovití narození v Chorvatsku nejpozději do 30. června 2013, avšak neidentifikovaní do tohoto data v souladu s nařízením (ES) č. 504/2008, identifikováni v souladu s posledně uvedeným nařízením nejpozději do 31. prosince 2014.
(77)
Toto nařízení by se mělo použít ode dne 1. ledna 2016, aby se členským státům a provozovatelům poskytla dostatečná doba na přizpůsobení se novým pravidlům. Požadavky na vytvoření a zprovoznění centrální databáze by se nicméně měly v Řecku, ve Švédsku a ve Spojeném království použít ode dne 1. července 2016.
(78)
Opatření stanovená v tomto nařízení jsou v souladu se stanoviskem Stálého výboru pro rostliny, zvířata, potraviny a krmiva a Stálého výboru pro zootechniku,
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
KAPITOLA I
PŘEDMĚT, OBLAST PŮSOBNOSTI, DEFINICE A OBECNÉ ZÁSADY
Článek 1
Předmět a oblast působnosti
1. Toto nařízení stanoví pravidla pro identifikaci koňovitých:
a)
narozených v Unii nebo
b)
uvolněných do volného oběhu v Unii v souladu s celním postupem vymezeným v čl. 5 odst. 16 písm. a) nařízení (EU) č. 952/2013.
2. Toto nařízení se použije, aniž je dotčeno rozhodnutí 96/78/ES.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
a)
„koňovitými“ volně žijící nebo domestikovaní lichokopytníci všech druhů rodu Equus čeledi koňovitých a jejich kříženci;
b)
„hospodářstvím“ zemědělské nebo výcvikové zařízení, stáj nebo jakékoli prostory nebo zařízení, ve kterých se koňovití obvykle drží nebo chovají pro jakékoli účely, a přírodní rezervace, ve kterých koňovití žijí volně;
c)
„držitelem“ každá fyzická nebo právnická osoba, která vlastní koňovité nebo je jejich držením pověřena, bez ohledu na to, zda za finanční odměnu či nikoliv a zda dočasně nebo nastálo, a to i v průběhu přepravy, na trzích nebo během soutěží, dostihů nebo kulturních akcí;
d)
„majitelem“ fyzická nebo právnická osoba, která vlastní daného koňovitého;
e)
„evidovanými koňovitými“ všichni koňovití, kteří:
i)
jsou zapsáni nebo zaevidováni a způsobilí k zápisu do plemenné knihy v souladu s pravidly stanovenými podle čl. 4 odst. 2 písm. b) směrnice 90/427/EHS a identifikováni prostřednictvím identifikačního dokladu stanoveného v čl. 8 odst. 1 uvedené směrnice, nebo
ii)
koně, včetně poníků, evidovaní u mezinárodního sdružení nebo organizace, která je odpovědná za dostihové a závodní koně, a identifikovaní prostřednictvím identifikačního dokladu vydaného národní pobočkou takové organizace nebo sdružení;
f)
„plemennou knihou“ každá kniha, registr, soubor nebo počítačový nosič dat:
i)
která je vedena buď organizací nebo sdružením úředně schváleným nebo uznaným členským státem, nebo je vedena správním úřadem daného členského státu, a dále
ii)
ve které jsou koňovití zapsáni, nebo jsou evidováni a způsobilí k zápisu, s uvedením všech jejich známých předků;
g)
„koňovitými pro chov a produkci“ koňovití jiní než uvedení v písmenech e) a h);
h)
„jatečnými koňovitými“ koňovití určení k porážce na jatkách, a to buď přímo po přepravě, nebo po tranzitu přes schválené sběrné středisko uvedené v článku 7 směrnice 2009/156/ES;
i)
„příslušným orgánem“ ústřední orgán členského státu, který je příslušný k organizaci úředních kontrol, nebo jakýkoli jiný orgán, kterému byla tato pravomoc svěřena, včetně příslušného orgánu uvedeného v čl. 2 písm. h) směrnice 2009/156/ES;
j)
„zootechnickým orgánem“ ústřední orgán členského státu, který je příslušný k provádění směrnice 90/427/EHS, nebo jakýkoli jiný orgán, kterému byla tato pravomoc svěřena, včetně orgánů uvedených v čl. 2 odst. 1 rozhodnutí 92/353/EHS;
k)
„dočasným vstupem“ status evidovaného koně přicházejícího ze třetí země a dovezeného do Unie na dobu kratší než 90 dnů na základě rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 19 písm. b) směrnice 2009/156/ES;
l)
„trvalým přijetím“ status koňovitého pocházejícího ze třetí země a dovezeného do Unie na dobu 90 dnů nebo delší;
m)
„odznakem“ jakákoli viditelná či zřetelná rozlišující charakteristika jednotlivého koňovitého, která je buď vrozená, nebo získaná a zaznamenaná pro účely identifikace;
n)
„elektronickým odpovídačem“ pasivní radiofrekvenční identifikační zařízení určené pouze ke čtení:
i)
vyhovující normě ISO 11784 a využívající technologii Full Duplex (FDX či FDX-B) nebo Half Duplex (HDX), a dále
ii)
které může být čteno čtecím zařízením kompatibilním s normou ISO 11785, v minimální vzdálenosti 12 cm;
o)
„jedinečným životním číslem“ jedinečný 15místný alfanumerický kód shrnující informace o konkrétním koňovitém a databázi a zemi, ve které byly tyto informace poprvé zaznamenány v souladu se systémem kódování univerzálního životního čísla koňovitých (UELN), a který tvoří:
i)
šestimístný identifikační kód kompatibilní se systémem UELN pro databázi uvedenou v článku 39, po němž následuje
ii)
devítimístné individuální identifikační číslo přidělené danému koňovitému;
p)
„členským státem prostým moru koní“:
i)
členský stát, kde nebyl zjištěn žádný klinický, sérologický (u neočkovaných koňovitých) ani epizootologický důkaz moru koní na dotyčném území v posledních dvou letech, a
ii)
kde nebylo provedeno očkování proti této nákaze během posledních dvanácti měsíců;
q)
„nákazami povinnými hlášením“ nákazy uvedené v příloze I směrnice 2009/156/ES;
r)
„úředním veterinárním lékařem“ veterinární lékař určený příslušným orgánem členského státu nebo třetí země;
s)
„čipovou kartou“ plastikové zařízení se zabudovaným počítačovým čipem, na které lze ukládat informace a přenášet je elektronicky do kompatibilních počítačových systémů;
t)
„odpovědným veterinárním lékařem“ veterinární lékař uvedený v čl. 10 odst. 1 směrnice 2001/82/ES.
Článek 3
Obecné zásady a povinnost identifikace koňovitých
1. Koňovití žijící na některém z území uvedených v příloze I nařízení (ES) č. 882/2004 musí být identifikováni v souladu s tímto nařízením.
2. V případech, kdy držitel není majitelem nebo jedním z majitelů koňovitého, jedná v souladu s tímto nařízením jménem majitele a ve shodě s ním.
3. Členské státy a vydávající orgány uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) mohou vyžadovat, aby žádost o vydání identifikačního dokladu podle článku 11 nebo o změnu identifikačních údajů ve stávajícím identifikačním dokladu podle článku 27 předkládal vydávajícímu orgánu majitel.
4. Členské státy zajistí, v odpovídajících případech prostřednictvím úředních kontrol v souladu s nařízením (ES) č. 882/2004, aby držitelé koňovitých a vydávající orgány plnili své povinnosti stanovené v tomto nařízení.
Článek 4
Systém Unie pro identifikaci koňovitých
1. Pro účely tohoto nařízení se systém Unie pro identifikaci koňovitých skládá z těchto prvků:
a)
jedinečný celoživotní identifikační doklad, který (nestanoví-li vydávající orgán jinak nebo není-li jinak stanoveno v tomto nařízení) zůstává majetkem vydávajícího orgánu, jenž jej vydal, a který obsahuje:
i)
slovní popis koňovitého a záznamy o jeho odznacích,
ii)
vyplněné schéma s grafickým znázorněním odznaků uvedených ve slovním popisu,
iii)
prostor pro schválené zápisy o změnách identifikačních údajů;
b)
metoda ověřování totožnosti, která:
i)
zajistí jednoznačnou spojitost mezi identifikačním dokladem a koňovitým, pro kterého byl tento doklad vydán,
ii)
prokáže, že koňovitý již podstoupil proces identifikace;
c)
databáze, v níž jsou v souladu s článkem 38 zaznamenány identifikační údaje o koňovitém, pro kterého byl identifikační doklad vydán, a o držiteli, který předložil žádost o vydání identifikačního dokladu, a v níž se současně zvířeti přiděluje jedinečné životní číslo;
d)
centrální databáze zřízená v souladu s článkem 39.
2. Koňovitý je považován za identifikovaného v souladu s tímto nařízením, pouze pokud:
a)
jej doprovází identifikační doklad vydaný v souladu s jedním z následujících ustanovení:
i)
článek 9 pro koňovité narozené v Unii nebo
ii)
článek 14 pro koňovité dovezené do Unie nebo
iii)
článek 29 nebo 30, pokud koňovitého doprovází duplikát identifikačního dokladu, nebo
iv)
článek 32, pokud koňovitého doprovází náhradní identifikační doklad; nebo
b)
je identifikován v souladu s:
i)
článkem 24 v případě výjimek týkajících se přesunů nebo přepravy koňovitých, které doprovází dočasný doklad, nebo
ii)
čl. 26 odst. 2 v případě výjimek týkajících se některých přesunů a přepravy koňovitých určených na porážku.
KAPITOLA II
IDENTIFIKACE KOŇOVITÝCH NAROZENÝCH V UNII
Článek 5
Vydávající orgány pro koňovité narozené v Unii
1. Identifikační doklad stanovený v článku 7 vydává některý z následujících vydávajících orgánů:
a)
v případě evidovaných koňovitých uvedených v čl. 2 písm. e) bodě i) tohoto nařízení organizace nebo sdružení úředně schválené nebo uznané v souladu s čl. 2 odst. 1 rozhodnutí 92/353/EHS nebo správní orgán dotyčného členského státu, který vede plemennou knihu, do níž byl koňovitý zapsán nebo byl evidován a je způsobilý pro zápis v souladu s rozhodnutím 96/78/ES;
b)
v případě evidovaných koní uvedených v čl. 2 písm. e) bodě ii) národní pobočka mezinárodní organizace nebo sdružení, která je odpovědná za dostihové a závodní koně a která je pod dohledem příslušného orgánu členského státu, v němž má sídlo;
c)
v případě koňovitých pro chov a produkci uvedených v čl. 2 písm. g):
i)
příslušný orgán pro hospodářství, ve kterém je koňovitý v době identifikace držen, nebo
ii)
vydávající orgán určený a kontrolovaný příslušným orgánem uvedeným v bodě i), jemuž byl tento úkol svěřen.
2. Příslušný orgán určí pouze vydávající orgány uvedené v odst. 1 písm. c) bodě ii), které splňují tyto podmínky:
a)
musí být vyhotoven přesný popis úkolů a odpovědností, jejichž výkonem je vydávající orgán pověřen, a podmínek, za nichž je smí vykonávat;
b)
musí existovat důkaz o tom, že vydávající orgán:
i)
má odbornou způsobilost, vybavení a infrastrukturu potřebné k výkonu úkolů, jež mu byly svěřeny,
ii)
má dostatečný počet náležitě kvalifikovaných a zkušených pracovníků,
iii)
je nestranný a bez jakéhokoli střetu zájmů, co se týče provádění úkolů jemu svěřených,
iv)
má k dispozici vzorový identifikační doklad splňující požadavky stanovené v tomto nařízení;
c)
vydávající orgán musí úzce spolupracovat s příslušným orgánem ve snaze předejít jakýmkoli případům nedodržování požadavků tohoto nařízení, a popřípadě je napravit;
d)
existuje účinná koordinace mezi příslušným orgánem a určeným vydávajícím orgánem.
3. Pokud má příslušný orgán oprávněný důvod se domnívat, že vydávající orgán jedná způsobem, jenž není v souladu s požadavky tohoto nařízení, takové domnělé případy nedodržení prošetří. Vydávající orgán nesmí vydávat identifikační doklady, dokud nebude šetření uzavřeno a nedojde k vyloučení nebo nápravě veškerých případů nedodržení.
4. Pokud bez ohledu na opatření provedená v souladu s odstavcem 3 vydávající orgán uvedený v odstavci 1 neplní požadavky stanovené v tomto nařízení, odejme mu příslušný orgán povolení k vydávání identifikačních dokladů pro koňovité.
Po odejmutí povolení k vydávání identifikačních dokladů příslušný orgán zajistí, aby koňovití, za něž je odpovědný, byli nadále identifikováni v souladu s tímto nařízením a aby identifikační doklady, které byly nebo mají být vráceny v souladu s článkem 34, převzal do úschovy daný příslušný orgán nebo vydávající orgán, jemuž byl tento úkol příslušným orgánem svěřen.
Článek 6
Informace o vydávajících orgánech
1. Členské státy sestaví a průběžně aktualizují seznam vydávajících orgánů uvedených v čl. 5 odst. 1 a zpřístupní tento seznam ostatním členským státům, ostatním vydávajícím orgánům a veřejnosti na internetové stránce zřízené příslušným orgánem.
2. Seznam uvedený v odstavci 1:
a)
obsahuje kontaktní údaje nezbytné pro splnění požadavků článku 35, čl. 37 odst. 4, čl. 38 odst. 3 a čl. 40 odst. 1;
b)
odpovídá vzorové šabloně stanovené v písm. f) oddílu I kapitoly 2 přílohy II rozhodnutí 2009/712/ES a splňuje požadavky stanovené v příloze III uvedeného rozhodnutí;
c)
je přímo přístupný prostřednictvím internetového odkazu poskytnutého Komisí v souladu s odstavcem 3 a je dostatečně srozumitelný osobám, které nejsou rodilými mluvčími.
3. S cílem pomoci členským státům při zpřístupňování těchto aktuálních seznamů uvedených v odstavci 1 zřídí Komise internetovou stránku, na níž každý členský stát uvede přímý odkaz na požadované informace na internetových stránkách stanovených v odstavci 1.
Článek 7
Formát a obsah identifikačních dokladů vydaných pro koňovité narozené v Unii
1. Koňovití narození v Unii se identifikují pomocí jedinečného identifikačního dokladu pro koňovité vydaného na celý život daného koňovitého v souladu:
a)
se vzorovým identifikačním dokladem stanoveným v části 1 přílohy I;
b)
s dodatečnými požadavky stanovenými v části 2 přílohy I.
2. Vydávající orgány zajistí, aby identifikační doklad obsahoval dostatečný počet stran s naformátovanými poli pro uvedení informací požadovaných podle následujících oddílů uvedených ve vzorovém identifikačním dokladu v části 1 přílohy I:
a)
v případě evidovaných koňovitých alespoň oddíly I až IX;
b)
v případě koňovitých pro chov a produkci alespoň oddíly I až IV.
3. Vydávající orgány zajistí, aby pořadí a číslování oddílů v identifikačních dokladech stanovených v části 1 přílohy I zůstalo nezměněno a aby u oddílů, kde se počítá s více zápisy, byl v identifikačním dokladu poskytnut dostatečný počet stran.
4. Vydávající orgány odpovídají za bezpečné uchování čistých i vyplněných identifikačních dokladů ve svých prostorách.
Aniž je dotčen čl. 4 odst. 1 písm. a), tam, kde to jednací řád vydávajícího orgánu umožňuje, vydávající orgány zajistí, aby identifikační doklady uvedené v čl. 34 odst. 1 písm. c) bodě ii) a v článku 35 byly účinně znehodnoceny s cílem zamezit jakémukoli podvodnému použití dokladu samotného či informací, jež obsahuje, předtím, než je doklad předán majiteli zvířete na památku.
5. Příslušný orgán spolu se zootechnickým orgánem může přijmout správní postupy k zajištění jednotné podoby identifikačních dokladů vydávaných vydávajícími orgány uvedenými v čl. 5 odst. 1 pod jejich dohledem, za předpokladu, že jsou dodrženy obecné požadavky podle odstavců 1, 2 a 3.
Článek 8
Povinnosti příslušného orgánu v souvislosti s vydáváním identifikačních dokladů pro koňovité narozené v Unii
Zootechnický orgán a příslušný orgán zajistí, aby na jejich území vydávající orgány, za něž v příslušných případech odpovídají:
a)
vydávaly identifikační doklady vyhovující požadavkům stanoveným v čl. 7 odst. 1, 2 a 3;
b)
zavedly potřebné systémy, aby mohly na žádost příslušného orgánu ověřit, zda identifikační doklad, o němž se tvrdí, že jimi byl vydán:
i)
je jedinečný, původní a pravý,
ii)
obsahuje v případech, kdy se čisté identifikační doklady tisknou do zásoby, sériové číslo vytištěné alespoň na stranách s oddíly I, II a III.
Článek 9
Vydávání identifikačních dokladů pro koňovité narozené v Unii
1. Vydávající orgány vydávají pouze identifikační doklady:
a)
které splňují požadavky stanovené v čl. 7 odst. 1, 2 a 3;
b)
jejichž oddíl I je řádně vyplněn s pomocí informací ověřených vydávajícím orgánem uvedeným v bodě 11 části A oddílu I nebo jeho jménem;
c)
jejichž oddíl IV je vyplněn, pokud tak požadují vnitrostátní právní předpisy nebo pravidla vydávajícího orgánu uvedeného v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b);
d)
jejichž oddíl V je vyplněn v souladu s odstavcem 2 tohoto článku.
2. Vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 písm. a) identifikuje evidované koňovité uvedené v čl. 2 písm. e) bodě i) v souladu s pravidly plemenné knihy uvedené ve zmíněném ustanovení a vyplní oddíl V identifikačního dokladu s pomocí informací v osvědčení o původu zvířete uvedeném v čl. 8 odst. 1 druhém pododstavci směrnice 90/427/EHS a v příloze uvedené směrnice.
3. V souladu se zásadami organizace nebo sdružení, které zavedly plemennou knihu o původu plemene evidovaného koňovitého, musí oddíl V identifikačního dokladu obsahovat:
a)
úplné informace o rodokmenu;
b)
oddíl plemenné knihy uvedený v článku 2 nebo 3 směrnice 96/78/ES;
c)
třídu v hlavním oddílu plemenné knihy, do níž byl evidovaný koňovitý zapsán, je-li stanovena.
4. Pro účely evidence dostihového nebo závodního koně uvedeného v čl. 2 písm. e) bodě ii) vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 písm. b) buď:
a)
vydá v souladu s odst. 1 písm. a) a b) a pravidly daného vydávajícího orgánu identifikační doklad vyhovující ustanovením čl. 7 odst. 1, 2 a 3 nebo
b)
uzná a potvrdí identifikační doklad vydaný pro tohoto koně v souladu s odstavcem 1 tohoto článku nebo
c)
vydá nový identifikační doklad v souladu s čl. 12 odst. 3 písm. c).
Článek 10
Výjimka týkající se vyplnění některých informací v oddíle I a IV identifikačního dokladu
1. Odchylně od čl. 4 odst. 1 písm. a) bodu ii) a čl. 9 odst. 1 písm. b) může příslušný orgán povolit vydávajícím orgánům neuvádět pomocí nákresu informace uvedené v bodech 12 až 18 schématu v identifikačním dokladu, stanoveném v části B oddílu I přílohy I, pokud jsou splněny obě následující podmínky:
a)
v souladu s článkem 18 je implantován elektronický odpovídač nebo je v souladu s článkem 21 použita rovnocenná povolená alternativní metoda k ověření totožnosti;
b)
fotografie či tisk znázorňuje dostatek podrobností pro popis daného koňovitého.
2. Vydávající orgány uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) mohou:
a)
nevyužít výjimky udělené v souladu s odstavcem 1 tohoto článku;
b)
přizpůsobit identifikační doklady vydané v souladu s odstavcem 1 tohoto článku požadavkům stanoveným v čl. 9 odst. 1.
3. Odchylně od čl. 9 odst. 1 písm. c) mohou být informace o majiteli poskytnuty formou dokladu o vlastnictví nebo registrační karty, které jsou zaznamenány v databázi zřízené v souladu s článkem 38, jež uvádí:
a)
jedinečné životní číslo koňovitého;
b)
číslo identifikačního dokladu, existuje-li, a kód elektronického odpovídače nebo povolenou alternativní metodu k ověření totožnosti v souladu s článkem 21.
Doklad o vlastnictví či registrační karta uvedené v prvním pododstavci se vydávajícímu orgánu vrátí, pokud zvíře uhynulo nebo bylo prodáno, ztraceno, odcizeno, poraženo či utraceno.
Článek 11
Žádosti o vydání identifikačních dokladů pro koňovité narozené v Unii
1. Držitelé předkládají žádost o vydání identifikačních dokladů pro koňovité narozené v Unii příslušnému vydávajícímu orgánu v členském státě, ve kterém se nachází hospodářství, kde je daný koňovitý držen, a poskytnou veškeré informace nezbytné k dosažení souladu s tímto nařízením.
2. Členské státy stanoví lhůty pro předložení žádosti stanovené v odstavci 1, které jsou nezbytné pro dodržení lhůty pro identifikaci stanovené v článku 12 a čl. 13 odst. 1.
3. Odchylně od odstavce 1 a v souladu s článkem 1 rozhodnutí 96/78/ES může držitel předložit žádost stanovenou v odstavci 1 příslušnému vydávajícímu orgánu uvedenému v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b), který má sídlo v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém se nachází hospodářství, kde je daný koňovitý držen.
Článek 12
Lhůta pro identifikaci koňovitých narozených v Unii
1. Koňovití narození v Unii musí být identifikováni pomocí identifikačního dokladu vydaného v souladu s článkem 9 nejpozději do 12 měsíců ode dne narození, a v každém případě před tím, než definitivně opustí hospodářství, v němž se narodili, s výjimkou případů, kdy se takový přesun uskuteční v souladu s čl. 23 odst. 2 písm. c) u hříběte doprovázejícího matku, na níž závisí, nebo v souladu s čl. 26 odst. 2.
2. Odchylně od odstavce 1 se členské státy mohou rozhodnout omezit tuto maximální povolenou lhůtu pro identifikaci koňovitých na šest měsíců nebo na kalendářní rok narození.
3. Odchylně od odstavců 1 a 2 může být kdykoli vydán nový identifikační doklad v souladu s článkem 9 v těchto případech:
a)
na žádost příslušného orgánu nebo příslušným orgánem, pokud stávající identifikační doklad nevyhovuje požadavkům čl. 7 odst. 1, 2 a 3 nebo pokud některé identifikační údaje stanovené v oddíle I, II nebo V nebyly vydávajícím orgánem řádně zapsány, nebo
b)
pokud je koňovitý pro chov a produkci povýšen do kategorie evidovaného koňovitého v souladu s pravidly vydávajícího orgánu uvedeného v čl. 5 odst. 1 písm. a) a stávající identifikační doklad nelze odpovídajícím způsobem změnit, nebo
c)
pokud je kůň povýšen do kategorie evidovaného koně nebo zaevidován jako evidovaný kůň uvedený v čl. 2 písm. e) bodě ii) v souladu s pravidly vydávajícího orgánu uvedeného v čl. 5 odst. 1 písm. b) a stávající identifikační doklad nelze odpovídajícím způsobem změnit, nebo
d)
pokud je identifikační doklad vydán v souladu s čl. 10 odst. 1 a nelze jej přizpůsobit požadavkům čl. 9 odst. 1 v souladu s čl. 10 odst. 2 písm. b), nebo
e)
v případech uvedených v čl. 18 odst. 4 a 5, kdy stávající identifikační doklad nelze odpovídajícím způsobem změnit, nebo
f)
pokud je identifikační doklad zabaven příslušným orgánem v rámci šetření.
V případech uvedených v prvním pododstavci se stávající identifikační doklad odevzdá vydávajícímu orgánu ke znehodnocení a toto znehodnocení stávajícího identifikačního dokladu a vydání nového identifikačního dokladu se zaznamená v databázi zavedené podle článku 38.
Článek 13
Výjimky týkající se identifikace určitých koňovitých žijících volně nebo v polodivokých podmínkách
1. Odchylně od článku 12 může příslušný orgán rozhodnout, že koňovití tvořící vymezené populace žijící volně nebo v polodivokých podmínkách v určitých oblastech, jež příslušný orgán vymezí, se identifikují pomocí identifikačního dokladu vydaného v souladu s článkem 9 nebo čl. 17 odst. 4, pouze tehdy, jsou-li:
a)
z těchto populací přemístěni, s výjimkou přemístění z jedné vymezené populace do jiné pod úředním dohledem, nebo
b)
domestikováni.
2. Členské státy, které hodlají využít výjimky stanovené v odstavci 1, oznámí Komisi s odkazem na tento článek dotčené populace a oblasti, které vymezily v souladu s odstavcem 1 před využitím dané výjimky.
KAPITOLA III
IDENTIFIKACE KOŇOVITÝCH DOVEZENÝCH DO UNIE
Článek 14
Identifikace koňovitých dovezených do Unie
Identifikační doklady vydané ve třetích zemích se považují za platné podle tohoto nařízení za předpokladu, že splňují následující podmínky:
a)
byly vydány:
i)
v případě evidovaných koňovitých orgánem ve třetí zemi, který je na seznamu stanoveném v čl. 3 odst. 1 směrnice 94/28/ES a který vydává potvrzení o původu zvířete, nebo
ii)
v případě evidovaného koně národní pobočkou mezinárodní organizace nebo sdružení, která je odpovědná za dostihové a závodní koně a má sídlo ve třetí zemi, kde tato mezinárodní organizace nebo sdružení uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. b) působí, nebo
iii)
ve všech ostatních případech příslušným orgánem třetí země původu daného koňovitého;
b)
vyhovují všem požadavkům čl. 7 odst. 2.
Článek 15
Žádosti o vydání identifikačních dokladů pro koňovité dovezené do Unie
1. Držitel koňovitého podá u vydávajícího orgánu uvedeného v čl. 5 odst. 1, který je příslušný pro danou kategorii koňovitého, žádost o vydání podle článku 9 identifikačního dokladu podle článku 7, nebo o registraci stávajícího identifikačního dokladu v databázi zřízené tímto vydávajícím orgánem v souladu s článkem 38 tohoto nařízení do 30 dní od data dokončení celního postupu uvedeného v čl. 5 odst. 16 písm. a) nařízení (EU) č. 952/2013 v případě, že:
a)
jsou koňovití dováženi do Unie nebo
b)
příslušný orgán změnil dočasný vstup evidovaného koně na základě rozhodnutí přijatého Komisí podle čl. 19 písm. b) směrnice 2009/156/ES na trvalé přijetí podle čl. 19 písm. c) uvedené směrnice.
2. Pokud stávající identifikační doklad uvedený v odstavci 1 nesplňuje požadavky čl. 7 odst. 2, vydávající orgán na žádost držitele:
a)
doplní identifikační doklad tak, aby splňoval požadavky čl. 7 odst. 2;
b)
zaznamená identifikační údaje o tomto koňovitém a doplňující informace do databáze zřízené v souladu s článkem 38.
3. V případě, kdy stávající identifikační doklad uvedený v odstavci 1 nelze změnit tak, aby splňoval požadavky čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení, nelze jej považovat za platný pro účely identifikace v souladu s tímto nařízením a dotyčný koňovitý musí být identifikován vydáním podle článku 9 nového identifikačního dokladu, který odpovídá požadavkům čl. 7 odst. 1, 2 a 3, na základě předloženého identifikačního dokladu, který musí poskytovat alespoň informace stanovené v příloze směrnice 90/427/EHS.
KAPITOLA IV
KONTROLY POŽADOVANÉ PŘED VYDÁNÍM IDENTIFIKAČNÍCH DOKLADŮ A METODY OVĚŘOVÁNÍ TOTOŽNOSTI
Článek 16
Ověření jedinečnosti identifikačních dokladů vydaných pro koňovité
1. Před vydáním identifikačního dokladu učiní vydávající orgán nebo osoba jednající jeho jménem všechna příslušná opatření pro:
a)
ověření toho, že žádný takovýto identifikační doklad nebyl ještě pro dotyčného koňovitého vydán;
b)
zabránění podvodnému vydání několika identifikačních dokladů pro jednoho koňovitého.
2. Opatření uvedená v odstavci 1 musí zahrnovat:
a)
ověření příslušných dostupných dokladů a elektronických záznamů;
b)
odhad věku koňovitého;
c)
kontrolu daného koňovitého z hlediska jakýchkoli známek či stop svědčících o předchozí identifikaci, jak stanoví článek 17.
Článek 17
Opatření ke zjištění předchozí identifikace koňovitých
1. Opatření ke zjištění možných známek nebo stop svědčících o předchozí identifikaci podle článku 16 musí zahrnovat alespoň opatření ke zjištění:
a)
jakéhokoli dříve implantovaného elektronického odpovídače s využitím čtecího zařízení odpovídajícího normě ISO 11785 a schopného číst alespoň odpovídače HDX a FDX-B přinejmenším tam, kde je čtecí zařízení v přímém kontaktu s povrchem těla v místě, kde je za obvyklých okolností elektronický odpovídač implantován;
b)
jakýchkoli klinických známek svědčících o tom, že dříve implantovaný elektronický odpovídač či dříve provedené označení podle článku 21 byly chirurgicky odstraněny nebo změněny;
c)
jakékoli známky toho, že u koňovitého byla použita alternativní metoda ověření totožnosti podle článku 21.
2. Pokud po předložení žádosti držitelem v souladu s čl. 11 odst. 1 opatření stanovená v odstavci 1 tohoto článku vedou ke zjištění dříve implantovaného elektronického odpovídače nebo uplatnění některé z alternativních metod ověření totožnosti podle článku 21, což svědčí o předchozí identifikaci podle článku 9, vydávající orgán:
a)
vydá duplikát identifikačního dokladu nebo náhradní identifikační doklad v souladu s články 29 nebo 32, v závislosti na dostupných informacích;
b)
doplní tuto informaci, tzn. číslo elektronického odpovídače nebo alternativní metodu ověření totožnosti, odpovídajícím způsobem do formuláře v části A a do schématu v části B oddílu I identifikačního dokladu.
3. Pokud se potvrdí nezdokumentované odstranění elektronického odpovídače nebo alternativní metody ověření totožnosti uvedené v odst. 1 písm. b) tohoto článku u koňovitého narozeného v Unii, vydá vydávající orgán náhradní identifikační doklad v souladu s článkem 32.
4. Odchylně od odstavce 2 tohoto článku může příslušný orgán povolit vydání identifikačního dokladu podle článku 9 pro koňovité žijící volně nebo v polodivokých podmínkách uvedené v článku 13, kteří mají implantovaný elektronický odpovídač, avšak pro které nebyl v souladu s článkem 13 vydán identifikační doklad, za předpokladu, že číslo elektronického odpovídače bylo v době jeho implantace zaznamenáno do databáze vydávajícího orgánu odpovědného za dotčenou populaci koňovitých.
Článek 18
Elektronické metody ověřování totožnosti
1. Vydávající orgán zajistí, aby byl při první identifikaci koňovitého v souladu s článkem 12 zvířeti implantován elektronický odpovídač.
2. Elektronický odpovídač se implantuje parenterálně za aseptických podmínek mezi temenem a kohoutkem uprostřed šíje v krajině šíjového vazu.
Příslušný orgán může nicméně povolit implantaci elektronického odpovídače v jiném místě na šíji koňovitého, pokud tento alternativní způsob implantace:
a)
neohrožuje pohodu daného koňovitého;
b)
nezvyšuje riziko posunu elektronického odpovídače v porovnání s metodou uvedenou v prvním pododstavci.
3. Členské státy stanoví minimální odbornou způsobilost pro zákrok uvedený v odstavci 2 nebo určí osobu (dále jen „odborně způsobilá osoba“) nebo profesi oprávněnou provádět tyto operace.
4. Vydávající orgány uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) mohou vyžadovat, aby koňovití identifikovaní pomocí alternativní metody ověřování totožnosti uvedené v článku 21 byli označeni prostřednictvím implantace elektronického odpovídače pro účely zápisu nebo evidování koňovitých do plemenných knih nebo pro účely evidování dostihových a závodních koní.
5. Vydávající orgány uvedené v čl. 5 odst. 1 a příslušný orgán mohou požadovat, aby koňovití považovaní za identifikované v souladu s čl. 4 odst. 2 a čl. 43 odst. 1 byli označeni prostřednictvím implantace elektronického odpovídače za účelem ověření totožnosti v následujících případech:
a)
dříve implantované a zaznamenané elektronické odpovídače přestaly fungovat;
b)
vrozený nebo získaný odznak zaznamenaný jako alternativní metoda ověřování totožnosti uvedená v článku 21 již nevyhovuje danému účelu nebo
c)
příslušný orgán to považuje za nezbytné k zajištění ověření totožnosti.
Článek 19
Zajištění jedinečnosti kódu zobrazeného elektronickým odpovídačem
1. Členské státy stanoví pravidla v souladu s normami uvedenými v čl. 2 písm. n) bodě i) k zajištění jedinečnosti kódů zobrazených elektronickými odpovídači, které implantují vydávající orgány uvedené v čl. 5 odst. 1 při vydávání identifikačních dokladů podle článku 9.
2. Pravidla stanovená v souladu s odstavcem 1 se musí uplatňovat tak, aby nedošlo k narušení systému identifikace stanoveného vydávajícím orgánem v jiném členském státě, který provedl identifikaci evidovaného koňovitého v souladu s tímto nařízením.
Článek 20
Zaznamenání kódu elektronického odpovídače do identifikačního dokladu
1. Při implantaci elektronického odpovídače v souladu s článkem 18 zapíše vydávající orgán do identifikačního dokladu tyto informace:
a)
v bodě 5 části A oddílu I alespoň posledních 15 číslic kódu přenášeného elektronickým odpovídačem a zobrazovaného po implantaci pomocí čtecího zařízení; a případně:
i)
samolepku s čárovým kódem, za předpokladu, že se strana poté zapečetí, nebo
ii)
vytištěný čárový kód uvádějící alespoň posledních 15 číslic kódu přenášeného elektronickým odpovídačem;
b)
v bodě 12 nebo 13 schématu v části B oddílu I (podle strany, na které byl elektronický odpovídač implantován) místo, kde byl elektronický odpovídač koňovitému implantován a po implantaci přečten;
c)
v bodě 19 schématu v části B oddílu I podpis buď veterinárního lékaře či odborně způsobilé osoby, která provedla identifikaci vyplněním bodu 3 části A a schématu v části B oddílu I a přečetla kód zobrazený elektronickým odpovídačem po implantaci, nebo osoby, která tyto informace přebírá pro účely vydání identifikačního dokladu v souladu s pravidly vydávajícího orgánu.
2. Odchylně od odst. 1 písm. a) tohoto článku se v případě, kdy je koňovitý označen dříve implantovaným elektronickým odpovídačem, který není v souladu s normami ISO uvedenými v čl. 2 písm. n) bodě i), se v bodě 5 části A oddílu I identifikačního dokladu uvede jméno výrobce nebo čtecí zařízení.
Článek 21
Povolení alternativních metod ověřování totožnosti
1. Odchylně od čl. 18 odst. 1 mohou členské státy povolit vhodné alternativní metody ověřování totožnosti koňovitých narozených v Unii, včetně označení známkami, jež splňují požadavky čl. 4 odst. 1 písm. b) a zajišťují ověřitelnost totožnosti koňovitého zaznamenané v identifikačním dokladu.
2. Členské státy zajistí, aby:
a)
alternativní metody ověřování totožnosti koňovitých nebyly využívány jako jediný prostředek ověřování totožnosti většiny koňovitých identifikovaných na jejich území v souladu s tímto nařízením;
b)
nemohlo docházet k záměně viditelného označení použitého u koňovitých pro chov a produkci s označením vyhrazeným na jejich území k použití vydávajícími orgány uvedenými v čl. 5 odst. 1 písm. a) pro evidované koňovité;
c)
povolená alternativní metoda ověřování totožnosti nebo kombinace takových metod poskytovaly přinejmenším stejné záruky jako elektronický odpovídač implantovaný podle článku 18;
d)
informace o alternativních metodách ověřování totožnosti použitých u určitého koňovitého mohly být uvedeny ve formátu, jejž lze digitalizovat a uložit vyhledatelným způsobem v databázi zřízené v souladu s článkem 38.
3. Členské státy hodlající využít výjimku uvedenou v odstavci 1 informují o svých povolených alternativních metodách ověřování totožnosti Komisi, ostatní členské státy a veřejnost prostřednictvím internetových stránek uvedených v čl. 6 odst. 1.
Článek 22
Povinnosti vydávajících orgánů a držitelů používajících alternativní metody ověřování totožnosti
1. Vydávající orgán zajistí, aby byl identifikační doklad pro koňovitého vydán pouze tehdy, jsou-li splněny následující podmínky:
a)
bylo zkontrolováno správné použití povolené alternativní metody ověřování totožnosti uvedené v článku 21;
b)
použitá metoda ověřování totožnosti je uvedena v bodě 6 nebo 7 části A oddílu I, nebo popřípadě v oddílu XI identifikačního dokladu a zaznamenána v databázi v souladu s čl. 38 odst. 1 písm. f).
2. Je-li použita alternativní metoda ověřování totožnosti, zajistí držitel prostředky pro zpřístupnění těchto identifikačních údajů, případně ponese náklady na ověření totožnosti daného koňovitého nebo musí strpět související prodlení.
KAPITOLA V
PŘESUN A PŘEPRAVA KOŇOVITÝCH
Článek 23
Přesun a přeprava evidovaných koňovitých a koňovitých pro chov a produkci
1. Identifikační doklady vydané pro evidované koňovité nebo koňovité pro chov a produkci v souladu s čl. 9 odst. 1, článkem 14, článkem 29, článkem 30 nebo článkem 32 musí doprovázet koňovité, pro které byly vydány, neustále, a to včetně (vyžadují-li tak vnitrostátní právní předpisy) přepravy těla koňovitého ke zpracování v zařízení schváleném podle čl. 24 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 1069/2009 nebo uvedeném v bodě iii) písm. a) kapitoly III přílohy III nařízení (EU) č. 142/2011.
2. Odchylně od odstavce 1 se nevyžaduje, aby identifikační doklad doprovázel evidované koňovité nebo koňovité pro chov a produkci, pokud jsou:
a)
ustájeni nebo na pastvě a držitel může okamžitě předložit identifikační doklad;
b)
dočasně využíváni k jízdě či tahu nebo jsou vedeni či vezeni buď:
i)
v blízkosti hospodářství v rámci členského státu a identifikační doklad lze okamžitě předložit, nebo
ii)
v průběhu sezónního přesunu koňovitých na registrovanou letní pastvu a z této pastvy a identifikační doklady lze předložit v hospodářství, odkud jsou přesunováni;
c)
jde o neodstavená hříbata doprovázející svou matku nebo kojnou klisnu;
d)
jsou zapojeni do tréninku nebo se účastní zkoušky v rámci jezdecké soutěže nebo akce, což vyžaduje, aby dočasně opustili prostor cvičiště, závodiště nebo akce;
e)
jsou přesunováni nebo přepravováni v nouzové situaci týkající se koňovitých samotných nebo hospodářství, kde jsou drženi.
Článek 24
Výjimky týkající se přesunu nebo přepravy koňovitých, které doprovází dočasný doklad
1. Na základě žádosti držitele nebo na žádost příslušného orgánu vydá vydávající orgán dočasný doklad uvádějící alespoň informace stanovené v příloze III, který umožňuje přesun nebo přepravu koňovitých v rámci téhož členského státu v období nepřesahujícím 45 dnů, přičemž identifikační doklad je odevzdán vydávajícímu orgánu nebo příslušnému orgánu za účelem aktualizace identifikačních údajů.
2. Koňovití, které doprovází dočasný doklad uvedený v odstavci 1, nesmějí být přesunuti na jatka k porážce pro lidskou spotřebu.
3. Odchylně od odstavce 1 v případě, kdy má být koňovitý přepravován během období 45 dnů uvedeného ve zmíněném odstavci do jiného členského státu nebo přes jiný členský stát do třetí země, je bez ohledu na svůj evidenční status doprovázen kromě dočasného dokladu uvedeného v odstavci 1 tohoto článku i veterinárním osvědčením v souladu s přílohou III směrnice 2009/156/ES.
Článek 25
Výjimky pro přesuny s čipovou kartou
1. Odchylně od čl. 23 odst. 1 může příslušný orgán povolit v rámci téhož členského státu přesun nebo přepravu evidovaných koňovitých nebo koňovitých pro chov a produkci bez identifikačního dokladu za předpokladu, že jsou doprovázeni čipovou kartou vydanou tímtéž orgánem, který pro ně vydal identifikační doklad, a obsahující informace uvedené v příloze II.
2. Členské státy, které používají odchylku stanovenou v odstavci 1 tohoto článku, si mohou navzájem udělit výjimky pro přesun nebo přepravu evidovaných koňovitých nebo koňovitých pro chov a produkci v rámci svých vlastních území.
O svém záměru udělit takové výjimky informují Komisi.
Článek 26
Přesuny a přeprava jatečných koňovitých
1. Jatečné koňovité doprovází při jejich přesunu nebo přepravě na jatka:
a)
identifikační doklad vydaný podle čl. 9 odst. 1 nebo článku 14 nebo
b)
duplikát identifikačního dokladu vydaný podle článku 29 nebo 30, na který se vztahovala výjimka podle článku 31.
2. Odchylně od odstavce 1 může příslušný orgán povolit, aby byli jateční koňovití, pro které nebyl vydán identifikační doklad v souladu s čl. 9 odst. 1, přepraveni přímo z hospodářství, kde se narodili, na jatka v rámci téhož členského státu za předpokladu, že:
a)
jsou tito jateční koňovití mladší než 12 měsíců a mají viditelné hvězdičky na mléčných laterálních řezácích;
b)
vysledovatelnost z hospodářství, kde se narodili, na jatka je nepřerušená;
c)
při přepravě na jatka jsou jateční koňovití individuálně označeni v souladu s článkem 18 nebo 21;
d)
je zásilka doprovázena údaji o potravinovém řetězci v souladu s oddílem III přílohy II nařízení (ES) č. 853/2004, které musí zahrnovat odkaz na individuální označení uvedené v písmeni c) tohoto odstavce;
e)
elektronický odpovídač nebo jakýkoli fyzický identifikátor použitý u daného koňovitého v souladu s článkem 21 se ochrání před následným podvodným použitím, a to jeho vyjmutím, zničením nebo likvidací na místě.
3. V případě přesunu nebo přepravy jatečných koňovitých v souladu s odstavcem 2 tohoto článku se nepoužije ustanovení čl. 34 odst. 1 písm. b) a c).
KAPITOLA VI
NAKLÁDÁNÍ S IDENTIFIKAČNÍMI DOKLADY, DUPLIKÁT IDENTIFIKAČNÍHO DOKLADU, NÁHRADNÍ IDENTIFIKAČNÍ DOKLAD A POZASTAVENÍ PLATNOSTI IDENTIFIKAČNÍHO DOKLADU
Článek 27
Povinnosti držitelů týkající se nakládání s identifikačními doklady s cílem zajistit stálost totožnosti v průběhu celého života koňovitého
1. Držitel koňovitého zajistí, aby následující identifikační údaje v identifikačním dokladu byly vždy aktuální a správné:
a)
status koňovitého, pokud jde o jeho způsobilost k porážce k lidské spotřebě;
b)
čitelný kód elektronického odpovídače nebo označení použitého jako alternativní metoda ověřování totožnosti stanovená v článku 21;
c)
status zvířete buď jako evidovaného koňovitého, nebo jako koňovitého pro chov a produkci;
d)
informace o majiteli, pokud tak vyžadují právní předpisy členského státu, ve kterém je koňovitý držen, nebo vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1.
2. Bez ohledu na vydávající orgán, který vydal identifikační doklad v souladu s čl. 9 odst. 1 či články 14, 29 nebo 32, držitel koňovitého zajistí, aby byl identifikační doklad předložen vydávajícímu orgánu uvedenému v čl. 5 odst. 1 příslušnému pro danou kategorii koňovitého v členském státě, ve kterém se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen, s cílem poskytnout identifikační údaje uvedené v čl. 38 odst. 1 do třiceti dnů od:
a)
vydání identifikačního dokladu v souladu s čl. 9 odst. 1 vydávajícím orgánem mimo členský stát, ve kterém se nachází dané hospodářství;
b)
dovozu koňovitého do členského státu, ve kterém se dané hospodářství nachází, z jiného členského státu, s výjimkou
i)
koňovitých účastnících se soutěží, dostihů, přehlídek, výcviku a potahu po dobu nepřesahující 90 dnů,
ii)
hřebců nacházejících se v členském státě během plemenné sezóny,
iii)
klisen nacházejících se v členském státě pro účely plemenitby po dobu nepřesahující 90 dnů,
iv)
koňovitých umístěných ve veterinárním zařízení ze zdravotních důvodů,
v)
koňovitých určených k porážce do deseti dnů od jejich vstupu.
3. Jestliže je nutné v identifikačním dokladu aktualizovat identifikační údaje uvedené v čl. 38 odst. 1, předloží držitel identifikační doklad do třiceti dnů od události, jež má dopad na identifikační údaje:
a)
v případě evidovaného koňovitého uvedeného v čl. 2 písm. e) bodě i) vydávajícímu orgánu uvedenému v čl. 5 odst. 1 písm. a), který:
i)
buď vydal identifikační doklad pro dotyčného evidovaného koňovitého, nebo
ii)
je schválen v souladu s rozhodnutím 92/353/EHS v členském státě, ve kterém se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen, a založil plemennou knihu, do níž může být daný koňovitý zapsán nebo zaevidován v souladu s rozhodnutím 96/78/ES, nebo
b)
v případě evidovaných koní uvedených v čl. 2 písm. e) bodě ii) vydávajícímu orgánu uvedenému v čl. 5 odst. 1 písm. b) v souladu s pravidly vydávajícího orgánu, který vydal identifikační doklad pro dotyčného evidovaného koně, nebo
c)
příslušnému orgánu nebo některému z vydávajících orgánů určených v souladu s tímto nařízením příslušným orgánem členského státu, ve kterém se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen.
Článek 28
Povinnosti vydávajících orgánů týkající se nakládání s identifikačními doklady s cílem zajistit stálost totožnosti v průběhu celého života koňovitého
Vydávající orgán uvedený v čl. 27 odst. 3:
a)
provádí nezbytné aktualizace identifikačních údajů v identifikačním dokladu;
b)
zanese do části C oddílu I identifikačního dokladu požadované informace o vydávajícím orgánu, které musí tvořit alespoň číslo databáze kompatibilní se systémem UELN, pokud původně nevydal identifikační doklad v souladu s čl. 9 odst. 1;
c)
vyplní údaje v oddíle IV identifikačního dokladu, pokud vnitrostátní právní předpisy nebo pravidla vydávajícího orgánu vyžadují provést záznam o změně majitele;
d)
zapíše či doplní do databáze, již zřídil v souladu s článkem 38, identifikační údaje uvedené v předloženém identifikačním dokladu;
e)
vkládá informace do centrální databáze v souladu s článkem 39.
Článek 29
Vydávání duplikátů identifikačních dokladů
1. Vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 vydá duplikát identifikačního dokladu, pokud:
a)
se původní identifikační doklad ztratí a lze určit totožnost zvířete, zejména pomocí kódu přenášeného elektronickým odpovídačem nebo pomocí alternativní metody ověřování totožnosti v souladu s článkem 21, nebo
b)
zvíře nebylo identifikováno ve lhůtě stanovené v článku 12, 14 nebo v čl. 43 odst. 2, za předpokladu, že je k dispozici potvrzení o pokrytí a biologická matka nebo, v případě přenosu embryí, náhradní matka je identifikována v souladu s tímto nařízením, nebo
c)
příslušný orgán má důkaz o tom, že některé identifikační údaje ve stávajícím identifikačním dokladu neodpovídají příslušnému koňovitému, a nelze použít ustanovení čl. 12 odst. 3 písm. a).
2. V případech uvedených v odstavci 1 vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 na základě žádosti držitele nebo na žádost příslušného orgánu:
a)
implantuje zvířeti v případě potřeby elektronický odpovídač v souladu s článkem 18 nebo použije některou z povolených alternativních metod ověřování totožnosti v souladu s článkem 21;
b)
vydá duplikát identifikačního dokladu zřetelně takto označený („duplikát identifikačního dokladu“) s uvedením jedinečného životního čísla zaznamenaného v databázi vydávajícího orgánu, který:
i)
provedl první identifikaci zvířete a vydal ztracený původní identifikační doklad nebo
ii)
vydává duplikát identifikačního dokladu pro zvíře uvedené v odst. 1 písm. b);
c)
klasifikuje daného koňovitého v části II oddílu II duplikátu identifikačního dokladu jako koňovitého, který není určen na porážku k lidské spotřebě.
3. Údaje uvedené v duplikátu identifikačního dokladu vydaného v souladu s odstavcem 2 se zaznamenají s odkazem na jedinečné životní číslo do databáze uvedené v článku 38 a zašlou se do centrální databáze v souladu s článkem 39.
4. Byl-li ztracený identifikační doklad vydán podle čl. 9 odst. 1 vydávajícím orgánem uvedeným v čl. 5 odst. 1, který již neexistuje, vydá duplikát identifikačního dokladu v souladu s odstavcem 2 tohoto článku vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 toho členského státu, ve kterém se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen.
Článek 30
Vydávání duplikátů identifikačních dokladů pro koňovité dovezené do Unie
Odchylně od čl. 29 odst. 2 může být v případech, kdy byl ztracený původní identifikační doklad vydán vydávajícím orgánem uvedeným v čl. 14 písm. a) ve třetí zemi, vydán nový identifikační doklad zmíněným vydávajícím orgánem ve třetí zemi za předpokladu, že je tento nový identifikační doklad:
a)
zaslán vydávajícím orgánem uvedeným v čl. 14 písm. a) vydávajícímu orgánu uvedenému v čl. 29 odst. 2, přičemž je označen jako duplikát identifikačního dokladu, dané zvíře je klasifikováno v souladu s čl. 29 odst. 2 písm. c) a příslušné informace jsou zaneseny do databáze v souladu s čl. 29 odst. 3;
b)
zaslán vydávajícím orgánem nebo příslušným orgánem v členském státě, ve kterém se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen, držiteli nebo, vyžadují-li tak právní předpisy členského státu, kde se koňovitý nachází, majiteli zvířete.
Článek 31
Pozastavení statusu koňovitých určených na porážku k lidské spotřebě
1. Odchylně od čl. 29 odst. 2 písm. c) a článku 30 a s výjimkou případu popsaného v čl. 43 odst. 2 může příslušný orgán rozhodnout o pozastavení statusu koňovitého jako určeného na porážku k lidské spotřebě na dobu šesti měsíců, pokud:
a)
může držitel uspokojivě prokázat do třiceti dnů od ohlášeného data ztráty identifikačního dokladu, že status koňovitého jako určeného na porážku k lidské spotřebě nebyl ohrožen žádnou léčbou;
b)
je žádost o identifikaci podána v souladu s čl. 1 odst. 1 druhou odrážkou rozhodnutí 96/78/ES v průběhu prvního roku života, avšak po uplynutí maximální povolené doby uvedené v čl. 12 odst. 2 tohoto nařízení.
2. V případě uvedeném v odstavci 1 zapíše příslušný orgán datum začátku šestiměsíční doby pozastavení do prvního sloupce části III oddílu II duplikátu identifikačního dokladu a vyplní třetí sloupec.
Článek 32
Vydávání náhradních identifikačních dokladů
1. Vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 vydá náhradní identifikační doklad, pokud:
a)
je původní identifikační doklad ztracen a dále:
i)
nelze prokázat totožnost zvířete,
ii)
neexistuje náznak nebo důkaz, že pro dané zvíře již dříve vydal identifikační doklad vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1;
b)
zvíře nebylo identifikováno ve lhůtách stanovených v čl. 12 odst. 1 nebo 2, v článku 14 nebo v čl. 43 odst. 2.
2. V případech uvedených v odstavci 1 vydávající orgán uvedený v čl. 5 odst. 1 písm. c) odpovědný za oblast, ve které se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen, na základě žádosti držitele nebo na žádost příslušného orgánu:
a)
implantuje zvířeti elektronický odpovídač v souladu s článkem 18 nebo použije některou z alternativních metod ověřování totožnosti v souladu s článkem 21;
b)
vydá náhradní identifikační doklad zřetelně takto označený („náhradní identifikační doklad“) s uvedením nově přiděleného jedinečného životního čísla odpovídajícího příslušnému záznamu v databázi o vydání tohoto náhradního identifikačního dokladu;
c)
klasifikuje daného koňovitého v části II oddílu II náhradního identifikačního dokladu jako koňovitého, který není určen na porážku k lidské spotřebě.
3. Údaje uvedené v náhradním identifikačním dokladu vydaném v souladu s odstavcem 2 se zaznamenají s odkazem na jedinečné životní číslo do databáze uvedené v článku 38 a zašlou se do centrální databáze v souladu s článkem 39.
Článek 33
Pozastavení platnosti identifikačního dokladu pro účely přesunu
Úřední veterinární lékař pozastaví platnost identifikačního dokladu pro účely přesunu příslušným zápisem v oddíle III tohoto dokladu v případě, že je koňovitý držen v hospodářství nebo pochází z hospodářství, které:
a)
podléhá zákazu uvedenému v čl. 4 odst. 5 směrnice 2009/156/ES nebo
b)
se nachází v členském státě, který není prostý moru koní, nebo na části území členského státu považované v souladu s čl. 5 odst. 2 směrnice 2009/156/ES za infikovanou morem koní.
KAPITOLA VII
SMRT KOŇOVITÝCH, KOŇOVITÍ URČENÍ NA PORÁŽKU K LIDSKÉ SPOTŘEBĚ A ZÁZNAM O LÉČENÍ
Článek 34
Povinnosti úředního veterinárního lékaře a příslušného orgánu v případě porážky nebo utracení koňovitých
1. Po porážce nebo utracení koňovitého se přijmou tato opatření:
a)
elektronický odpovídač se ochrání před následným podvodným použitím, a to jeho vyjmutím, zničením nebo likvidací na místě;
b)
platnost identifikačního dokladu se zruší přinejmenším umístěním razítka, které nelze zfalšovat, uvádějícího „neplatné“ na všech stranách nebo vyražením otvoru o vhodném průměru, jehož velikost odpovídá alespoň průměru běžné děrovačky, do všech stran;
c)
pokud jde o jedinečné životní číslo koňovitého, buď:
i)
je identifikační doklad zničen pod úředním dohledem na jatkách, kde bylo zvíře poraženo, a vydávajícímu orgánu je zasláno potvrzení, a to buď přímo, nebo prostřednictvím kontaktního místa uvedeného v čl. 36 odst. 2, ve kterém je informován o datu porážky zvířete na jatkách a o datu zničení identifikačního dokladu, nebo
ii)
je identifikační doklad, jehož platnost byla zrušena, vrácen vydávajícímu orgánu uvedenému v bodě 11 části A oddílu I identifikačního dokladu nebo v části C oddílu I po aktualizaci v souladu s čl. 28 písm. b), a to buď přímo, nebo prostřednictvím kontaktního místa uvedeného v čl. 36 odst. 2, spolu s informací o datu porážky zvířete nebo jeho utracení pro účely tlumení nákazy.
2. Opatření stanovená v odstavci 1 provede přímo nebo nad jejich prováděním dohlíží:
a)
úřední veterinární lékař:
i)
v případě porážky nebo utracení pro účely tlumení nákazy v souladu s čl. 4 odst. 4 písm. a) směrnice 2009/156/ES nebo
ii)
po porážce v souladu s čl. 7 odst. 3 směrnice 2009/156/ES nebo
b)
příslušný orgán stanovený v čl. 3 odst. 10 nařízení (ES) č. 1069/2009 v případě likvidace nebo zpracování těla, které v souladu s vnitrostátními právními předpisy uvedenými v čl. 23 odst. 1 tohoto nařízení doprovázel identifikační doklad:
i)
v zařízení schváleném v souladu s čl. 24 odst. 1 písm. a) nařízení (ES) č. 1069/2009 nebo
ii)
v nízkokapacitním spalovacím zařízení uvedeném v bodě iii) písm. a) kapitoly III přílohy III nařízení (EU) č. 142/2011.
3. V případě, že elektronický odpovídač nelze z těla koňovitého určeného na porážku k lidské spotřebě vyjmout, jak je požadováno v odst. 1 písm. a) tohoto článku, prohlásí úřední veterinární lékař maso nebo jeho část obsahující elektronický odpovídač za nevhodné k lidské spotřebě v souladu s písm. n) bodu 1 kapitoly V oddílu II přílohy I nařízení (ES) č. 854/2004.
Článek 35
Povinnosti držitele a vydávajícího orgánu v případě úhynu nebo ztráty koňovitého
1. Ve všech případech úhynu nebo ztráty koňovitého, včetně krádeže, neuvedených v článku 34 vrátí držitel identifikační doklad příslušnému vydávajícímu orgánu uvedenému v části A oddílu I nebo aktualizovanému v souladu s čl. 28 písm. b) v části C oddílu I identifikačního dokladu do 30 dnů po úhynu nebo ztrátě daného koňovitého.
2. Vydávající orgán, který obdržel informaci o úhynu nebo ztrátě koňovitého v souladu s článkem 34 nebo odstavcem 1 tohoto článku, jedná v souladu s čl. 28 písm. d) a e).
Článek 36
Povinnosti členských států zajistit oběh informací po smrti koňovitého
1. Členské státy zavedou postupy pro vrácení identifikačních dokladů, jejichž platnost byla zrušena, vydávajícímu orgánu v souladu s čl. 34 odst. 1 písm. c) bodem ii).
2. Členské státy mohou určit kontaktní místo pro dodání potvrzení uvedeného v čl. 34 odst. 1 písm. c) bodě i) nebo identifikačních dokladů uvedených v čl. 34 odst. 1 písm. c) bodě ii) pro jejich další rozeslání příslušným vydávajícím orgánům na svém území.
Toto kontaktní místo může být styčné místo uvedené v článku 35 nařízení (ES) č. 882/2004.
3. V případech, na které se vztahuje odstavec 2, musí být podrobné údaje o kontaktním místě, které mohou být vloženy do centrální databáze stanovené v článku 39, zpřístupněny ostatním členským státům a veřejnosti na internetových stránkách uvedených v čl. 6 odst. 1.
Článek 37
Koňovití určení na porážku k lidské spotřebě a záznam o léčení
1. Koňovitý se považuje za určeného na porážku k lidské spotřebě, kromě případů, kdy je v souladu s tímto nařízením v části II oddílu II identifikačního dokladu neodvolatelně prohlášen za koňovitého, který není takto určený, na základě:
a)
podpisu majitele podle jeho vlastního uvážení, s potvrzením vydávajícího orgánu, nebo
b)
podpisů držitele a odpovědného veterinárního lékaře jednajícího v souladu s čl. 10 odst. 2 směrnice 2001/82/ES nebo
c)
záznamu vydávajícího orgánu učiněného při vydání duplikátu identifikačního dokladu podle článku 29 nebo 30 nebo náhradního identifikačního dokladu podle článku 32.
2. Před jakoukoli léčbou v souladu s čl. 10 odst. 2 směrnice 2001/82/ES nebo před léčbou za použití léčivého přípravku registrovaného v souladu s čl. 6 odst. 3 uvedené směrnice potvrdí odpovědný veterinární lékař uvedený v čl. 10 odst. 1 směrnice 2001/82/ES status daného koňovitého jako:
a)
určeného na porážku k lidské spotřebě, což je standardní případ, nebo
b)
neurčeného na porážku k lidské spotřebě, jak je uvedeno v části II oddílu II identifikačního dokladu.
3. V případě, že léčba uvedená v odstavci 2 tohoto článku není u koňovitého určeného na porážku k lidské spotřebě povolena, zajistí odpovědný veterinární lékař uvedený v čl. 10 odst. 1 směrnice 2001/82/ES, aby v souladu s odchylkou stanovenou v čl. 10 odst. 2 směrnice 2001/82/ES byl dotyčný koňovitý před zahájením léčby neodvolatelně prohlášen za koňovitého, který není určený na porážku k lidské spotřebě:
a)
vyplněním a podpisem části II oddílu II identifikačního dokladu a
b)
zrušením platnosti části III oddílu II identifikačního dokladu v souladu s pokyny stanovenými v části III oddílu II.
4. Po provedení opatření stanovených v odstavci 3 držitel koňovitého předloží identifikační doklad vydávajícímu orgánu v členském státě, ve kterém se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen, nebo tyto informace poskytne online, jestliže takový přístup do databáze existuje, ve lhůtě 14 dnů od data podpisu v části II oddílu II identifikačního dokladu.
5. Odchylně od odstavce 4 může členský stát přijmout opatření k zajištění toho, že opatření provedená v souladu s odstavcem 3 oznámí do 14 dnů od data podpisu v části II oddílu II identifikačního dokladu odpovědný veterinární lékař:
a)
buď přímo vydávajícímu orgánu uvedenému v odstavci 4, kterému poskytne nezbytné informace k tomu, aby tento orgán mohl aktualizovat databázi zřízenou v souladu s článkem 39, nebo
b)
přímo do centrální databáze zřízené v souladu s článkem 39, je-li zajištěno uložení těchto informací do databáze zřízené podle článku 38 vydávajícím orgánem uvedeným v odstavci 4.
6. V případě, že má být koňovitý léčen za podmínek uvedených v čl. 10 odst. 3 směrnice 2001/82/ES, zapíše odpovědný veterinární lékař do části III oddílu II identifikačního dokladu potřebné údaje o léčivém přípravku obsahujícím základní látky nebo látky přinášející vyšší klinický prospěch pro léčbu koňovitých uvedené v nařízení (ES) č. 1950/2006.
Odpovědný veterinární lékař zaznamená datum, kdy byl léčivý přípravek podle předpisu podán naposledy, a informuje v souladu s čl. 11 odst. 4 směrnice 2001/82/ES držitele o datu, kdy uplyne ochranná lhůta stanovená v souladu s čl. 10 odst. 3 uvedené směrnice.
KAPITOLA VIII
ZÁZNAMY A SANKCE
Článek 38
Databáze
1. Při vydání identifikačního dokladu nebo registraci dříve vydaných identifikačních dokladů zaznamená vydávající orgán do své databáze přinejmenším tyto údaje týkající se daného koňovitého:
a)
jedinečné životní číslo;
b)
druh;
c)
pohlaví;
d)
barvu;
e)
datum narození (ve formátu dd/mm/rrrr) oznámené držitelem uvedeným v písmeni i);
f)
případně alespoň posledních 15 číslic kódu přenášeného elektronickým odpovídačem nebo kód přenášený radiofrekvenčním identifikačním zařízením, které není v souladu s normou ISO 11784, společně s informacemi o požadovaném čtecím systému; nebo alternativní metodu ověřování totožnosti použitou v souladu s článkem 21;
g)
zemi narození oznámenou držitelem uvedeným v písmeni i);
h)
datum vydání a jakékoli změny identifikačního dokladu;
i)
jméno a adresu držitele, který podal žádost podle čl. 11 odst. 1, čl. 15 odst. 1, čl. 29 odst. 2 nebo čl. 32 odst. 2, nebo který případně předložil identifikační doklad, jak je stanoveno v čl. 27 odst. 3;
j)
status zvířete jakožto evidovaného koňovitého nebo koňovitého pro chov a produkci;
k)
jméno zvířete (jméno, které zvíře dostalo po narození, případně komerční jméno) oznámené držitelem uvedeným v písm. i);
l)
známý status zvířete jako neurčeného na porážku k lidské spotřebě;
m)
sériové číslo, pokud je takové číslo přiděleno identifikačnímu dokladu uvedenému v čl. 9 odst. 1 a 3, a informace týkající se nového identifikačního dokladu, duplikátu identifikačního dokladu či náhradního identifikačního dokladu, které byly vydány v souladu s čl. 12 odst. 3, článkem 29, článkem 30 nebo článkem 32;
n)
zemi, ve které se nachází hospodářství, kde je koňovitý držen, oznámenou držitelem uvedeným v písmeni i);
o)
oznámené datum úhynu nebo ztráty zvířete nahlášené držitelem uvedeným v písmeni i) nebo datum porážky.
2. Vydávající orgán uchová informace uvedené v odstavci 1 tohoto článku ve své databázi po dobu nejméně 35 let nebo alespoň dva roky od data oznámení o smrti koňovitého podle článku 34.
3. Nejpozději do 15 dnů od data záznamu informací uvedených v odstavci 1 tohoto článku zašle vydávající orgán uvedený ve zmíněném odstavci informace uvedené v písmenech a) až j) a l) až o) do centrální databáze zřízené v souladu s článkem 39 v členském státě:
a)
ve kterém je tento vydávající orgán schválen, uznán nebo určen nebo ve kterém má své sídlo v souladu s čl. 5 odst. 1;
b)
ve kterém se daný koňovitý narodil.
Článek 39
Zřízení centrální databáze
1. Členské státy zřídí pro účely tohoto nařízení své centrální databáze.
2. Odchylně od odstavce 1 se zřízení centrální databáze nevyžaduje v těch členských státech, ve kterých existuje jedna databáze pro evidované koňovité a jedna databáze pro koňovité pro chov a produkci, za předpokladu, že:
a)
obě databáze mohou navzájem účinně komunikovat a mohou spolupracovat s centrálními databázemi v souladu s článkem 40 s cílem aktualizovat identifikační údaje o koňovitých, jejichž status se mění buď na evidované koňovité, nebo na koňovité pro chov a produkci;
b)
příslušný orgán má přímý přístup do obou těchto databází.
3. Členské státy zpřístupní názvy, adresy a kontaktní údaje svých centrálních databází ostatním členským státům a veřejnosti na internetových stránkách stanovených v čl. 6 odst. 1.
Článek 40
Provoz a spolupráce centrálních databází
1. Každý členský stát zajistí, aby vydávající orgány uvedené v čl. 5 odst. 1 vkládaly informace uvedené v čl. 28 písm. e) a čl. 38 odst. 1 o koňovitých identifikovaných na jeho území do centrální databáze, nebo aby databáze vydávajících orgánů na jeho území byly propojeny s centrální databází.
2. Členské státy spolupracují při provozu svých centrálních databází v souladu se směrnicí 89/608/EHS a zajistí, aby:
a)
v souladu s článkem 28 tohoto nařízení centrální databáze nahlásila s odkazem na jedinečné životní číslo jakoukoli změnu identifikačních údajů uvedených v čl. 38 odst. 1 do centrální databáze členského státu, ve kterém byl identifikační doklad vydán;
b)
příslušné orgány ostatních členských států měly bezplatný přístup k minimálním informacím v centrální databázi, aby mohly zjistit, zda do ní byl zaznamenán kód elektronického odpovídače, jedinečné životní číslo nebo číslo průkazu.
Článek 41
Sankce
Členské státy stanoví pravidla pro sankce za porušení ustanovení tohoto nařízení a přijmou veškerá nezbytná opatření k zajištění jejich uplatňování. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující. Členské státy oznámí tato ustanovení Komisi nejpozději do 1. ledna 2016 a neprodleně ji informují o jakékoli následné změně, která se jich týká.
KAPITOLA IX
PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
Článek 42
Zrušení
Nařízení (ES) č. 504/2008 se zrušuje s účinkem ode dne 1. ledna 2016.
Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení.
Článek 43
Přechodná ustanovení
1. Odchylně od čl. 4 odst. 2 se za koňovité identifikované podle tohoto nařízení považují:
a)
koňovití narození nejpozději do 30. června 2009 a identifikovaní do tohoto data v souladu s rozhodnutím 93/623/EHS nebo 2000/68/ES, za předpokladu, že identifikační doklady vydané pro tyto koňovité:
i)
byly registrovány v souladu s čl. 21 odst. 1 nařízení (ES) č. 504/2008 nejpozději do 31. prosince 2009 a
ii)
zahrnují oddíl odpovídající oddílu IX vzorového identifikačního dokladu stanoveného v příloze rozhodnutí 93/623/ES a je vyplněna část III-A identifikačního dokladu, pokud jsou zapsány informace v části III-B;
b)
koňovití narození nejpozději do 30. června 2009, avšak neidentifikovaní do tohoto data v souladu s rozhodnutím 93/623/EHS nebo 2000/68/ES, pokud byli identifikováni v souladu s nařízením (ES) č. 504/2008 nejpozději do 31. prosince 2009;
c)
koňovití identifikovaní v souladu s nařízením (ES) č. 504/2008 do 31. prosince 2015.
2. Koňovití narození v Unii nebo dovezení do Unie ze třetí země po 30. červnu 2009, kteří nebyli identifikováni v souladu s nařízením (ES) č. 504/2008 do 31. prosince 2015, se identifikují podle článku 29 nebo 32 tohoto nařízení, v závislosti na dostupných informacích o jejich totožnosti, a jsou v části II oddílu II duplikátu identifikačního dokladu klasifikováni jako koňovití, kteří nejsou určeni na porážku k lidské spotřebě.
3. Odchylně od čl. 13 odst. 2 členské státy, které udělily výjimky podle článku 7 nařízení (ES) č. 504/2008 před 1. lednem 2016 a uvědomily o tom před uvedeným datem Komisi, nemusí tyto výjimky Komisi znovu oznamovat.
4. Členské státy, které nezřídily centrální databázi stanovenou v článku 39, zřídí centrální databázi podle článku 39 a zajistí její zprovoznění v souladu s článkem 40 nejpozději do 30. června 2016.
Článek 44
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Použije se od 1. ledna 2016. Článek 39 se nicméně použije od 1. července 2016 v těch členských státech, které nezřídí fungující centrální databázi do 1. ledna 2016.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 17. února 2015.
KOMISJONI RAKENDUSMÄÄRUS (EL) 2015/262,
17. veebruar 2015,
milles sätestatakse hobuslaste identifitseerimise meetodeid käsitlevad eeskirjad kooskõlas nõukogu direktiividega 90/427/EMÜ ja 2009/156/EÜ (hobusepassi käsitlev määrus)
(EMPs kohaldatav tekst)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut,
võttes arvesse nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/427/EMÜ zootehniliste ja genealoogiliste tingimuste kohta ühendusesisesel kauplemisel hobuslastega, (1) eriti selle artikli 4 lõike 2 punkte c ja d, artikli 6 lõike 2 teist taanet ja artikli 8 lõike 1 esimest lõiku,
võttes arvesse nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/156/EÜ hobuslaste liikumist ja kolmandatest riikidest importimist reguleerivate loomatervishoiunõuete kohta, (2) eriti selle artikli 4 lõiget 4,
ning arvestades järgmist:
(1)
Direktiivis 90/427/EMÜ on sätestatud zootehnilised tingimused, mis kehtivad hobuslastega liidusisesel kauplemisel. Selle direktiivi kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kui registreeritud hobuslasi viiakse ühest kohast teise, on nendega kaasas identifitseerimisdokument, mille on väljastanud tõuaretajate heakskiidetud organisatsioonid või ühendused.
(2)
Direktiivis 2009/156/EÜ on sätestatud hobuslaste liikumist ja kolmandatest riikidest importimist reguleerivad loomatervishoiunõuded. Selles on sätestatud, et registreeritud hobuslased tuleb identifitseerida identifitseerimisdokumendi alusel, mis on väljastatud kooskõlas direktiiviga 90/427/EMÜ või mille on väljastanud mis tahes rahvusvaheline ühendus või organisatsioon, kes tegeleb võistlus- või võidusõiduhobustega. Aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslased tuleb identifitseerida komisjoni poolt kehtestatud meetodiga.
(3)
Alates 1. juulist 2009 kohaldatavas komisjoni määruses (EÜ) nr 504/2008 (3) on sätestatud liidus sündinud või liitu imporditud hobuslaste identifitseerimist käsitlevad eeskirjad ja hobuslaste identifitseerimisdokument (hobusepass), mis on mitmeotstarbeline dokument loomade ja inimeste tervise kaitsmiseks ning zootehnika ja ratsaspordiga seotud vajaduste rahuldamiseks. Selles määruses on põhitähelepanu pööratud identifitseerimisdokumendile kui identifitseerimissüsteemi põhielemendile ning sellega on ette nähtud ainult võimalus lisada arvukate identifitseerimisdokumenti väljastavate asutuste andmebaasides olev teave kesksesse andmebaasi või liita oma andmebaas keskse andmebaasiga samasse võrku.
(4)
Liikmesriikidel on olnud raskusi määrusega (EÜ) nr 504/2008 ettenähtud meetmete rakendamisel. Need raskused on peamiselt seotud hobuslaste identifitseerimisega identifitseerimisdokumendi alusel.
(5)
Liikmesriikides tehtud uuringutest on ilmnenud, et identifitseerimisdokumendiga on seotud palju pettusi. Peamine risk seisneb selles, et toidutarneahelasse tuuakse ebaseaduslikult tagasi hobuslased, keda varem ei ole lubatud inimtoiduks tappa ja keda on ravitud toiduloomade puhul lubamatute ravimitega. Pärast komisjoni otsuse 2000/68/EÜ (4) vastuvõtmist on tuhandete hobuslaste puhul inimtoiduks tapmine pöördumatult välistatud. Kuna tarbetute ja soovimatute hobuslaste puhul, keda ei ole lubatud tappa inimtoiduks, puuduvad muud võimalused kui looma eluaegne pidamine, on tekkinud loomade tervise ja heaolu seisukohast tõsiste tagajärgedega olukorrad, kus loom on jäetud hoolitsuseta või hüljatud. See probleem on praeguse majandusliku olukorra tõttu muutunud eriti suureks ja sellise hobuse pidamine, keda aktiivselt ei kasutata, on muutunud liiga kulukaks. Teatavates liikmesriikides on olukord muutnud nii halvaks, et pädevad asutused on kehtestanud tarbetute hobuste toidutarneahela välise tapmise programmid.
(6)
Viimastel aastatel on hakanud levima karjatamine piiritlemata alal (fly-grazing), mis tekitab probleeme karjamaa omanikele, sest õiguslikust seisukohast on neist saanud hobuslase pidajad ja neile on tahtmatult pandud kohustus täita määruse (EÜ) nr 504/2008 kohaseid kohustusi. Kõnealuste hobuslaste ebaselge staatus võib olla probleem liidu eeskirjade nõuetekohasel järgimisel ka muudes valdkondades.
(7)
On selgunud, et identifitseerimisdokumenti väljastavate asutuse poolt dokumendi väljastamise ajal andmebaasi sisestatud teave vananeb kiiresti. Seepärast on pädeval asutusel väga raske, kui mitte täiesti võimatu, sertifikaadi väljastamise või identsuskontrolli jaoks kontrollida, kas identifitseerimisdokument on autentne ja selles olev teave ajakohane ja tõene ning ega seda ei ole ebaseaduslikult muudetud, eelkõige seoses tapmiseks ettenähtud loomade staatusega või selleks, et registreeritud hobuslaste liikumisel kehtiksid leebemad loomade tervise ja heaolu nõuded.
(8)
Enamikus liikmesriikides ei ole hobusepassi väljastavate eri asutuste andmebaasid omavahel ühendatud ning õiguslikel ja halduslikel põhjustel ei ole hobusepassi väljastamise jaoks ühe ainsa asutuse kasutamine võimalik. Seepärast peetakse keskse andmebaasi loomist kõige paremaks võimaluseks direktiivide 90/427/EMÜ ja 2009/156/EÜ kohaste eri osaliste vahel hobuslaste identifitseerimisdokumentide haldamiseks vajaliku teabe vahetamiseks ja ajaliseks ühtlustamiseks, et anda nõutavad loomatervise tagatised ning võimaldada loomade heaolu ja inimeste tervist käsitlevate selliste liidu õigusaktide sätete kohaldamine, mille eelduseks on hobuslaste nõuetekohane ja usaldusväärne identifitseerimine.
(9)
2013. aastal seoses hobuselihaga tekkinud olukorra tõttu tehtud komisjoni uuringust on selgunud, et 23 liikmesriiki on loonud keskse andmebaasi ning kahes liikmesriigis on eraldi andmebaas registreeritud hobuslaste jaoks ja aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks. Kolmes liikmesriigis, milles on umbes 20 % liidu 6,7 miljonist hobuslasest, ei ole keskset andmebaasi.
(10)
Seepärast on vaja läbi vaadata liidus hobuslaste identifitseerimiseks kasutatav süsteem, et tagada selle ohutus ja kasutajasõbralikkus.
(11)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 882/2004 (5) I lisas loetletud territooriumidele imporditavate hobuslaste suhtes kehtivad direktiivi 2009/156/EÜ kohaselt kehtestatud tingimused ja kõnealustele territooriumidele on lubatud importida komisjoni otsuse 2004/211/EÜ (6) lisas loetletud kolmandatest riikidest pärit hobuslasi. Komisjoni otsuses 93/197/EMÜ (7) kehtestatud tingimuste alusel tuuakse liitu igal aastal tavapäraselt 4 000 registreeritud hobuslast ja aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslast.
(12)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) nr 952/2013 (8) sätestatud tolliprotseduuride kohaldamisel on vajalik osutada ka nõukogu määrusele (EMÜ) nr 706/73 (9). Määruses (EMÜ) nr 706/73 on sätestatud, et alates 1. septembrist 1973 kohaldatakse Kanalisaartel ja Mani saarel veterinaarõigusaktide puhul liidu eeskirju.
(13)
Komisjoni otsuses 96/78/EÜ (10) on sätestatud kriteeriumid, mis käsitlevad aretuseks ettenähtud registreeritud hobuslaste tõuraamatusse kandmist ja seal registreerimist. Kõnealuse otsusega on muu hulgas nõutud, et oma tõu tõuraamatu põhiosasse kandmiseks peab hobuslane olema identifitseeritud vahetult peale sündimist kooskõlas tõuraamatu eeskirjadega, mille kohaselt peab olema nõutud vähemalt paaritamistunnistust. Liidu õigusaktide ühtluse huvides ja nende lihtsamaks kohaldamiseks ei tohiks identifitseerimisdokumenti käsitlevad eeskirjad takistada selliste eeskirjade kohaldamist, mis käsitlevad hobuslaste identifitseerimist tõuraamatusse kandmise eesmärgil.
(14)
Käesolevas määruses sätestatud hobuslaste identifitseerimismeetodid peaksid olema samuti kooskõlas komisjoni otsusega 92/353/EMÜ (11) tunnustatud tõuaretajate organisatsioonide poolt kehtestatud põhimõtetega. Kõnealuse otsuse kohaselt kehtestab hobuslaste identifitseerimise, tõuraamatu klassideks jaotamise ja tõuraamatusse liinide kandmise põhimõtted originaaltõuraamatut pidav organisatsioon või ühing.
(15)
Selleks et tagada kõikide liidu hobuslaste identifitseerimisdokumentide ja andmete registreerimise kvaliteet, peaksid liikmesriigid tagama, et tõuaretajate organisatsioonide või ühenduste poolt loodud tõuraamatutesse kantud või seal registreeritud hobuslaste identifitseerimissüsteemid vastavad identifitseerimisdokumentide väljastamise osas tingimustele, mis käsitlevad pädeva asutuse poolt aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste identifitseerimisdokumente väljastavate asutuste määramist.
(16)
Rangelt direktiivi 2009/156/EÜ artikli 2 punkti b kohaldamisalasse kuuluv hobuslaste määratlus peaks olema kooskõlas liidu õigusaktides, näiteks nõukogu määruse (EMÜ) nr 3626/82 (12) ja komisjoni määruse (EL) nr 206/2010 (13) lisades kasutatud taksonoomiaga.
(17)
Kuna nõukogu direktiivis 92/35/EMÜ (14) sätestatud ettevõtte määratlus hõlmab looduskaitsealasid, kus hobuslased elavad vabalt, ja on seega laiem kui direktiivis 2009/156/EÜ sätestatud määratlus, on asjakohane, et käesolevas määruses sätestatud ettevõtte määratlus hõlmaks ka kõnealuseid looduskaitsealasid.
(18)
Veterinaarjärelevalvet, mis on vajalik loomatervishoiualaste garantiide andmiseks direktiivi 2009/156/EÜ kohaselt, saab tagada üksnes juhul, kui pädev asutus on teadlik ettevõttest sellisena, nagu see on kõnealuses direktiivis määratletud. Sarnased nõuded tulenevad ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 854/2004 (15) I lisa I jao II peatüki A osa kohaldamisest hobuslaste kui toiduloomade suhtes. Võttes arvesse, et hobuslaste liikumine on sage, ei oleks siiski asjakohane luua süsteemi, milles hobuste liikumist käsitlevat teavet oleks võimalik jälgida reaalajas. Selle asemel peaks pädevale asutusele olema pigem kättesaadavad identifitseerimisandmed ning selleks peaks igas liikmesriigis olema keskandmebaas, et hallata liikmesriigis peetavate hobuslaste kohta käivat teavet.
(19)
Liidu õigusaktide kohaselt tehakse vahet loomaomanikel ja loomapidajatel. Termin „loomapidaja” on määratletud ja kasutusel Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EÜ) nr 1760/2000 (16). Seevastu direktiivis 2009/156/EÜ osutatakse looma omanikule või aretajale. Direktiivis 92/35/EMÜ on esitatud mõlemat mõistet hõlmav määratlus. Kuna liidu ja riiklike õigusaktide alusel ei ole hobuslase omanik tingimata hobuslase eest vastutav isik, on asjakohane selgitada, et esmajoones peaks hobuslase pidaja, kes võib ühtlasi olla ka looma omanik, vastutama tema identifitseerimise eest vastavalt käesolevale määrusele.
(20)
Liikmesriikide õigusaktide või teatavate väljastavate asutuste nõude kohaselt tuleb teave looma omaniku kohta kanda identifitseerimisdokumenti ja seejärel ka väljastava asutuse peetavasse andmebaasi. Teavet omaniku või omaniku muutumise kohta esitatakse eri vormis, nt omandiõigust kinnitavas sertifikaatides või registreerimiskaartides, sealhulgas „carte d'immatriculation”, mida ühes liikmesriigis edukalt kasutatakse.
(21)
Nõukogu direktiivis 2008/73/EÜ (17) on sätestatud, et liikmesriigid peavad koostama ja hoidma ajakohasena veterinaar- ja zootehnika valdkonnas heakskiidetud asutuste loetelud ja tegema need teistele liikmesriikidele ja üldsusele kättesaadavaks. Et lihtsustada teiste liikmesriikide ja üldsuse jaoks juurdepääsu heakskiidetud asutuste loeteludele, peaksid liikmesriigid tegema need loetelud kättesaadavaks elektrooniliselt internetipõhise teabelehekülje vormis. Komisjon peaks liikmesriike nende loetelude teiste liikmesriikide ja üldsuse jaoks kättesaadavaks tegemisel abistama, nähes selleks ette veebisaidi internetiaadressi; sellel veebisaidil tuleks esitada liikmesriikide internetipõhiste teabelehekülgede lingid.
(22)
Et lihtsustada liikmesriikidevahelist elektroonilist teabevahetust ja tagada läbipaistvus ja arusaadavus, on oluline, et need loetelud oleks esitatud kõikjal liidus ühtses vormis. Seepärast on komisjoni otsuses 2009/712/EÜ (18) kehtestatud näidised, mille kohaselt tuleb kujundada liikmesriikide internetipõhistel teabelehekülgedel esitatavad eespool nimetatud loetelud.
(23)
Määruses (EÜ) nr 504/2008 on sätestatud, et hobuslasi tohib pidada ainult juhul, kui need on identifitseeritud kooskõlas selle määrusega. Komisjon on pidanud vastama mitmele kaebusele seoses koduhobuste populatsioonidega, kes elavad väljaspool ettevõtet tingimustes, mis ei olnud vastavuses kõnealuses määruses määratletud poolmetsikute tingimustega. Seepärast on vaja selgitada, et liidus elavad hobuslased tuleb identifitseerida, ja sätestada erand juhuks, kui seda tingimust ei ole võimalik täita.
(24)
Liidus elavad hobuslased tuleks identifitseerida eluaegse identifitseerimisdokumendiga, milles on nende identiteedi kontrollimiseks esitatud hobuslase sõnaline kirjeldus ja joonis ning looma individuaalsed tunnused. Kõnealused tunnused võivad olla päritud, nagu rohkem kui kolm pöörist, kastanid, valged alad, haruldased silmapigmendi defektid, püsivad vigastused, aga ka silma vikerkesta või võrkkesta detailirohked struktuurid ja spetsiifilised geneetilised markerid (DNA profiil), või saadud, nagu rakmete hõõrumisest tekkinud depigmentatsioon ja armid, sealhulgas täkkude kastreerimise tõttu saadud armid, või põletusmärk.
(25)
Identifitseerimisdokumenti ei tohiks välja anda, kui dokumenti ei ole märgitud vajalikud identifitseerimisandmed, mis tuleb registreerida dokumenti väljastava asutuse andmebaasis kooskõlas käesoleva määrusega.
(26)
Lisaks sellele tuleks direktiivis 90/427/EMÜ sätestatud ja identifitseerimisdokumenti lisatavas päritolusertifikaadis esitada kogu vajalik teave, et tagada teise tõuraamatusse kantavate hobuslaste kandmine tõuraamatu sellesse klassi, mille kriteeriumidele nad vastavad.
(27)
Kooskõlas komisjoni otsusega 96/510/EÜ (19) peavad registreeritud hobuslaste põlvnemistunnistused olema kooskõlas komisjoni otsuses 93/623/EMÜ (20) sätestatud identifitseerimisdokumendiga. Kuna otsused 93/623/EMÜ ja 2000/68/EÜ tunnistati määrusega (EÜ) nr 504/2008 kehtetuks, on vaja selgitada, et kõiki viiteid nendele otsustele tuleks käsitada viidetena käesolevale määrusele.
(28)
Asutused, kes väljastavad registreeritud hobuslastele identifitseerimisdokumente, peaksid olema kooskõlas otsusega 92/353/EMÜ liikmesriigi pädeva asutuse poolt ametlikult heakskiidetud või tunnustatud organisatsioonid või ühendused, kes peavad või seavad sisse registreeritud hobuslaste tõuraamatuid, või liikmesriigi ametiasutused, kes peavad tõuraamatut, millesse kantakse või milles kooskõlas otsusega 96/78/EÜ registreeritakse aretuseks ettenähtud hobuslased. Võistlus- või võidusõiduhobustega tegelevate rahvusvaheliste organisatsioonide või ühenduste riiklikud filiaalid, kelle peakorter asub liikmesriigis, peaksid samuti saama tegutseda registreeritud hobuslaste identifitseerimisdokumente väljastava asutusena.
(29)
Liikmesriikidel peaks olema rohkem otsustusõigust seoses asutustega, kes väljastavad aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste identifitseerimisdokumente. Asjaomasel pädeval asutusel või kõnealuse pädeva asutuse määratud ja tema järelevalve all oleval identifitseerimisdokumente väljastaval asutusel peaks olema võimalik väljastada kõnealuseid identifitseerimisdokumente ettevõttele, kus hobuslast identifitseerimise ajal peetakse.
(30)
Pädevad asutused, kes vastutavad selliste organisatsioonide ja ühenduste heakskiitmise ja tunnustamise eest, kes väljastavad tõuraamatuid kooskõlas otsusega 92/353/EMÜ, peaksid tegema koostööd määruses (EÜ) nr 882/2004 osutatud pädeva asutusega, et tagada, et hobuslaste identifitseerimisdokumente väljastatakse ja kasutatakse kooskõlas käesoleva määrusega; vajaduse korral peaks koostöö olema rahvusvaheline.
(31)
Kuna kõik liidus sündinud või sinna imporditud hobuslased tuleks identifitseerida ühekordselt väljastatava eluaegse identifitseerimisdokumendiga, on vaja erisätteid, kui aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastest saavad registreeritud hobuslased direktiivi 2009/156/EÜ tähenduses. Võttes arvesse, et kõnealune muudatus mõjutab oluliselt seda, milliseid direktiivis 2009/156/EÜ sätestatud loomatervishoiunõudeid kohaldatakse hobuslaste liikumise, kaubanduse ja kolmandatest riikidest liitu importimise puhul, aga ka nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2005 (21) kohaselt kõnealuse liikumise puhul kohaldatavaid loomade heaolu eeskirju, on vaja, et pädeval asutusel oleks üks kontaktpunkt, nimelt keskandmebaas, kust kontrollida sertifitseerimise või ametlike kontrollide puhul nõutavaid hobuslaste identifitseerimisandmeid.
(32)
Liikmesriikidel peaks olema võimalik kehtestada erikordasid määratletud aladel või territooriumidel, sh looduskaitsealadel metsikutes või poolmetsikutes tingimustes ringi liikuvate hobuslaste identifitseerimiseks, et tagada vastavus direktiivis 92/35/EMÜ sätestatud ettevõtte määratlusega. Selliseid erandeid üldnõudest hobuslased identifitseerida võiks lubada siiski ainult juhul, kui need metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavad hobuslaste määratletud populatsioonid on tõhusalt eraldatud koduloomadena peetavatest hobuslastest ning nende ellujäämist ning paljunemist ei kontrolli inimene ega reguleerita seda nõukogu direktiiviga 98/58/EÜ, (22) mida ei kohaldata metsikutes tingimustes elavate loomade suhtes.
(33)
Hobuslase identsuskontrolli jaoks peaks identifitseerimisdokument sisaldama eelkõige hobuslase kvaliteetset kirjeldust, mis koosneb hobuslase ja temal olevate tunnuste sõnalisest kirjeldusest, ja üksikasjalikku joonist, millel on näidatud hobuslase individuaalsed ja eristavad tunnused.
(34)
Selleks et tagada hobuslaste nõuetekohase kirjelduse lisamine hobuslasega kaasas olevasse identifitseerimisdokumenti, peaksid identifitseerimisdokumente väljastavad asutused järgima parimaid tavasid ja koolitama loomade kirjeldamise eest vastutavaid töötajaid, näiteks ühenduste Fédération Équestre Internationale (23) ja Weatherbys (24) suuniste kohaselt.
(35)
Hobuslase tunnused ja tema puhul kasutatud identifitseerimisvahendid, mille abil koos identsust kontrollitakse, peaksid looma selge seose hobuslase ja tema identifitseerimisdokumendi vahel, aga peaksid ka näitama, et hobuslane on läbinud identifitseerimisprotsessi kooskõlas käesoleva määrusega, et vältida ühele loomale mitme identifitseerimisdokumendi väljastamist. Hobuslaste elektroonilised märgistusvahendid (transpondrid) on rahvusvahelisel tasandil juba laialt kasutusel. Märgistamiseks tuleks kasutada seda tehnoloogiat, et tagada selge seos hobuslase ja identifitseerimisdokumendi vahel, kuigi hobuslaste identsuskontrolliks tuleks ette näha ka alternatiivmeetodid, tingimusel et need alternatiivmeetodid pakuvad samaväärset garantiid identifitseerimisdokumendi mitmekordse väljastamise vältimiseks.
(36)
Hobuslaste märgistamiseks kasutatavad transpondrid ja transpondri koodi lugemiseks ettenähtud seadmed peaksid vastama rahvusvaheliselt kokku lepitud standarditele. Kõnealuste standarditega on ette nähtud kaks eri süsteemi transpondri koodi kordumatuse tagamiseks. Enamik liikmesriike on rakendanud määrust (EÜ) nr 504/2008 nii, et kasutatakse kolmekohalist tähtnumbrilist koodi ja et transpondrite jagamist hallatakse oma pädevate asutuste kaudu.
(37)
Transpondri koodi kordumatuse tagamise süsteemi tuleks arvesse võtta, kujundades väljastavate asutuste hallatavaid andmebaase ja keskandmebaasi, ning seda tuleks rakendada kahjustamata selliste hobuslaste liidusisest kaubandust ja liitu importimist, kes on märgistatud transpondritega, mille tähtnumbriline kood on teistsuguse struktuuriga.
(38)
Nõukogu direktiivis 90/425/EMÜ (25) on sätestatud, et teatavate loomade ja toodete veterinaarkontrolli tuleb teha nende sihtkohas. Eelkõige on selles sätestatud, et kõnealuse direktiiviga ettenähtud sertifikaatides ja dokumentides märgitud kaubasaajad peavad sihtliikmesriigi pädeva asutuse taotluse korral ja sellises ulatuses, nagu on vaja kõnealuste kontrollide tegemiseks, teatama ette teisest liikmesriigist saabuvatest loomadest ja toodetest, eelkõige saadetise laadi ja eeldatava saabumiskuupäeva. Seda teatamist ei nõuta registreeritud hobuste puhul, kellel on direktiivis 90/427/EMÜ sätestatud identifitseerimisdokument.
(39)
Kuigi hobuslastega peab vastavalt liidu kehtivatele õigusaktidele alati kaasas olema nende identifitseerimisdokument, tuleks näha ette erand sellest nõudest, kui selle järgimine on võimatu või ebapraktiline, pidades silmas identifitseerimisdokumendi säilitamist hobuslase eluea jooksul, või kui sellist dokumenti ei ole väljastatud põhjusel, et loom tapetakse enne, kui ta jõuab identifitseerimiseks vajalikku maksimaalsesse ikka.
(40)
Liikmesriikidel peaks olema ka võimalus lubada nende territooriumi piires liikuvate hobuslaste puhul kasutada lihtsustatud identifitseerimisdokumenti. Erinevatel aladel on andmesalvestusvahendina võetud kasutusele sisseehitatud arvutikiipidega plastkaardid (kiipkaardid). Selliseid kiipkaarte peaks saama väljastada identifitseerimisdokumendile lisaks ja kasutada teatavatel tingimustel liikmesriigi piires liikuvate registreeritud või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastega kaasas oleva identifitseerimisdokumendi asemel.
(41)
Samuti on vaja ette näha sätted juhuks, kui kooskõlas käesoleva määrusega väljastatud eluaegse identifitseerimisdokumendi originaal on kadunud, ei ole enam loetav või sisaldab muul kui ebaseaduslikul põhjusel ebaõiget teavet. Kõnealused sätted peaksid nii hästi kui võimalik välistama rohkem kui ühe identifitseerimisdokumendi ebaseadusliku olemasolu, et korrektselt kirjeldada sellise hobuslase staatust, kes on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks. Kui on olemas piisav ja kontrollitav teave, tuleks väljastada identifitseerimisdokumendi duplikaat, millele on märgitud, et see on duplikaat, ja mille tõttu on hobuslane üldjuhul välja arvatud nende hobuslaste hulgast, kes on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks. Muudel juhtudel tuleks väljastada identifitseerimisdokumendi asendusdokument, millele on märgitud, et see on asendusdokument, mille tõttu on hobuslane välja arvatud nende hobuslaste hulgast, kes on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks, ning millega määratletakse hobuslase staatus kui aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslane.
(42)
Neid menetlusi tuleks kohaldada ka juhul, kui hobuslane esitatakse identifitseerimiseks pärast esimese identifitseerimise jaoks ettenähtud tähtaega, sest ei saa välistada pettuseid ja kavatsust saada veel üks identifitseerimisdokument.
(43)
Teatavatel juhtudel, kui hobuslased kantakse kolmanda riigi aretusorganisatsiooni poolt peetavasse tõuraamatusse või registreeritakse sinna kandmiseks, on vaja ette näha erisätted, mis võimaldavad hobuslase registreerimise selles tõuraamatus säilitada, ning samal ajal tagada tema välja arvamine toidutarneahelast identifitseerimisdokumenti tehtavate asjakohaste kannete abil.
(44)
Vastavalt direktiivile 2009/156/EÜ kasutatakse identifitseerimisdokumenti hobuslaste liikumise piiramiseks, kui teatamiskohustuslik taud puhkeb ettevõttes, kus neid peetakse või aretatakse. Seepärast on vajalik peatada teatavate taudide puhangute korral identifitseerimisdokumendi kehtivus liikumisega seotud põhjustel, tehes identifitseerimisdokumenti asjakohase kande.
(45)
Peale selle on direktiivis 2009/156/EÜ sätestatud, et ettevõttest lahkuvad registreeritud hobuslased on identifitseeritud identifitseerimisdokumendiga, milles kinnitatakse eelkõige, et hobuslane ei ole pärit ettevõttest, mille suhtes on kehtinud teatavad keelud. Seega on asjakohane teha identifitseerimisdokumendi näidise asjaomase jaotise täitmine kohustuslikuks kõikide hobuslaste puhul ja see vastavalt ümber sõnastada.
(46)
Hobuslase surma korral, kui surma põhjus ei ole tapmine tapamajas, peaks surnud looma töötlemist Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1069/2009 (26) kohaselt kontrolliv pädev asutus või komisjoni määruse (EL) nr 142/2011 (27) III lisa III peatükis osutatud väikese võimsusega põletustehases põletamist kontrolliv pädev asutus tagastama rümbaga riiklike õigusaktide kohaselt kaasas oleva identifitseerimisdokumendi selle välja andnud asutusele ning tuleks tagada, et transpondrit ega mis tahes muud hobuslase identsuskontrolliks kasutatavat alternatiivmeetodit ei oleks võimalik uuesti kasutada.
(47)
Et vältida transpondrite sattumist toidutarneahelasse, tuleks nende loomade liha, kellelt ei õnnestu transpondrit tapmise ajal eemaldada, tunnistada määruse (EÜ) nr 854/2004 I lisa II jao V peatüki kohaselt inimtoiduks kõlbmatuks. Implanteeritud transpondrite asukoha määramise hõlbustamiseks tuleks need implanteerida standardkohta ja märkida see koht identifitseerimisdokumenti.
(48)
Kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 178/2002 (28) on inimtoiduks turule laskmiseks ettenähtud elusloomad määratletud kui toit. Kõnealuses määruses on sätestatud toidukäitlejate ulatuslik vastutus kõikides toidu tootmise etappides, sealhulgas toiduloomadega seotud teabe jälgitavus.
(49)
Nii aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastest kui ka registreeritud hobuslastest võivad nende eluea teatavas etapis saada tapaloomaks ettenähtud hobuslased direktiivis 2009/156/EÜ määratletud tähenduses. Kabjaliste (kelle hulka kuuluvad ka hobuslased) liha on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 853/2004 (millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erieeskirjad) (29) I lisa punktis 1.
(50)
Pärast seda, kui kooskõlas komisjoni määrusega (EÜ) nr 2076/2005 (30) lõppes määruste (EÜ) nr 853/2004, (EÜ) nr 854/2004 ja (EÜ) nr 882/2004 üleminekukord, on hobuslaste puhul alates 1. jaanuarist 2010 kohaldatud toidutarneahelat käsitleva teabe esitamise nõudeid.
(51)
Määruses (EÜ) nr 853/2004 on sätestatud, et tapamajakäitaja võtab vastu toidutarneahelat käsitleva teabe, milles on esitatud üksikasjad toiduloomade päritolu, mineviku ja pidamise kohta, kontrollib seda ja võtab selle alusel meetmed. Pädev asutus võib lubada, et toidutarneahelat käsitlev teave kodukabjaliste kohta saadetakse tapamajja samal ajal kui loomadki, selle asemel, et seda peaks varem tegema. Tapaloomadeks ettenähtud hobuslastega kaasas olev identifitseerimisdokument peaks seepärast moodustama osa toidutarneahelat käsitlevast teabest.
(52)
Määruses (EÜ) nr 854/2004 on sätestatud, et veterinaarjärelevalve ametnik peab kontrollima toidukäitleja kohustuse täitmist, tagamaks, et inimtoiduks tapmiseks heakskiidetud loomad on nõuetekohaselt identifitseeritud.
(53)
Määruses (EÜ) nr 853/2004 on sätestatud, et toidukäitlejad peavad kontrollima kodukabjalistega kaasas olevaid passe veendumaks, et loom on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks, ning kui nad võtavad loomad tapmiseks vastu, peavad nad passi andma veterinaarjärelevalve ametnikule.
(54)
Selliste hobuslaste puhul, kes on sündinud toidu tootmiseks ettenähtud loomana, kuid keda ei ole kõikidel juhtudel eelkõige selleks aretatud ning keda ei ole enamikul juhtudel pidanud kogu nende eluea jooksul määruse (EÜ) nr 178/2002 artikli 3 punktis 3 määratletud toidukäitleja, on vaja sätestada menetlus, millega sujuvalt ühendatakse rahvatervise huvides identifitseerimisdokumendi kontrollimine selle dokumendi direktiivi 2009/156/EÜ kohase haldamisega. Seepärast on vaja luua igas liikmesriigis keskandmebaas, et kontrollida teatavaid identifitseerimisdokumendiga seotud üksikasju ja selles sisalduvaid andmeid enne otsuse tegemist asjaomase looma inimtoiduks tapmiseks heakskiitmiseks. Juhul, kui identifitseerimisdokumendi II jaos märgitud teave selle kohta, kas loom on ette nähtud inimtoiduks tapmiseks või mitte, ei vasta keskandmebaasi kantud teabele, tuleks aluseks võtta ükskõik kummas dokumendis sisalduv selline teave, mille kohaselt hobuslane ei ole ette nähtud inimtoiduks tapmiseks.
(55)
Nõukogu direktiivi 96/22/EÜ (31) kohaldatakse põllumajandusloomade suhtes, sealhulgas kodukabjalised, ning nendesse liikidesse kuuluvate metsloomade suhtes, keda on kasvatatud põllumajandusettevõttes. Kõnealuse direktiivi artiklis 7 on lubatud registreeritud hobuslastega, kellele on zootehnilistel põhjustel manustatud allüültrenbolooni või beetaagoniste sisaldavaid veterinaarravimeid, kaubelda enne keeluaja lõppu, tingimusel et manustamist reguleerivad tingimused on täidetud ning ravi liik ja kuupäev on kantud nende loomade sertifikaadile või passi.
(56)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 470/2009 (32) artikli 2 punktis b on toiduloomad määratletud kui „loomad, keda aretatakse, kasvatatakse, peetakse ja tapetakse või kellelt saadakse loomseid saadusi toidu tootmise eesmärgil”. Kõnealuse määruse artiklis 16 on sätestatud, et liidus võib toiduloomadele manustada vaid selliseid farmakoloogilisi toimeaineid, mis on liigitatud selle määruse artikli 14 lõike 2 punktide a, b või c kohaselt, tingimusel et selline manustamine on kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2001/82/EÜ (33).
(57)
Direktiivi 2001/82/EÜ artiklis 6 on sätestatud, et veterinaarravim saab olla müügiloa objektiks selle manustamise eesmärgil ühele või mitmele toidulooma liigile ainult juhul, kui selles sisalduvad ravitoimeained on loetletud määruse (EMÜ) nr 2377/90 I, II või III lisas. Nimetatud lisadega ettenähtud eeskirjad on nüüd sätestatud komisjoni määruses (EL) nr 37/2010 (34). Erandina võib määruse (EMÜ) nr 2377/90 I, II või III lisas loetlemata ravitoimeaineid sisaldava veterinaarravimi kasutamist lubada konkreetsetel hobuslastel, kes on kuulutatud inimtoiduks tapmisele mittekuuluvateks vastavalt liidu loomatervisealastele õigusaktidele. Sellised veterinaarravimid ei tohi sisalda määruse (EMÜ) nr 2377/90 IV lisas loetletud toimeaineid ega olla ette nähtud ravimi omaduste kokkuvõttes loetletud seisundite raviks, milleks veterinaarravim on hobuslaste puhul loa saanud. Seepärast tuleks sätestada, et hobuslase inimtoiduks tapmise võib loomaomanik välistada oma äranägemisel.
(58)
Direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud konkreetsed erandid kõnealuse direktiivi artiklist 11 seoses toiduloomade ravimisega ravimitega, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm muude liikide kui sihtliigi jaoks või mida on lubatud kasutada muude haiguste korral, tingimusel et hobuslased on identifitseeritud liidu õigusaktide kohaselt ning identifitseerimisdokumendis on märgitud, et nad ei ole ette nähtud tapmiseks inimtoiduks või et nad on ette nähtud tapmiseks inimtoiduks pärast vähemalt kuuekuulise keeluaja lõppu pärast seda, kui neid on ravitud ainetega, mis on loetletud komisjoni määruses (EÜ) nr 1950/2006 (35).
(59)
Kooskõlas direktiiviga 2001/82/EÜ peavad liikmesriigid tagama, et toiduloomade omanikud või pidajad saavad tõendada veterinaarravimite ostmist, valdamist ja manustamist sellistele loomadele viie aasta jooksul pärast manustamist, sealhulgas ka siis, kui loom selle viie aasta jooksul tapetakse. Seepärast on selle õigusakti kohaldamiseks vaja, et teave hobuslase tapmise kohta sisestatakse viivitamata selle liikmesriigi keskandmebaasi, kus asub hobuslast pidav ettevõte.
(60)
Kontrolli säilitamiseks identifitseerimisdokumentide väljastamise üle tuleks minimaalne kogus olulisi andmeid selliste dokumentide väljastamise kohta kanda identifitseerimisdokumente väljastava asutuse andmebaasi.
(61)
Hobuste aretuse ja võistlustega tegelevate suurimate organisatsioonide vahel on kokku lepitud ülemaailmne UELNi süsteem (Universal Equine Life Number - hobuslaste universaalse elunumbri süsteem). Süsteem on välja töötatud järgmiste organisatsioonide algatusel: maailma sporthobuste kasvatajate föderatsioon (World Breeding Federation for Sport Horses, WBFSH), rahvusvaheline tõuraamatu komitee (International Stud-Book Committee, ISBC), rahvusvaheline araabia hobuste organisatsioon (World Arabian Horse Organization, WAHO), araabia hobuste organisatsioonide Euroopa konverents (European Conference of Arabian Horse Organisations, ECAHO), anglo-araabia hobuste rahvusvaheline konverents (Conférence Internationale de l'Anglo-Arabe, CIAA), rahvusvaheline ratsaspordi föderatsioon (Fédération Equestre Internationale, FEI) ja Euroopa traaviliit (Union Européenne du Trot, UET); teavet selle süsteemi kohta leiab UELNi veebilehelt (36).
(62)
UELNi süsteem sobib nii registreeritud hobuslaste kui ka aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste registreerimiseks ning võimaldab arvutipõhise infovõrgustiku järkjärgulist sisseseadmist, et tagada registreeritud hobuslaste identsuskontrolli pidevus direktiivi 90/427/EMÜ artikli 6 kohaselt.
(63)
Kui andmebaasidele on määratud koodid, ei tohiks need koodid ja üksikute loomade registreeritud identifitseerimisnumbrite vorming mingil moel UELNi kehtiva süsteemiga vastuolus olla. Seepärast tuleks enne andmebaasile uue koodi määramist vaadata määratud UELN-koodide loendit.
(64)
Direktiiviga 2009/156/EÜ on nõutud, et veterinaarjärelevalve ametnik peab registreerima tapetud hobuslase identifitseerimisnumbri või identifitseerimisdokumendi numbri ning edastama lähtekoha pädevale asutusele viimase taotlusel tõendi selle kohta, et loom on tapetud. Seega tuleks selgitada, et sellistel juhtudel tuleb identifitseerimisdokument hävitada tapmiskohas, et hoida ära tapetud hobuslaste identifitseerimisdokumentide kasutamine pettuse eesmärgil.
(65)
Kõnealuses direktiivis on ka sätestatud, et kui hobuste tapmine, sealhulgas hukkamine, toimub tauditõrje eesmärgil, tuleb nende identifitseerimisdokumendid tagastada need väljastanud asutusele. Neid nõudeid tuleks kohaldada ka muude registreeritud hobuslaste kui registreeritud hobuste ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks väljastatud identifitseerimisdokumentide suhtes.
(66)
Selleks et identifitseerimisdokumente väljastava asutuse andmebaasis oleks ajakohane teave, on vaja teave looma surma või kadumise kohta kanda identifitseerimisdokumendi väljastanud asutuse andmebaasi ning keskandmebaasi liikmesriigis, kus asub hobuslast pidanud ettevõte.
(67)
UELNile vastava elunumbri registreerimine ning selle kasutamine identifitseerimisdokumendi väljastanud asutuste ja organite identifitseerimiseks peaks nende nõuete täitmist hõlbustama. Võimaluse korral peaksid liikmesriigid kasutama kontaktasutusi, mille nad on määranud kooskõlas määrusega (EÜ) nr 882/2004.
(68)
Vajaduse korral looma kohta käiva teabe jälgimiseks saab teabeahela üles ehitada nii, et kehtestatakse kohustus registreerida identifitseerimisdokumendi taotluse esitaja andmed identifitseerimisdokumendi taotlemisel enne 12 kuu möödumist looma sünnist (taotleja on aretaja ja tavapäraselt selle looma omanik, kelle jaoks identifitseerimisdokument on väljastatud) ning kohustus teatada identifitseerimisdokumente väljastavale asutusele hobuslase tavapärase asukohaliikmesriigi muutumisest.
(69)
Kooskõlas määrusega (EÜ) nr 504/2008 peab identifitseerimisdokumendis identifitseerimisandmed ajakohastama selle väljastanud asutus. Liikmesriigid on teatanud, et hobuslaste omanikud esitavad identifitseerimisdokumente väljastavatele asutustele identifitseerimisandmete ajakohastamiseks identifitseerimisdokumente posti teel vastumeelselt, eriti kui identifitseerimisdokumente väljastav asutus asub välismaal. Vastumeelsuse põhjus on hirm, et identifitseerimisdokument kaob ja hobuslane tuleb identifitseerida duplikaadi või identifitseerimisdokumendi asendusdokumendiga, mille tõttu ei ole looma lubatud tappa inimtoiduks, mis omakorda vähendab oluliselt looma väärtust.
(70)
Et hõlbustada identifitseerimisdokumendi haldamist kogu looma eluea jooksul, on vaja kehtestada menetlus identifitseerimisdokumendi registreerimiseks tavapärases asukohaliikmesriigis, eriti juhul, kui identifitseerimisdokument on väljastatud teises liikmesriigis. Esmase identifitseerimise teinud identifitseerimisdokumente väljastava asutusega vajaliku teabevahetuse saab kõige paremini tagada asjaomaste liikmesriikide keskandmebaaside vahelise teabevahetusega.
(71)
Peale selle võib identifitseerimisdokumente väljastav asutus kaotada loa või määramise, kuigi dokument jääb looma- ja rahvatervisega seotud eesmärkidel samal ajal kehtima. Seepärast on vaja identifitseerimisdokumendis sisalduvast teabest teha tagavarakoopia andmebaasis, millele on looma- ja rahvatervise ning loomade heaolu valdkonna pädevatel asutustel juurdepääs.
(72)
Kuna igas liikmesriigis on tavaliselt mitu identifitseerimisdokumente väljastavat asutust, kuna hobuslased liiguvad tihti ühest ettevõttest teise, kuna nende staatus muutub aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasest registreeritud hobuslaseks või toiduloomast loomaks, keda ei ole lubatud tappa inimtoiduks, ning kuna registreeritud hobuslasi võivad identifitseerida tõuraamatut pidavad organisatsioonid, mille peakontor asub teises liikmesriigis, on direktiivide 90/427/EMÜ ja 2009/156/EÜ nõuetekohaseks rakendamiseks vältimatu, vajalik ja asjakohane luua igas liikmesriigis keskandmebaas, mis sisaldab selle liikmesriigi territooriumil asuvates ettevõtetes peetavate hobuslaste identifitseerimisandmeid.
(73)
Siiski oleks neil liikmesriikidel, kes on loonud eraldi andmebaasi registreeritud hobuslaste jaoks ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks, lubatud jätkata sellise süsteemi rakendamist tingimusel, et andmebaaside vahel toimub andmevahetus ja veterinaarasutustel on neile täielik juurdepääs.
(74)
Selleks peaksid eri liikmesriikide keskandmebaasid tegema omavahel koostööd kooskõlas nõukogu direktiiviga 89/608/EMÜ, (37) et hõlbustada looma ja tema jaoks väljastatud identifitseerimisdokumendi andmete vahetamist.
(75)
Selleks et liikmesriikides kohaldataks hobuslaste identifitseerimist käsitlevaid liidu õigusakte ühetaoliselt ning selleks, et tagada nende selgus ja läbipaistvus, tuleks määrus (EÜ) nr 504/2008 kehtetuks tunnistada ning asendada käesoleva määrusega.
(76)
Kooskõlas komisjoni määruse (EL) nr 519/2013 (38) lisa punktiga 24 tuleb Horvaatias enne 30. juunit 2013 sündinud hobuslased, keda ei ole identifitseeritud kooskõlas määrusega (EÜ) nr 504/2008, identifitseerida kooskõlas selle määrusega hiljemalt 31. detsembriks 2014.
(77)
Käesolevat määrust tuleks kohaldada alates 1. jaanuarist 2016, et anda liikmesriikidele ja ettevõtjatele aega uute eeskirjadega kohanemiseks. Nõuet luua keskandmebaas ja seda hallata tuleks siiski Kreekas, Rootsis ja Ühendkuningriigis kohaldada alates 1. juulist 2016.
(78)
Käesolevas määruses sätestatud meetmed on kooskõlas alalise taime-, looma-, toidu- ja söödakomitee ja alalise zootehnikakomitee arvamusega,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:
I PEATÜKK
REGULEERIMISESE, REGULEERIMISALA, MÕISTED, ÜLDPÕHIMÕTTED
Artikkel 1
Reguleerimisese ja reguleerimisala
1. Käesolevas määruses sätestatakse identifitseerimiseeskirjad hobuslaste kohta, kes:
a)
on sündinud liidus või
b)
on lastud liidus vabasse ringlusse määruse (EL) nr 952/2013 artikli 5 punkti 16 alapunktis a määratletud tolliprotseduuri kohaselt.
2. Käesoleva määruse kohaldamine ei piira otsuse 96/78/EÜ kohaldamist.
Artikkel 2
Mõisted
Käesoleva määruse kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
a) „hobuslased”- kõik hobuslaste (Equidae) sugukonda hobuse (Equus) perekonda kuuluvad metsikud või kodustatud kabjalised imetajad ja nende ristandid;
b) „ettevõte”- põllumajandusettevõte või treeningkeskus, tall või mis tahes ruum või rajatis, kus tavapäraselt peetakse või aretatakse hobuslasi sõltumata nende kasutusalast, ning looduskaitsealad, kus hobuslased elavad vabalt;
c) „loomapidaja”- iga füüsiline või juriidiline isik, kes on hobuslase valdaja või kelle ülesandeks on tema pidamine rahalise tasu eest või ilma ajutiselt või alaliselt, sealhulgas looma vedamisel, müümisel või võistluste, võiduajamiste või kultuurisündmuste ajal;
d) „loomaomanik”- füüsiline või juriidiline isik, kes on hobuslase omanik;
e) „registreeritud hobuslane”- iga hobuslane, kes
i)
on kantud tõuraamatusse või seal registreeritud ja sissekandmiseks kõlblik kooskõlas direktiivi 90/427/EMÜ artikli 4 lõike 2 punktiga b ning on identifitseeritud nimetatud direktiivi artikli 8 lõikega 1 ettenähtud identifitseerimisdokumendi abil või
ii)
on hobune (sealhulgas ponid), kelle on registreerinud võistlus- või võidusõiduhobustega tegelev rahvusvaheline ühendus või organisatsioon ning kes on identifitseeritud kõnealuse ühenduse või organisatsiooni riikliku filiaali poolt välja antud identifitseerimisdokumendi abil;
f) „tõuraamat”- raamat, register, andmik või andmekandja,
i)
mida peab organisatsioon või ühing, mis on liikmesriigi poolt ametlikult heaks kiidetud või tunnustatud, või mida peab asjaomase liikmesriigi ametiasutus; ning
ii)
kuhu hobuslane on koos teadaolevate eellaste andmetega kantud või kus ta on registreeritud ja sissekandmiseks kõlblik;
g) „aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslased”- muud kui punktides e ja h osutatud hobuslased;
h) „tapmiseks ettenähtud hobuslased”- hobuslased, kes transporditakse otse või pärast direktiivi 2009/156/EÜ artiklis 7 osutatud heakskiidetud kogumiskeskuse läbimist tapamajja ning tapetakse;
i) „pädev asutus”- liikmesriigi keskasutus, kes on pädev korraldama ametlikke kontrolle, või muu asutus, kellele on delegeeritud kõnealune pädevus, sealhulgas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 2 punktis h osutatud pädev asutus;
j) „zootehnika-asutus”- liikmesriigi keskasutus, kes on pädev rakendama direktiivi 90/427/EMÜ, või muu asutus, kellele on delegeeritud kõnealune pädevus, sealhulgas otsuse 92/353/EMÜ artikli 2 lõikes 1 osutatud asutused;
k) „ajutiselt sisenenud”- sellise kolmandast riigist pärit registreeritud hobuse staatus, kes on liitu lubatud alla 90 päevaks kooskõlas otsusega, mis on vastu võetud direktiivi 2009/156/EÜ artikli 19 punkti b kohaselt;
l) „alaliselt sisenenud”- sellise kolmandast riigist pärit hobuse staatus, kes on liitu imporditud vähemalt 90 päevaks;
m) „tunnus”- individuaalse hobuslase nähtav või nähtavaks muudetav ja eristav tunnus, mis on päritud või saadud ja identifitseerimise eesmärgil registreeritud;
n) „transponder”- üksnes andmete lugemiseks ettenähtud passiivne raadiosagedusel töötav identifitseerimisvahend, mis:
i)
vastab ISO 11784 standardile ja milles kasutatakse dupleks- (FDX või FDX-B) või poolduplekstehnoloogiat (HDX); ning
ii)
mida saab lugeda ISO 11785 standardile vastava lugemisseadme abil vähemalt 12 cm kauguselt;
o) „unikaalne elunumber”- unikaalne 15-kohaline tähtnumbriline kood, mis kannab teavet konkreetse hobuslase kohta ning andmebaasi ja riigi kohta, kus selline teave on kooskõlas hobuslaste universaalse elunumbri (UELN) kodeerimissüsteemiga esimest korda registreeritud, ning mis sisaldab järgmist:
i)
kuuekohaline UELNile vastav identifitseerimiskood artiklis 39 viidatud andmebaasi jaoks, millele järgneb:
ii)
hobuslasele määratud individuaalne üheksakohaline identifitseerimisnumber;
p) „hobuste Aafrika katkust vaba liikmesriik”-
i)
iga liikmesriik, kus asjaomasel territooriumil ei ole hobuste Aafrika katku esinemise kohta viimase kahe aasta jooksul leitud kliinilisi, seroloogilisi (vaktsineerimata hobuslaste puhul) või epidemioloogilisi tõendeid; ning
ii)
kus ei ole viimase 12 kuu jooksul kõnealuse haiguse vastu vaktsineeritud;
q) „teatamiskohustuslikud haigused”- direktiivi 2009/156/EÜ I lisas loetletud haigused;
r) „veterinaarjärelevalve ametnik”- liikmesriigi või kolmanda riigi pädeva asutuse poolt määratud veterinaararst;
s) „kiipkaart”- sisseehitatud arvutikiibiga plastseade, mis võimaldab talletada andmeid ja neid elektrooniliselt ühilduvatele arvutisüsteemidele edastada;
t) „vastutav veterinaararst”- direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 1 osutatud veterinaararst.
Artikkel 3
Üldised põhimõtted ja hobuslaste identifitseerimise kohustus
1. Ühel määruse (EÜ) nr 882/2004 I lisas loetletud territooriumidest elavad hobuslased tuleb identifitseerida kooskõlas käesoleva määrusega.
2. Kui loomapidaja ei ole looma omanik või üks omanikest, peab ta tegutsema omaniku nimel ja tema nõusolekul kooskõlas käesoleva määrusega.
3. Artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud liikmesriigid ja identifitseerimisdokumenti väljastavad asutused võivad nõuda, et artikli 11 kohase identifitseerimisdokumendi taotluse või artikli 27 kohase olemasolevas identifitseerimisdokumendis andmete muutmise taotluse esitab kõnealustele asutustele omanik.
4. Liikmesriigid tagavad vajaduse korral määruse (EÜ) nr 882/2004 kohaste ametlike kontrollide abil, et hobuslaste pidajad ja identifitseerimisdokumenti väljastavad asutused täidavad oma kohustusi, mis tulenevad käesolevast määrusest.
Artikkel 4
Liidu süsteem hobuslaste identifitseerimiseks
1. Käesoleva määruse kohaldamisel koosneb liidu süsteem hobuslaste identifitseerimiseks järgmistest elementidest:
a)
üks eluaegne identifitseerimisdokument, mis jääb selle väljastanud asutuse omandiks, kui väljastav asutus ei ole teisiti ette näinud või kui käesolevas määruses ei ole teisiti sätestatud, ning mis sisaldab järgmist:
i)
hobuslase sõnaline kirjeldus ja tema tunnused;
ii)
täielik joonis, millel on märgitud kirjelduses esitatud tunnused;
iii)
koht loa saanud kannetele identifitseerimisandmetes tehtud muudatuste kirjeldamiseks;
b)
identsuskontrolli meetod, mis:
i)
tagab ühese seose identifitseerimisdokumendi ja selle hobuslase vahel, kelle jaoks see on väljastatud;
ii)
näitab, et hobuslane on juba läbinud identifitseerimisprotsessi;
c)
artikli 38 kohane andmebaas, milles registreeritakse selle loomaga seotud üksikasjalikud identifitseerimisandmed, kelle jaoks identifitseerimisdokument väljastati, ja identifitseerimisdokumendi taotluse esitanud loomapidaja andmed ning milles ühtlasi määratakse loomale unikaalne elunumber;
d)
artikli 39 kohaselt loodud keskandmebaas.
2. Hobuslast peetakse käesoleva määruse kohaselt identifitseeritud hobuslaseks ainult juhul, kui on täidetud järgmised tingimused:
a)
temaga on kaasas vastavalt ühele järgmistest sätetest väljastatud identifitseerimisdokument:
i)
liidus sündinud hobuslaste puhul artikkel 9 või
ii)
liitu imporditud hobuslaste puhul artikkel 14 või
iii)
artikkel 29 või 30, kui temaga on kaasas identifitseerimisdokumendi duplikaat, või
iv)
artikkel 32, kui temaga on kaasas identifitseerimisdokumendi asendusdokument, või
b)
ta on identifitseeritud:
i)
hobuslaste ajutise dokumendiga liikumise või transpordi suhtes kehtestatud erandite puhul kooskõlas artikliga 24 või
ii)
tapmiseks ettenähtud hobuslaste teatavat tüüpi liikumise või transpordi suhtes kehtestatud erandite puhul kooskõlas artikli 26 lõikega 2.
II PEATÜKK
LIIDUS SÜNDINUD HOBUSLASTE IDENTIFITSEERIMINE
Artikkel 5
Liidus sündinud hobuslastele identifitseerimisdokumenti väljastavad asutused
1. Artikliga 7 ettenähtud identifitseerimisdokumendi annab välja üks järgmistest väljastavatest asutustest:
a)
käesoleva määruse artikli 2 punkti e alapunktis i osutatud registreeritud hobuslaste puhul otsuse 92/353/EMÜ artikli 2 lõike 1 kohaselt heakskiidetud või tunnustatud organisatsioonid või ühendused või liikmesriigi ametiasutus, kes peab tõuraamatut, kuhu hobuslane on kantud või kus ta on registreeritud ja sissekandmiseks kõlblik kooskõlas otsusega 96/78/EÜ;
b)
artikli 2 punkti e alapunktis ii osutatud registreeritud hobuslaste puhul rahvusvahelise organisatsiooni või ühenduse riiklik filiaal, kes tegeleb võistlus- või võidusõiduhobustega ning kelle üle teostab järelevalvet selle liikmesriigi pädev asutus, kus asub organisatsiooni või ühenduse peakorter;
c)
artikli 2 punktis g osutatud aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste puhul:
i)
pädev asutus, kelle vastutusalasse kuulub ettevõte, kus hobuslast identifitseerimise ajal peetakse, või
ii)
identifitseerimisdokumenti väljastav asutus, kelle on määranud ja kelle üle teostab järelevalvet punktis i osutatud pädev asutus, kellele kõnealune ülesanne on delegeeritud.
2. Pädev asutus määrab ainult selliseid lõike 1 punkti c alapunktis ii osutatud väljastavaid asutusi, kes vastavad järgmistele tingimustele:
a)
peab olema koostatud täpne kirjeldus väljastava asutuse ülesannetest ja kohustustest ning olukordadest, milles ta võib neid täita;
b)
peavad olema tõendid selle kohta, et:
i)
väljastaval asutusel on talle delegeeritud ülesannete täitmiseks nõutavad oskused, varustus ja infrastruktuur;
ii)
väljastav asutus omab piisavat arvu sobiva kvalifikatsiooni ja kogemustega töötajaid;
iii)
väljastav asutus on talle delegeeritud ülesannete täitmisel erapooletu ning vaba igasugusest huvide konfliktist;
iv)
on olemas identifitseerimisdokumendi vorm, mis vastab käesoleva määruse nõuetele;
c)
väljastav asutus peab tegema pädeva asutusega tihedat koostööd, et vältida käesoleva määruse nõuete rikkumist ja vajaduse korral rikkumine heastada;
d)
pädeva asutuse ja väljastava asutuse vahel toimub tõhus ja tulemuslik kooskõlastamine.
3. Kui pädeval asutusel on piisavalt põhjust järeldada, et väljastava asutuse tegevus ei vasta käesoleva määruse nõuetele, uurib ta selliseid rikkumisjuhtumeid. Väljastav asutus ei tohi identifitseerimisdokumenti väljastada enne, kui kõnealune uurimine on lõpetatud ja rikkumisi ei ole tuvastatud või need on heastatud.
4. Kui lõikes 1 osutatud väljastav asutus ei täida olenemata lõike 3 kohaselt võetud meetmetest käesoleva määruse nõudeid, võtab pädev asutus tagasi loa väljastada hobuslaste identifitseerimisdokumente.
Pärast seda, kui luba väljastada hobuslaste identifitseerimisdokumente on tagasi võetud, tagab pädev asutus, et tema vastutusalas olevate hobuslaste identifitseerimist jätkatakse kooskõlas käesoleva määrusega ja et kooskõlas artikliga 34 tagastatud või tagastatavad identifitseerimisdokumendid võtab enda hooleks kõnealune pädev asutus või väljastav asutus, kellele pädev asutus on selle ülesande delegeerinud.
Artikkel 6
Teave identifitseerimisdokumente väljastavate asutuste kohta
1. Liikmesriigid koostavad ja ajakohastavad artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastavate asutuste loetelu ning teevad selle teistele liikmesriikidele ja liikmesriikidele ning üldsusele pädeva asutuse loodud veebilehel kättesaadavaks.
2. Lõikes 1 osutatud loetelu:
a)
peab sisaldama artikli 35, artikli 37 lõike 4, artikli 38 lõike 3 ja artikli 40 lõike 1 nõuete järgimiseks vajalikke kontaktandmeid;
b)
peab vastama otsuse 2009/712/EÜ II lisa 2. peatüki I jao punktis f sätestatud näidisvormile ja selle otsuse III lisa nõuetele;
c)
peab olema komisjonile esitatud internetilingi kaudu otse kättesaadav kooskõlas lõikega 3 ja keelt emakeelena mittekõnelevatele inimestele piisavalt arusaadav.
3. Selleks, et abistada liikmesriike lõikes 1 osutatud ajakohastatud loetelude kättesaadavaks tegemisel, loob komisjon veebilehe, kuhu iga liikmesriik paneb üles otselingi lõikega 1 ettenähtud veebilehel asuvale nõutavale teabele.
Artikkel 7
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimisdokumentide vorm ja sisu
1. Liidus sündinud hobuslased identifitseeritakse ühe identifitseerimisdokumendiga, mis on väljastatud hobuse kogu elueaks kooskõlas:
a)
I lisa 1. osas sätestatud identifitseerimisdokumendi näidisega;
b)
I lisa 2. osas sätestatud lisanõuetega.
2. Väljastavad asutused tagavad, et identifitseerimisdokument sisaldab piisavalt lehekülgi, kus on I lisa 1. osas esitatud identifitseerimisdokumendi näidise kohased teabeväljad järgmiste jagudega ettenähtud teabe sisestamiseks:
a)
registreeritud hobuslaste puhul I-IX jagu;
b)
aretamiseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste puhul vähemalt I-IV jagu.
3. Väljastavad asutused tagavad, et identifitseerimisdokumendis jääb jagude järjekord ja numeratsioon samaks, nagu on esitatud I lisa 1. osas, ning et nende jagude jaoks, kuhu saab teha mitu kannet, on identifitseerimisdokumendis piisavalt lehekülgi.
4. Väljastavad asutused vastutavad nende ruumides olevate täitmata ja täidetud identifitseerimisdokumentide turvalise haldamise eest.
Piiramata artikli 4 lõike 1 punkti a kohaldamist, tagavad väljastavad asutused, kui nende töökord seda lubab, et artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis ii ja artiklis 35 osutatud identifitseerimisdokumendid märgitakse enne omanikule looma mälestuseks andmist kehtetuks nii, et dokumenti ennast või selles olevat teavet ei saaks pettuse eesmärgil kasutada.
5. Pädev asutus koos zootehnika asutusega võivad vastu võtta haldusmenetlusi, et tagada selliste identifitseerimisdokumentide kujunduse ühtlustamine, mida väljastavad artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastavad asutused nende järelevalve all tingimusel, et täidetakse lõigete 1, 2 ja 3 üldnõudeid.
Artikkel 8
Pädevate asutuste kohustused seoses liidus sündinud hobuslastele identifitseerimisdokumentide väljastamisega
Zootehnika-asutus ja pädev asutus tagavad, et nende territooriumil ja nende vastutusalas olevad väljastavad asutused:
a)
väljastavad identifitseerimisdokumente, mis vastavad artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 nõuetele;
b)
omavad süsteeme, mille alusel kontrollida pädeva asutuse nõudmisel, kas identifitseerimisdokument, mis on teate kohaselt nende väljastatud,
i)
on kordumatu, ehtne ja autentne;
ii)
sisaldab seerianumbrit, mis on trükitud vähemalt I, II ja III jagu sisaldavatele lehekülgedele, kui täitmata identifitseerimisdokumente on trükitud varuks.
Artikkel 9
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimisdokumentide väljastamine
1. Väljastavad asutused väljastavad ainult selliseid identifitseerimisdokumente,
a)
mis vastavad artikli 7 lõigetele 1, 2 ja 3;
b)
mille I jagu on nõuetekohaselt täidetud teabega, mida on kontrollinud I jao A osa punktis 11 märgitud väljastav asutus või mida on kontrollitud kõnealuse asutuse nimel;
c)
mille IV jagu on täidetud, kui see on nõutud riigi õigusaktidega või artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud pädeva asutuse eeskirjade ja reeglitega;
d)
mille V jagu on täidetud kooskõlas käesoleva artikli lõikega 2.
2. Artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastav asutus identifitseerib artikli 2 punkti e alapunktis i osutatud registreeritud hobuslased kooskõlas selles sättes osutatud tõuraamatu eeskirjadega ja täidab identifitseerimisdokumendi V jao direktiivi 90/427/EMÜ artikli 8 lõike 1 teises lõigus ja selle direktiivi lisas osutatud päritolusertifikaadi teabega.
3. Kooskõlas registreeritud hobuslase originaaltõuraamatu sisse seadnud organisatsiooni või ühenduse põhimõtetega sisaldab identifitseerimisdokumendi V jagu järgmist teavet:
a)
kogu teave põlvnemise kohta;
b)
direktiivi 96/78/EÜ artiklis 2 või 3 osutatud tõuraamatu jaotis;
c)
olemasolu korral tõuraamatu põhiosa klass, millesse registreeritud hobuslane on kantud.
4. Hobuslase registreerimiseks võistluste- või võidusõidu jaoks, nagu on osutatud artikli 2 punkti e alapunktis ii, teeb artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud väljastav asutus järgmist:
a)
väljastab kooskõlas lõike 1 punktidega a ja b ning kooskõlas oma eeskirjadega identifitseerimisdokumendi, mis vastab artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 sätetele, või
b)
tunnustab ja valideerib kõnealuse hobuse jaoks kooskõlas käesoleva artikli lõikega 1 väljastatud identifitseerimisdokumendi või
c)
väljastab uue identifitseerimisdokumendi kooskõlas artikli 12 lõike 3 punktiga c.
Artikkel 10
Erand identifitseerimisdokumendi I ja IV jaos teatavate andmete esitamise nõudest
1. Erandina artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktist ii ja artikli 9 lõike 1 punktist b võib pädev asutus lubada väljastaval asutusel jätta kandmata identifitseerimisdokumendi joonisele (mis on sätestatud I lisa I jao B osas) punktides 12-18 osutatud teabe tingimusel, et on täidetud kaks järgmist tingimust:
a)
artikli 18 kohaselt on paigaldatud transponder või kasutatakse samaväärset artikli 21 kohast heakskiidetud identsuskontrolli alternatiivmeetodit;
b)
esitatakse foto või trükitud materjal, mis on hobuslase kirjeldamiseks piisavalt üksikasjalik.
2. Artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastavad asutused võivad
a)
jätta kasutamata käesoleva artikli lõike 1 kohase erandi;
b)
kohandada kooskõlas käesoleva artikli lõikega 1 väljastatud identifitseerimisdokumenti vastavalt artikli 9 lõikes 1 esitatud nõuetele.
3. Erandina artikli 9 lõike 1 punktist c võib omaniku kohta teabe esitada omandiõigust kinnitava sertifikaadiga või registreerimiskaardiga, mis on kantud kooskõlas artikliga 38 loodud andmebaasi ning milles on esitatud järgmine teave:
a)
hobuslase unikaalne elunumber;
b)
olemasolu korral identifitseerimisdokumendi number ja transpondri kood või samaväärne artikli 21 kohane identsuskontrolli heakskiidetud alternatiivmeetod.
Esimese lõiguga ettenähtud omandiõigust kinnitav sertifikaat või registreerimiskaart tuleb väljastavale asutusele tagastada, kui loom sureb, müüakse, läheb kaduma, varastatakse, tapetakse või hukatakse.
Artikkel 11
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimisdokumentide taotlemine
1. Loomapidaja esitab liidus sündinud hobuslase identifitseerimisdokumendi taotluse selle asjaomase liikmesriigi väljastavale asutusele, kus asub hobuslast pidav ettevõte, ning esitab kogu käesoleva määruse järgimiseks vajaliku teabe.
2. Liikmesriigid kehtestavad käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud taotluste esitamiseks tähtajad, mis on vajalikud artikliga 12 ja artikli 13 lõikega 1 ettenähtud identifitseerimistähtaegade järgimiseks.
3. Erandina käesoleva artikli lõikest 1 ja kooskõlas otsuse 96/78/EÜ artikliga 1 võib loomapidaja käesoleva artikli lõikega 1 ettenähtud taotluse esitada artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud asjaomasele väljastavale asutusele, mille peakorter on muus liikmesriigis kui hobuslast pidava ettevõte liikmesriigis.
Artikkel 12
Liidus sündinud hobuslaste identifitseerimise tähtaeg
1. Liidus sündinud hobuslased tuleb identifitseerida identifitseerimisdokumendiga, mis on väljastatud kooskõlas artikliga 9, hiljemalt 12 kuu jooksul pärast sündi ja igal juhul enne alalist lahkumist sünniettevõttest, välja arvatud juhul, kui kõnealune liikumine toimub kooskõlas artikli 23 lõike 2 punktiga c koos märaga, kellest varss sõltub, või kooskõlas artikli 26 lõikega 2.
2. Erandina lõikest 1 võivad liikmesriigid määrata hobuslase identifitseerimise kõige pikemaks tähtajaks kuus kuud või sünni kalendriaasta.
3. Erandina lõigetest 1 ja 2 võib uue identifitseerimisdokumendi väljastada kooskõlas artikliga 9 igal ajal:
a)
pädeva asutuse taotlusel või pädeva asutuse poolt, kui olemasolev identifitseerimisdokument ei vasta artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 nõuetele või kui väljastav asutus ei ole nõuetekohaselt märkinud teatavaid I, II või V jaos sätestatud identifitseerimisandmeid, või
b)
kui aretuseks ja tootmiseks ette nähtud hobuslasest saab registreeritud hobuslane kooskõlas artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastava asutuse eeskirjadega ja olemasolevat identifitseerimisdokumenti ei saa vastavalt kohandada või
c)
kui hobuslasest saab või ta registreeritakse artikli 2 punkti e alapunktis ii osutatud registreeritud hobuslasena kooskõlas artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud väljastava asutuse eeskirjadega ja olemasolevat identifitseerimisdokumenti ei saa vastavalt kohandada või
d)
kui identifitseerimisdokument on väljastatud kooskõlas artikli 10 lõikega 1 ja seda ei saa kohandada vastavalt artikli 9 lõike 1 nõuetele kooskõlas artikli 10 lõike 2 punktiga b või
e)
kui artikli 18 lõigetes 4 ja 5 osutatud juhtudel ei saa olemasolevat identifitseerimisdokumenti vastavalt kohandada või
f)
kui pädev asutus on identifitseerimisdokumendi uurimise käigus konfiskeerinud.
Esimeses lõigus kirjeldatud juhtudel tagastatakse olemasolev identifitseerimisdokument väljastavale asutusele, et märkida see kehtetuks, ning kehtetuks märkimine ja uue identifitseerimisdokumendi väljastamine registreeritakse kooskõlas artikliga 38 loodud andmebaasis.
Artikkel 13
Erandid, mis käsitlevad teatavate metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavate hobuslaste identifitseerimist
1. Erandina artiklist 12 võib pädev asutus otsustada, et teatavatel aladel metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavad määratletud populatsiooni kuuluvad hobuslased identifitseeritakse artikli 9 või artikli 17 lõike 4 kohaselt üksnes siis, kui:
a)
nad on kõnealustest populatsioonidest eemaldatud, välja arvatud ametliku järelevalve all üleviimine ühest populatsioonist teise, või
b)
kui neid hakatakse pidama koduloomadena.
2. Liikmesriigid, kellel on kavas kasutada lõikes 1 sätestatud erandit, teavitavad käesolevale artiklile viidates komisjoni enne erandi kasutamist asjaomastest populatsioonidest ja aladest, mille nad on kooskõlas lõikega 1 määratlenud.
III PEATÜKK
LIITU IMPORDITUD HOBUSLASTE IDENTIFITSEERIMINE
Artikkel 14
Liitu imporditud hobuslaste identifitseerimine
Kolmandas riigis väljastatud identifitseerimisdokumenti peetakse kooskõlas käesoleva määrusega kehtivaks tingimusel, et see vastab järgmistele tingimustele:
a)
selle on väljastanud:
i)
registreeritud hobuslaste puhul põlvnemistunnistusi väljastav kolmanda riigi asutus, mis on kantud direktiivi 94/28/EÜ artikli 3 lõikega 1 ette nähtud loetelusse, või
ii)
registreeritud hobuse puhul võistlus- või võidusõiduhobustega tegeleva rahvusvahelise organisatsiooni või ühenduse riiklik filiaal, mille peakorter on selles kolmandas riigis, kus asub artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud rahvusvaheline organisatsioon või ühendus, või
iii)
kõikidel muudel juhtudel hobuslase päritoluriigiks oleva kolmanda riigi pädev asutus;
b)
see vastab kõigile artikli 7 lõike 2 nõuetele.
Artikkel 15
Liitu imporditud hobuslaste identifitseerimisdokumentide taotlemine
1. Loomapidaja esitab artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastavale asutusele, kes on asjaomase hobuslaste kategooria puhul sobiv, taotluse väljastada artikli 9 kohaselt artikli 7 kohane identifitseerimisdokument või registreerida olemasolev identifitseerimisdokument väljastava asutuse poolt vastavalt artiklile 38 loodud andmebaasis 30 päeva jooksul alates määruse (EL) nr 952/2013 artikli 5 lõike 16 punktis a määratletud tolliprotseduuri täitmisest, kui
a)
hobuslased imporditakse liitu või
b)
pädev asutus on muutnud registreeritud hobuslase direktiivi 2009/156/EÜ artikli 19 punkti b kohaselt vastu võetud otsusele vastava ajutise impordi lõplikuks impordiks kooskõlas kõnealuse direktiivi artikli 19 punktiga c.
2. Kui lõikes 1 osutatud olemasolev identifitseerimisdokument ei vasta artikli 7 lõike 2 nõuetele, teeb väljastav asutus loomapidaja taotlusel järgmist:
a)
täidab identifitseerimisdokumendi nii, et see vastab artikli 7 lõike 2 nõuetele;
b)
registreerib hobuslase identifitseerimisandmed ja täiendava teabe vastavalt artiklile 38 loodud andmebaasis.
3. Kui lõikes 1 osutatud olemasolevat identifitseerimisdokumenti ei saa muuta nii, et see vastaks käesoleva määruse artikli 7 lõike 2 nõuetele, ei peeta seda käesoleva määruse kohase identifitseerimise jaoks kehtivaks ning hobuslane identifitseeritakse artikli 7 lõigete 1, 2 ja 3 nõuetele vastava uue identifitseerimisdokumendiga, mis antakse välja artikli 9 kohaselt, võttes aluseks esitatud identifitseerimisdokumendi, milles peab olema märgitud vähemalt direktiivi 90/427/EMÜ lisa kohaselt nõutav teave.
IV PEATÜKK
ENNE IDENTIFITSEERIMISDOKUMENTIDE VÄLJASTAMIST NÕUTAVAD KONTROLLID JA IDENTSUSKONTROLLI MEETODID
Artikkel 16
Hobuslasele väljastatud ainsa identifitseerimisdokumendi kontrollimine
1. Enne identifitseerimisdokumendi väljastamist võtab identifitseerimisdokumente väljastav asutus või asutuse nimel tegutsev isik kõik vajalikud meetmed, et
a)
kontrollida, kas selline identifitseerimisdokument on asjaomase hobuslase jaoks juba väljastatud;
b)
vältida pettuse eesmärgil mitme identifitseerimisdokumendi väljastamist ühe hobuslase kohta.
2. Lõikega 1 ettenähtud meetmed hõlmavad järgmist:
a)
kättesaadavate asjaomaste dokumentide ja elektrooniliste andmetega tutvumine;
b)
hobuslase vanuse määramine;
c)
hobuslase artikli 17 kohane kontrollimine, et tuvastada varasemale identifitseerimisele osutavaid märke või tunnuseid.
Artikkel 17
Meetmed hobuslase varasema identifitseerimise tuvastamiseks
1. Varasemale identifitseerimisele osutavate tunnuste või märgistuste artikli 16 kohaseks tuvastamiseks võetakse vähemalt järgmised meetmed, millega tehakse kindlaks:
a)
mis tahes varem implanteeritud transpondri olemasolu, kasutades ISO standardile 11785 vastavat lugemisseadet, mis on võimeline lugema vähemalt HDX- ja FDX-B-transpondreid vähemalt siis, kui seade on otseses kokkupuutes kehapinnaga kohas, kuhu transponder tavaolukorras implanteeritakse;
b)
mis tahes kliinilised tunnused, mis viitavad sellele, et varem implanteeritud transponder või varem kooskõlas artikliga 21 paigaldatud tunnus on kirurgiliselt eemaldatud või seda on kirurgiliselt muudetud;
c)
mis tahes tunnused või märgid selle kohta, et hobuslase puhul on kooskõlas artikliga 21 kasutatud identsuskontrolli alternatiivmeetodit.
2. Kui pärast loomapidaja artikli 11 lõike 1 kohase taotluse esitamist ilmneb tänu käesoleva artikli lõikes 1 osutatud meetmetele varem implanteeritud transpondri olemasolu või mis tahes muu artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi kasutamine, mis osutab varsemale artikli 9 kohasele identifitseerimisele, teeb väljastav asutus järgmist:
a)
annab kooskõlas artikliga 29 või 32 sõltuvalt kättesaadavast teabest välja identifitseerimisdokumendi duplikaadi või asendusdokumendi;
b)
sisestab nõuetekohaselt teabe, st transpondri numbri või identsuskontrolli alternatiivmeetodi nimetuse identifitseerimisdokumendi I jao A osa vormi väljadele ja B osa joonisele.
3. Kui leiab kinnitust liidus sündinud hobuslaselt käesoleva artikli lõike 1 punktis b osutatud transpondri või identsuskontrolli alternatiivmeetodi puhul kasutatud tunnuste registreerimata eemaldamine, väljastab väljastav asutus vastavalt artiklile 32 identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi.
4. Erandina käesoleva artikli lõikest 2 võib pädev asutus lubada väljastada kooskõlas artikliga 9 identifitseerimisdokumenti artiklis 13 osutatud metsikutes või poolmetsikutes tingimustes elavale hobuslasele, kellel on transponder, kuid kellele ei ole kooskõlas artikliga 13 väljastatud identifitseerimisdokumenti, tingimusel, et transpondri kood registreeriti implanteerimise ajal selle identifitseerimisdokumenti väljastava asutuse andmebaasis, kes vastutas kõnealuse hobuslase populatsiooni eest.
Artikkel 18
Identsuskontrolli elektroonilised meetodid
1. Väljastav asutus tagab, et hobuslase esmakordse identifitseerimise ajal kooskõlas artikliga 12 implanteeritakse transponder.
2. Transponder implanteeritakse parenteraalselt aseptilistes tingimustes hobuse kukla ja turja vahelisele kaela keskel asuvale turjaväädi alale.
Pädev asutus võib siiski lubada transpondri implanteerimist mõnda muusse kohta hobuslase kaelale, tingimusel et selline alternatiivmeetod:
a)
ei ohusta looma heaolu;
b)
ega suurenda esimeses lõigus viidatud meetodiga võrreldes transpondri liikumise riski.
3. Liikmesriigid kehtestavad lõikes 2 osutatud sekkumiseks vajalikud minimaalsed kvalifikatsiooninõuded või määravad selliste toimingute sooritamiseks isiku (s.o kvalifitseeritud isik) või ametikoha.
4. Artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud väljastavad asutused võivad nõuda, et artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi abil identifitseeritud hobuslasele implanteeritakse transponder tema kandmiseks tõuraamatusse või seal registreerimiseks või registreeritud hobuslase registreerimiseks võistlusele.
5. Artikli 5 lõike 1 punktides a ja b osutatud väljastavad asutused ja pädev asutus võivad nõuda, et hobuslasele, kes tuleb identifitseerida kooskõlas artikli 4 lõikega 2 ja artikli 43 lõikega 1, tuleb implanteerida transponder identiteedi kontrollimiseks järgmistel juhtudel:
a)
varem implanteeritud ja registreeritud transponder ei tööta enam;
b)
artiklis 21 osutatud identsuskontrolli alternatiivmeetodina registreeritud päritud või saadud tunnus ei ole selleks enam sobiv või
c)
pädev asutus peab vajalikuks tagada identiteedi kontrollimine.
Artikkel 19
Transpondril kuvatava koodi kordumatuse tagamine
1. Liikmesriigid sätestavad eeskirjad kooskõlas artikli 2 punkti n alapunktis i osutatud standarditega, et tagada artikli 5 lõikes 1 osutatud pädevate asutuste implanteeritud transpondrite kuvatava koodi kordumatus, kui nad väljastavad artikli 9 kohaselt identifitseerimisdokumente.
2. Kooskõlas lõikega 1 kehtestatud eeskirju kohaldatakse kahjustamata identifitseerimissüsteemi, mille on kehtestanud teise liikmesriigi väljastav asutus, kes identifitseeris hobuslase kooskõlas käesoleva määrusega.
Artikkel 20
Transpondri koodi märkimine identifitseerimisdokumenti
1. Kui transponder implanteeritakse vastavalt artiklile 18, kannab identifitseerimisdokumente väljastav organ identifitseerimisdokumenti järgmise teabe:
a)
I jao A osa punktis 5 vähemalt 15 viimast kohta koodist, mida transponder edastab ja mida pärast implanteerimist lugeja abil lugeda saab, ning, kui see on asjakohane,
i)
vöötkoodiga isekleepuva kleebise tingimusel, et lehekülg hiljem kinni kleebitakse, või
ii)
väljatrüki vöötkoodist, mis kodeerib vähemalt 15 viimast kõnealust kohta transpondri edastatavas koodis;
b)
I jao B osas asuva joonise punktis 12 või 13, sõltuvalt implanteerimise küljest, hobuslasele implanteeritud transpondri koht, kust seda pärast implanteerimist loetakse;
c)
I jao B osa asuva joonise punktis 19 selle veterinaararsti või kvalifitseeritud isiku allkiri või pitser, kes hobuslase identifitseeris, täites A osa punkti 3 ja I jao B osas asuva joonise, ja on lugenud transpondri koodi pärast selle implanteerimist, või selle isiku allkiri või pitser, kes esitab identifitseerimisdokumendi väljastamise jaoks seda teavet uuesti kooskõlas väljastava asutuse eeskirjadega.
2. Kui hobuslane on märgistatud varem implanteeritud transpondriga, mis ei vasta artikli 2 lõike punkti n alapunktis i määratletud ISO standarditele, lisatakse erandina käesoleva artikli lõike 1 punktist a identifitseerimisdokumendi I jao A osa punkti 5 tootja või lugemisseadme nimi.
Artikkel 21
Identsuskontrolli alternatiivmeetodite kasutamise lubamine
1. Erandina artikli 18 lõikest 1 võivad liikmesriigid lubada liidus sündinud hobuslaste identifitseerimiseks sobivaid alternatiivmeetodeid, sealhulgas tunnuseid, mis vastavad artikli 4 lõike 1 punktile b, ja tagavad selle, et identifitseerimisdokumenti kantud looma identsust saab kontrollida.
2. Liikmesriigid tagavad, et
a)
hobuslaste identsuskontrolli alternatiivmeetodeid ei kasutata enamiku käesoleva määruse kohaselt nende territooriumil identifitseeritud hobuslaste puhul ainsa vahendina;
b)
nähtavad tunnused, millega märgistatakse aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasi, ei ole segiaetavad nende territooriumil registreeritud hobuslaste jaoks ettenähtud märgistustega, mida kasutavad artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastavad asutused;
c)
kõik identsuskontrolli heakskiidetud alternatiivmeetodid eraldi või kombineeritult annavad kooskõlas artikliga 18 implanteeritud transpondriga samaväärsed tagatised;
d)
teavet hobuslase puhul kasutatud identsuskontrolli alternatiivmeetodi kohta on võimalik esitada vormis, mida saab digitaliseerida ja salvestada otsingut võimaldavalt artikli 38 kohaselt loodud andmebaasis.
3. Lõikes 1 sätestatud erandit kasutada kavatsevad liikmesriigid teevad artikli 6 lõikes 1 osutatud veebisaidil komisjonile, teistele liikmesriikidele ja üldsusele kättesaadavaks teabe identsuskontrolli jaoks kasutatava heakskiidetud alternatiivmeetodi kohta.
Artikkel 22
Identsuskontrolli alternatiivmeetodit kasutavate identifitseerimisdokumenti väljastavate asutuste ja loomapidajate kohustused
1. Identifitseerimisdokumente väljastav asutus tagab, et hobuslase identifitseerimisdokumenti ei väljastata enne, kui
a)
on kontrollitud, kas artiklis 21 osutatud identsuskontrolli heakskiidetud alternatiivmeetodit kohaldatakse nõuetekohaselt;
b)
identsuskontrolli jaoks kasutatud meetodi nimetus on sisestatud identifitseerimisdokumendi I jao A osa punkti 6 või 7 või, kui see on asjakohane, XI jakku ning on kantud andmebaasi kooskõlas artikli 38 lõike 1 punktiga f.
2. Identsuskontrolli alternatiivmeetodi kasutamise korral tagab loomapidaja vahendid juurdepääsuks sellele identifitseerimisteabele või kannab vajaduse korral hobuslase identsuskontrolli kulud või ootab, kuni hobuslase identsuskontroll on tehtud.
V PEATÜKK
HOBUSLASTE LIIKUMINE JA TRANSPORT
Artikkel 23
Registreeritud hobuslaste ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste liikumine ja transport
1. Registreeritud hobuslastele ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslastele kooskõlas artikli 9 lõikega 1, artikliga 14, artikliga 29, artikliga 30 või artikliga 32 väljastatud identifitseerimisdokument peab olema igal ajal kaasas hobuslasega, kelle jaoks see on väljastatud, sealhulgas hobuslase rümba transportimisel töötlemiseks ettevõttesse, mis on heaks kiidetud kooskõlas määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 24 lõike 1 punktiga a või millele on osutatud määruse (EL) nr 142/2011 III lisa III peatüki punkti a alapunktis iii, kui see on nõutud riigi õigusaktidega.
2. Erandina lõikest 1 ei pea identifitseerimisdokument olema registreeritud hobuslase ning aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasega kaasas, kui hobuslane:
a)
on tallis või karjamaal ning loomapidaja saab identifitseerimisdokumendi viivitamata esitada;
b)
viiakse ajutiselt ratsa, veokis, vankri ees või jalutades kas:
i)
ettevõtte lähedusse liikmesriigi piires, nii et identifitseerimisdokumendi saab viivitamata esitada, või
ii)
registreeritud suvekarjamaale rändkarjatamise ajal või sealt ära tingimusel, et identifitseerimisdokumendid saab esitada lähteettevõttes;
c)
ei ole veel emapiimast võõrutatud ning liigub koos ema või toitva märaga;
d)
osaleb hobuste võistluse harjutusel või katsel või üritusel, mis nõuab ajutist lahkumist harjutus-, võistlus- või ürituse kohalt;
e)
teda viiakse või transporditakse ühest kohast teise eriolukorras, mis on seotud hobuslaste endiga või ettevõttega, kus neid hobuslasi peetakse.
Artikkel 24
Ajutise dokumendiga liikuvate või transporditavate hobuslaste suhtes kehtestatud erand
1. Loomapidaja või pädeva asutuse taotluse korral väljastab identifitseerimisdokumente väljastav asutus ajutise dokumendi, mis sisaldab vähemalt III lisaga ettenähtud teavet, mis võimaldab hobuslast sama liikmesriigi piires ühest kohast teise viia või transportida kuni 45-päevase ajavahemiku vältel, mille jooksul antakse identifitseerimisdokument identifitseerimiseks vajalike andmete ajakohastamiseks üle identifitseerimisdokumente väljastavale asutusele või pädevale asutusele.
2. Lõike 1 kohase ajutise dokumendiga hobuslasi ei või viia tapamajja inimtoiduks tapmise eesmärgil.
3. Kui hobuslane transporditakse lõikes 1 osutatud 45-päevase ajavahemiku jooksul teise liikmesriiki või läbi teise liikmesriigi kolmandasse riiki, peab erandina lõikest 1 olema temaga kaasas lisaks käesoleva artikli lõikes 1 osutatud ajutisele dokumendile ka direktiivi 2009/156/EÜ III lisale vastav veterinaarsertifikaat, olenemata sellest, kas hobuslane on registreeritud või mitte.
Artikkel 25
Erand kiipkaardiga liikumise korral
1. Erandina artikli 23 lõikest 1 võib pädev asutus lubada kõnealuses lõikes viidatud registreeritud hobuslaste või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste liikumist ja transporti sama liikmesriigi piires ilma identifitseerimisdokumendita, juhul kui nendega on kaasas kiipkaart, mille väljastas sama asutus, kes väljastas nende identifitseerimisdokumendi, ja mis sisaldab II lisas sätestatud teavet.
2. Käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud erandit kasutavad liikmesriigid võivad kehtestada üksteise suhtes erandeid, mis hõlmavad registreeritud hobuslaste või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste liikumist ja transporti nende territooriumi piires.
Nad teavitavad selliste erandite lubamise kavatsusest komisjoni.
Artikkel 26
Tapaloomadeks ettenähtud hobuslaste liikumine ja transport
1. Tapaloomadeks ettenähtud hobuslastega peab nende tapamajja viimisel või transportimisel kaasas olema järgmine dokument:
a)
kooskõlas artikli 9 lõikega 1 või artikliga 14 väljastatud identifitseerimisdokument või
b)
kooskõlas artikliga 29 või 30 väljastatud identifitseerimisdokumendi duplikaat, mida kasutati artikliga 31 ette nähtud erandi puhul.
2. Erandina lõikest 1 võib pädev asutus lubada transportida tapaloomaks ettenähtud hobuslast, kellel ei ole artikli 9 lõike 1 kohast identifitseerimisdokumenti, sünniettevõttest otse tapamajja sama liikmesriigi piires, tingimusel et
a)
tapaloomaks ettenähtud hobuslane on alla 12 kuu vana ning ta külgmistel piimalõikehammastel on nähtavad kulumisjäljed;
b)
on võimaldatud teabe katkematu jälgitavus sünniettevõttest tapamajani;
c)
tapaloomaks ettenähtud hobuslane on transpordi ajal tapamajja artikli 18 või 21 kohaselt individuaalselt märgistatud;
d)
loomade partiiga on kaasas määruse (EÜ) nr 853/2004 II lisa III jaole vastav toidutarneahelat käsitlev teave, mis sisaldab viidet käesoleva lõike punktis c osutatud individuaalsele märgistusele;
e)
kooskõlas artikliga 21 hobuslasele implanteeritud transpondrit või muud füüsilist märgistust kaitstakse hilisema pettuse eesmärgil kasutamise eest, eemaldades ning hävitades või kõrvaldades selle kohapeal.
3. Artikli 34 lõike 1 punkte b ja c ei kohaldata, kui tapaloomadeks ettenähtud hobuslaste viimine või transport toimub käesoleva artikli lõike 2 kohaselt.
VI PEATÜKK
IDENTIFITSEERIMISDOKUMENTIDE HALDAMINE, NENDE DUPLIKAADID JA ASENDUSDOKUMENDID NING IDENTIFITSEERIMISDOKUMENDI KEHTIVUSE PEATAMINE
Artikkel 27
Loomapidajate kohustused seoses identifitseerimisdokumentide haldamisega, et tagada hobuslase identsuse katkematus kogu tema eluaja jooksul
1. Hobuslase pidaja tagab, et identifitseerimisdokumendis on järgmised andmed igal ajal ajakohased ja õiged:
a)
hobuslase staatus seoses tema sobivusega inimtoiduks tapmiseks;
b)
loetav transpondri kood või artikli 21 kohaselt identsuskontrolli alternatiivmeetodina kasutatud tunnus;
c)
hobuslase staatus, st kas ta on registreeritud hobuslane või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslane;
d)
teave omandi kohta, kui see on nõutav selle liikmesriigi õigusaktidega, kus hobuslast peetakse, või kui see on nõutav artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastava asutuse poolt.
2. Olenemata sellest, milline väljastav asutus väljastas identifitseerimisdokumendi kooskõlas artikli 9 lõikega 1, artiklitega 14, 29 või 32, tagab hobuslase pidaja, et identifitseerimisdokument esitatakse artikli 5 lõikes 1 osutatud hobuslase kategooria puhul asjaomasele väljastavale asutusele liikmesriigis, kus asub hobuslast pidav ettevõte, et oleks võimalik esitada artikli 38 lõikes 1 osutatud identifitseerimisandmed 30 päeva jooksul alates:
a)
identifitseerimisdokumendi väljastamisest kooskõlas artikli 9 lõikega 1 sellise väljastava asutuse poolt, mis asub väljaspool ettevõtte asukoha liikmesriiki;
b)
hobuslase toomisest ettevõtte asukoha liikmesriiki muust liikmesriigist, välja arvatud
i)
kuni 90-päevasel ajavahemikul võistlustel, võiduajamistel, näitustel, harjutustel või veokatsetel osalevad hobuslased;
ii)
paaritushooajal liikmesriigis olevad täkud;
iii)
paaritushooajal liikmesriigis kuni 90 päeva olevad märad;
iv)
veterinaarasutuses ravi eesmärgil olevad hobuslased;
v)
hobuslased, kes on ette nähtud tapmiseks 10 päeva jooksul alates nende saabumisest.
3. Kui identifitseerimisdokumendis olevaid artikli 38 lõikes 1 olevaid identifitseerimisandmeid on vaja ajakohastada, esitab loomapidaja identifitseerimisdokumendi 30 päeva jooksul alates andmete muutumise põhjustanud sündmusest:
a)
artikli 2 punkti e alapunktis i osutatud registreeritud hobuslaste puhul artikli 5 lõike 1 punktis a osutatud väljastavale asutusele, kes:
i)
on väljastanud asjaomasele registreeritud hobuslasele identifitseerimisdokumendi või
ii)
on heaks kiidetud kooskõlas otsusega 92/353/EMÜ hobuslast pidava ettevõtte asukoha liikmesriigis ning kes on sisse seadnud tõuraamatu, kuhu hobuslast võib kanda või kus ta võib registreerida kooskõlas otsusega 96/78/EÜ, või
b)
artikli 2 punkti e alapunktis ii osutatud registreeritud hobuslaste puhul artikli 5 lõike 1 punktis b osutatud väljastavale asutusele vastavalt selle väljastava asutuse eeskirjadele, kes väljastas asjaomase registreeritud hobuslase identifitseerimisdokumendi, või
c)
pädevale asutusele või mis tahes väljastavale asutusele, mis on määratud kooskõlas käesoleva määrusega hobuslast pidava ettevõtte asukoha liikmesriigi pädeva asutuse poolt.
Artikkel 28
Identifitseerimisdokumente väljastavate asutuste kohustused seoses identifitseerimisdokumentide haldamisega, et tagada hobuslase identsuse katkematus kogu tema eluaja jooksul
Artikli 27 lõikes 3 osutatud väljastav asutus teeb järgmist:
a)
ajakohastab identifitseerimisdokumendis vajalikud identifitseerimisandmed;
b)
kannab identifitseerimisdokumendi I jao C osasse väljastava asutuse kohta nõutava teabe, mis peab sisaldama vähemalt kuuekohalist UELNile vastavat andmebaasi numbrit, kui ta ei ole algse artikli 9 lõike 1 kohase identifitseerimisdokumendi väljastaja;
c)
täidab identifitseerimisdokumendi IV jao, kui riigi õigusaktide või väljastava asutuse eeskirjade kohaselt on vaja omanikku muuta;
d)
kannab tema poolt artikli 38 kohaselt loodud andmebaasi esitatud identifitseerimisdokumendis olevad identifitseerimisandmed või täiendab neid;
e)
esitab kõnealuse teabe kooskõlas artikliga 39 keskandmebaasile.
Artikkel 29
Identifitseerimisdokumendi duplikaadi väljastamine
1. Artikli 5 lõikes 1 osutatud väljav asutus väljastab identifitseerimisdokumendi duplikaadi, kui
a)
identifitseerimisdokumendi originaaleksemplar on kadunud, kuid hobuslase saab identifitseerida transpondri edastatud koodi või identsuskontrolli alternatiivmeetodi abil kooskõlas artikliga 21, või
b)
hobuslane ei ole identifitseeritud artiklis 12, artiklis 14 või artikli 43 lõikes 2 sätestatud tähtaegadeks, kuid paaritamistunnistus on kättesaadav ja bioloogiline ema või, embrüo siirdamise korral, kasuema on kooskõlas käesoleva määrusega identifitseeritud, või
c)
pädeval asutusel on tõendeid selle kohta, et teatavad olemasolevas identifitseerimisdokumendis esitatud identifitseerimisandmed ei vasta asjaomasele hobuslasele ja artikli 12 lõike 3 punkti a sätteid ei saa kohaldada.
2. Lõikes 1 kirjeldatud juhtudel teeb artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus loomapidaja või pädeva asutuse taotlusel järgmist:
a)
implanteerib loomale vajaduse korral kooskõlas artikliga 18 transpondri või paigaldab artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi puhul kasutatava tunnuse;
b)
väljastab identifitseerimisdokumendi duplikaadi, millele peab olema selgelt märgitud, et see on duplikaat („identifitseerimisdokumendi duplikaat”), ning milles osutatakse unikaalsele elunumbrile, mis on kantud selle väljastava asutuse andmebaasi, kes
i)
identifitseeris looma esimest korda ja väljastas kadunud identifitseerimisdokumendi originaali või
ii)
väljastab lõike 1 punktis b osutatud looma identifitseerimisdokumendi duplikaadi;
c)
liigitab hobuslase identifitseerimisdokumendi duplikaadi II jao II ossa loomana, kes ei ole ette nähtud tapmiseks inimtoiduks.
3. Lõike 2 kohaselt väljastatud identifitseerimisdokumendi duplikaadi üksikasjad tuleb kanda koos viitega unikaalsele elunumbrile artiklis 38 osutatud andmebaasi ja edastada kooskõlas artikliga 39 loodud keskandmebaasi.
4. Kui kadunud identifitseerimisdokumendi on väljastanud kooskõlas artikli 9 lõikega 1 artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus, kes enam ei tegutse, väljastab identifitseerimisdokumendi duplikaadi kooskõlas käesoleva artikli lõikega 2 artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus liikmesriigis, kus asub hobuslast pidav ettevõte.
Artikkel 30
Liitu imporditud hobuslaste identifitseerimisdokumentide duplikaatide väljastamine
Kui kadunud identifitseerimisdokumendi originaali on väljastanud artikli 14 punktis a osutatud väljastav asutus kolmandas riigis, võib erandina artikli 29 lõikest 2 uue identifitseerimisdokumendi väljastada kõnealune kolmanda riigi väljastav asutus tingimusel, et uus identifitseerimisdokument
a)
saadetakse artikli 14 punktis a osutatud väljastavalt asutuselt artikli 29 lõikes 2 osutatud väljastavale asutusele, kus see märgistatakse kui duplikaat, loom liigitatakse kooskõlas artikli 29 lõike 2 punktiga c ja teave kantakse andmebaasi kooskõlas artikli 29 lõikega 3;
b)
edastatakse loomapidajale või, kui see on nõutud hobuslase asukoha liikmesriigi õigusaktidega, loomaomanikule väljastava asutuse või pädeva asutuse poolt liikmesriigis, kus asub hobuslast pidav ettevõte.
Artikkel 31
Inimtoiduks tapmiseks ettenähtud hobuslaste staatuse peatamine
1. Erandina artikli 29 lõike 2 punktist c ja artiklist 30, välja arvatud artikli 43 lõikes 2 kirjeldatud juhtudel, võib pädev asutus otsustada peatada inimtoiduks tapmiseks ettenähtud hobuslase staatuse kuueks kuuks, kui
a)
loomapidaja saab 30 päeva jooksul alates identifitseerimisdokumendi kadumise teatamisest rahuldavalt tõendada, et inimtoiduks tapmiseks ettenähtud hobuslase staatust ei ole ühegi ravimeetodiga kahjustatud;
b)
identifitseerimistaotlus esitatakse kooskõlas otsuse 96/78/EÜ artikli 1 lõike 1 teise taandega esimese eluaasta jooksul, kuid pärast seda, kui käesoleva määruse artikli 12 lõikes 2 osutatud lubatud maksimumperiood on lõppenud.
2. Lõikes 1 osutatud juhul märgib pädev asutus kuuekuulise peatamisaja alguskuupäeva identifitseerimisdokumendi duplikaadi II jao III osa esimesse veergu ning täidab selle kolmanda veeru.
Artikkel 32
Identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi väljastamine
1. Artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus väljastab identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi, kui
a)
identifitseerimisdokumendi originaal on kadunud ja
i)
looma identsust ei ole võimalik kinnitada;
ii)
ei ole märke või tõendeid selle kohta, et artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus on loomale varem identifitseerimisdokumendi väljastanud;
b)
loom ei ole artikli 12 lõigetes 1 ja 2, artiklis 14 või artikli 43 lõikes 2 sätestatud tähtaegadeks identifitseeritud.
2. Lõikes 1 kirjeldatud juhtudel teeb artikli 5 lõike 1 punktis c osutatud väljastav asutus, kes vastutab selle piirkonna eest, kus asub hobuslast pidav ettevõte, loomapidaja või pädeva asutuse taotlusel järgmist:
a)
implanteerib loomale vajaduse korral kooskõlas artikliga 18 transpondri või paigaldab artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi puhul kasutatava tunnuse;
b)
väljastab identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi, millele peab olema selgelt märgitud, et see on asendusdokument („identifitseerimisdokumendi asendusdokument”), osutades uuele unikaalsele elunumbrile, mis vastab asjaomase identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi väljastamise kohta andmebaasis tehtud kandele;
c)
liigitab hobuslase identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi II jao II ossa loomana, kes ei ole ette nähtud tapmiseks inimtoiduks.
3. Käesoleva artikli lõike 2 kohaselt väljastatud identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi üksikasjad tuleb kanda koos viitega unikaalsele elunumbrile artiklis 38 osutatud andmebaasi ja edastada artiklis 39 osutatud keskandmebaasi.
Artikkel 33
Identifitseerimisdokumendi kehtivuse peatamine seoses hobuslaste liikumisega
Veterinaarjärelevalve ametnik peatab identifitseerimisdokumendi kehtivuse seoses hobuslase liikumisega, tehes asjakohase kande III jakku, kui hobuslast peetakse ettevõttes või ta pärineb ettevõttest:
a)
mille suhtes kehtib direktiivi 2009/156/EÜ artikli 4 lõikes 5 viidatud keeld või
b)
mis asub liikmesriigis, mis ei ole hobuste Aafrika katkust vaba, või liikmesriigi territooriumi osas, mida käsitatakse hobuste Aafrika katku nakatununa kooskõlas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 5 lõikega 2.
VII PEATÜKK
HOBUSLASE SURM NING INIMTOIDUKS TAPMISELE KUULUVAD HOBUSLASED JA MANUSTATUD RAVIMID
Artikkel 34
Veterinaarjärelevalve ametniku ja pädeva asutuse kohustused hobuslase tapmise või surma korral
1. Hobuslase tapmise või surma korral võetakse järgmised meetmed:
a)
transpondrit kaitstakse hilisema pettuse eesmärgil kasutamise eest, eemaldades ning hävitades või kõrvaldades selle kohapeal;
b)
identifitseerimisdokument märgitakse kehtetuks, vähemalt lüües selle igale lehele võltsimiskindla templi „kehtetu” või augustades kõik lehed nõuetekohase diameetriga auguga, mis ei ole väiksem kui augustajate puhul kasutatav standardsuurus;
c)
viidates hobuslase unikaalsele elunumbrile, identifitseerimisdokument kas
i)
hävitatakse ametliku järelevalve all, kui loom tapeti, ning väljastavale asutusele esitatakse kas otse või artikli 36 lõikes 2 osutatud kontaktpunkti kaudu tõend, milles märgitakse looma tapamajas tapmise kuupäev ja identifitseerimisdokumendi hävitamise kuupäev, või
ii)
kehtetuks märgitud identifitseerimisdokument tagastatakse koos teabega looma tapmise kuupäeva kohta või tauditõrje eesmärgil tapmise kuupäeva kohta otse või artikli 36 lõikes 2 osutatud kontaktpunkti kaudu identifitseerimisdokumendi I jao A osa punktis 11 märgitud väljastavale asutusel või artikli 28 punkti b kohase ajakohastamise järel I jao C osas märgitud väljastava asutusele.
2. Lõikes 1 sätestatud meetmed rakendatakse järgmiste isikute poolt või nende järelevalve all:
a)
veterinaarjärelevalve ametnik:
i)
tauditõrje eesmärgil tapmise või surmamise korral kooskõlas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 4 lõike 4 punkti a teise lõiguga või
ii)
pärast tapmist kooskõlas direktiivi 2009/156/EÜ artikli 7 lõikega 3 või
b)
määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 3 lõikes 10 määratletud pädev asutus rümba kõrvaldamise või töötlemise korral, kui sellega oli kaasas käesoleva määruse artikli 23 lõikes 1 osutatud riiklike õigusaktide kohane identifitseerimisdokument:
i)
kooskõlas määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 24 lõike 1 punktiga a heakskiidetud ettevõttes või
ii)
määruse (EL) nr 142/2011 III lisa III peatüki punkti a alapunktis iii osutatud väikese võimsusega põletustehases.
3. Kui transpondrit ei ole võimalik inimtoiduks tapetud hobuslase kehalt eemaldada, nagu nõutakse käesoleva artikli lõike 1 punktis a, kuulutab veterinaarjärelevalve ametnik looma liha või selle osa lihast, kus asub transponder, inimtoiduks kõlbmatuks vastavalt määruse (EÜ) nr 854/2004 I lisa II jao V peatüki lõike 1 punktile n.
Artikkel 35
Loomapidaja ja identifitseerimisdokumente väljastava asutuse kohustused hobuslase surma või kadumise korral
1. Kõikidel muudel hobuslase surma või kadumise juhtudel, sealhulgas varguse juhtudel, millele ei ole artiklis 34 osutatud, tagastab loomapidaja 30 päeva jooksul pärast looma surma või kadumist identifitseerimisdokumendi I jao A osas märgitud väljastavale asutusele või artikli 28 punkti b kohase ajakohastamise järel I jao C osas märgitud asjakohasele väljastavale asutusele.
2. Väljastav asutus, kes saab kooskõlas artikliga 34 või käesoleva artikli lõikega 1 teabe hobuslase surma või kadumise kohta, tegutseb kooskõlas artikli 28 punktidega d ja e.
Artikkel 36
Liikmesriikide kohustused teabevoo tagamisel pärast hobuslase surma
1. Liikmesriigid võtavad meetmeid, et tagastada väljastavale asutusele kehtetuks märgitud identifitseerimisdokumendid, nagu on sätestatud artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis ii.
2. Liikmesriigid võivad luua kontaktpunkti artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis i osutatud tõendi või artikli 34 lõike 1 punkti c alapunktis ii osutatud identifitseerimisdokumentide saamiseks ja nende edastamiseks vastavatele identifitseerimisdokumente väljastavatele tunnustatud asutustele nende territooriumil.
Selleks kontaktpunktiks võib olla määruse (EÜ) nr 882/2004 artiklis 35 viidatud kontaktasutus.
3. Kui see on kooskõlas lõikega 2 kohaldatav, tuleb kontaktpunkti andmed, mille võib lisada artikli 39 kohasesse keskandmebaasi, teha kättesaadavaks teistele liikmesriikidele ja üldsusele artikli 6 lõikes 1 osutatud veebisaidil.
Artikkel 37
Inimtoiduks tapmisele kuuluvad hobuslased ja manustatud ravimid
1. Hobuslast käsitatakse inimtoiduks tapmisele kuuluva loomana, kui kooskõlas käesoleva määrusega ei ole oma allkirjaga identifitseerimisdokumendi II jao II osas kinnitanud vastupidist:
a)
loomaomanik oma äranägemisel koos väljastava asutuse kinnitusega või
b)
loomapidaja ja vastutav veterinaararst, toimides direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõike 2 kohaselt, või
c)
kui vastupidist ei kinnita väljastava asutuse poolt artikli 29 või 30 kohaselt identifitseerimisdokumendi duplikaadi väljastamise või artikli 32 kohaselt identifitseerimisdokumendi asendusdokumendi väljastamise ajal tehtud kanne.
2. Enne direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikele 2 vastavat mis tahes ravi või mis tahes ravi kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 3 kohaselt lubatud ravimit kasutades kinnitab direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 1 osutatud vastutav veterinaararst kas seda, et
a)
hobuslane on ette nähtud tapmiseks inimtoiduks nagu tavajuhul või
b)
hobuslane ei ole identifitseerimisdokumendi II jao II osa kohaselt ette nähtud tapmiseks inimtoiduks.
3. Kui käesoleva artikli lõikes 2 viidatud ravi ei ole inimtoiduks tapmisele kuuluva hobuslase puhul lubatud, tagab direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 1 osutatud vastutav veterinaararst, et kooskõlas direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 2 sätestatud erandiga kuulutatakse asjaomane hobuslane enne ravi pöördumatult inimtoiduks tapmisele mittekuuluvaks, tehes järgmist:
a)
täites ja allkirjastades identifitseerimisdokumendi II jao II osa ning
b)
märkides identifitseerimisdokumendi II jao III osa kehtetuks kooskõlas II jao III osas esitatud juhistele.
4. Pärast lõikes 3 sätestatud meetmete võtmist annab hobuslase pidaja identifitseerimisdokumendi selle liikmesriigi väljastavale asutusele, kus asub hobuslast pidav ettevõtte, või esitab teabe elektrooniliselt andmebaasis, kui on olemas juurdepääs sellele, hiljemalt 14 päeva jooksul alates identifitseerimisdokumendi II jao II osa allkirjastamisest.
5. Erandina lõikest 4 võib liikmesriik võtta vastu meetmeid, mille eesmärk on tagada, et vastutav veterinaararst teatab kooskõlas lõikega 3 võetud meetmetest 14 päeva jooksul alates identifitseerimisdokumendi II jao II osa allkirjastamisest:
a)
kas otse lõikes 4 osutatud väljastavale asutusele ja esitab teabe, mida väljastaval asutusel on vaja kooskõlas artikliga 39 loodud andmebaasi ajakohastamiseks, või
b)
otse kooskõlas artikliga 39 loodud keskandmebaasile, kui lõikes 4 osutatud väljastava asutuse tagab, et teave lisatakse kooskõlas artikliga 38 loodud andmebaasi.
6. Kui hobuslast ravitakse direktiivi 2001/82/EÜ artikli 10 lõikes 3 osutatud tingimustel, kannab vastutav veterinaararst identifitseerimisdokumendi II jao III ossa nõutavad üksikasjad ravimi kohta, mis sisaldab hobuslaste raviks olulisi aineid või kliinilist lisaväärtust andvaid aineid, mis on loetletud määruses (EÜ) nr 1950/2006.
Vastutav veterinaararst paneb kirja selle ravimi retsepti järgi manustamise viimase kuupäeva ja teatab kooskõlas direktiivi 2001/82/EÜ artikli 11 lõikega 4 loomapidajale kõnealuse direktiivi artikli 10 lõikega 3 kehtestatud keeluaja lõppemise kuupäeva.
VIII PEATÜKK
ANDMED JA KARISTUSED
Artikkel 38
Andmebaas
1. Identifitseerimisdokumendi väljastamise või eelnevalt väljastatud identifitseerimisdokumentide registreerimise korral kannab identifitseerimisdokumente väljastav asutus oma andmebaasi asjaomase hobuslase kohta vähemalt järgmised andmed:
a)
unikaalne elunumber;
b)
liik;
c)
sugu;
d)
värvus;
e)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud sünnikuupäev (päev, kuu ja aasta);
f)
olemasolu korral transpondri edastatud koodi vähemalt 15 viimast kohta või ISO 11784 standardile mittevastava raadiosagedusel töötava identifitseerimisvahendi edastatud kood koos teabega koodi lugemiseks vajaliku süsteemi kohta või artikli 21 kohase identsuskontrolli alternatiivmeetodi nimetus;
g)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud sünniriik;
h)
identifitseerimisdokumendi väljastamise ja mis tahes muudatuse kuupäev;
i)
artikli 11 lõikes 1, artikli 15 lõikes 1, artikli 29 lõikes 2 või artikli 32 lõikes 2 osutatud taotluse esitanud või kooskõlas artikli 27 lõikega 3 identifitseerimisdokumendi esitanud loomapidaja nimi ja aadress;
j)
asjaolu, kas tegemist on registreeritud hobuslase või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslasega;
k)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud looma nimi (sünninimi ja olemasolu korral kaubanduslik nimetus);
l)
teadaolev asjaolu, et loom ei kuulu tapmisele inimtoiduks;
m)
seerianumber, kui artikli 9 lõigetes 1 ja 3 osutatud identifitseerimisdokumendil see on, ning teave kooskõlas artikli 12 lõikega 3, artikliga 29, artikliga 30 või artikliga 32 väljastatud uute identifitseerimisdokumentide või identifitseerimisdokumentide duplikaatide ja asendusdokumentide kohta;
n)
punktis i osutatud loomapidaja teatatud riik, kus asub hobuslast pidav ettevõte;
o)
looma surma- või kadumise kuupäev, mille on teatanud punktis i osutatud loomapidaja, või tapmiskuupäev.
2. Identifitseerimisdokumente väljastav asutus hoiab käesoleva artikli lõikes 1 osutatud andmeid andmebaasi registris vähemalt 35 aastat või vähemalt kaks aastat alates artikli 34 kohaselt hobuslase surmast teatamise kuupäevast.
3. Hiljemalt 15 päeva jooksul alates käesoleva artikli lõikes 1 osutatud teabe registreerimisest teatab kõnealuses lõikes osutatud väljastav asutus selle lõike punktides a-j ja l osutatud teabe kooskõlas artikliga 39 loodud keskandmebaasile, mis asub liikmesriigis:
a)
kus väljastav asutus on heaks kiidetud, tunnustatud või määratud või kus on selle peakorter kooskõlas artikli 5 lõikega 1;
b)
kus hobuslane sündis.
Artikkel 39
Keskandmebaasi loomine
1. Liikmesriigid loovad käesoleva määruse kohaldamiseks keskandmebaasi.
2. Erandina lõikest 1 ei pea keskandmebaasi looma nendes liikmesriikides, kus on registreeritud hobuslaste jaoks üks andmebaas ja aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaste jaoks teine andmebaas, tingimusel et
a)
mõlema andmebaasi vahel on toimiv ühendus ning nad saavad suhelda keskandmebaasidega kooskõlas artikliga 40, et ajakohastada teavet nende hobuslaste kohta, kelle staatus muutub registreeritud hobuslaseks või aretuseks ja tootmiseks ettenähtud hobuslaseks;
b)
pädeval asutusel on kõnealustele andmebaasidele otsejuurdepääs.
3. Liikmesriigid teevad oma keskandmebaaside nime, aadressi ja kontaktandmed teistele liikmesriikidele ja üldsusele artikli 6 lõikega 1 ettenähtud veebisaidil kättesaadavaks.
Artikkel 40
Keskandmebaaside haldamine ja koostöö
1. Iga liikmesriik tagab, et artikli 5 lõikes 1 osutatud väljastav asutus lisab selle riigi territooriumil identifitseeritud hobuslasi käsitlevad artikli 28 punktis e ja artikli 38 lõikes 1 osutatud andmed keskandmebaasi või et identifitseerimisdokumente väljastava asutuse andmebaasid liidetakse selle keskse andmebaasiga (edaspidi „keskandmebaas”) samasse võrku.
2. Liikmesriigid teevad keskandmebaaside haldamisel koostööd kooskõlas direktiiviga 89/608/EMÜ ning tagavad, et
a)
kooskõlas käesoleva määruse artikliga 28 teatab keskandmebaas unikaalsele elunumbrile viidates igast artikli 38 lõikes 1 osutatud identifitseerimisandmetes tehtud muudatusest selle liikmesriigi keskandmebaasile, kus identifitseerimisdokument on väljastatud;
b)
teiste liikmesriikide pädevad asutused saavad tasuta juurdepääsu keskandmebaasis olevale miinimumteabele, et nad saaksid kontrollida, kas see sisaldab transpondri koodi, unikaalset elunumbrit või passi numbrit.
Artikkel 41
Karistused
Liikmesriigid kehtestavad eeskirjad käesoleva määruse sätete rikkumise eest kohaldatavate karistuste kohta ning võtavad kõik vajalikud meetmed nende rakendamise tagamiseks. Ettenähtud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Liikmesriigid teatavad neist sätetest komisjonile 1. jaanuariks 2016 ja annavad viivitamata teada nende edaspidistest muudatustest.
IX PEATÜKK
ÜLEMINEKU- JA LÕPPSÄTTED
Artikkel 42
Kehtetuks tunnistamine
Määrus (EÜ) nr 504/2008 tunnistatakse kehtetuks alates 1. jaanuarist 2016.
Viiteid kehtetuks tunnistatud määrusele käsitatakse viidetena käesolevale määrusele.
Artikkel 43
Üleminekusätted
1. Erandina artikli 4 lõikest 2 käsitatakse käesoleva määruse kohaselt identifitseeritud hobuslastena:
a)
hiljemalt 30. juunil 2009 sündinud ja selleks kuupäevaks otsuse 93/623/EMÜ või 2000/68/EÜ kohaselt identifitseeritud hobuslasi tingimusel, et kõnealustele hobuslastele väljastatud identifitseerimisdokumendid:
i)
on hiljemalt 31. detsembriks 2009 registreeritud määruse (EÜ) nr 504/2008 artikli 21 lõike 1 kohaselt ning
ii)
sisaldavad otsuse 93/623/EMÜ lisas esitatud identifitseerimisdokumendi näidise IX jaole vastavat jagu ning kui identifitseerimisdokumendi III-B osasse on sisestatud andmeid, on täidetud ka selle III-A osa;
b)
hiljemalt 30. juunil 2009 sündinud, kuid selleks kuupäevaks otsuse 93/623/EMÜ või 2000/68/EÜ kohaselt identifitseerimata hobuslasi tingimusel, et nad olid identifitseeritud määruse (EÜ) nr 504/2008 kohaselt hiljemalt 31. detsembriks 2009;
c)
määruse (EÜ) nr 504/2008 kohaselt 31. detsembriks 2015 identifitseeritud hobuslasi.
2. Pärast 30. juunit 2009 sündinud või liitu kolmandast riigist imporditud hobuslased, kes ei ole 31. detsembriks 2015 kooskõlas määrusega (EÜ) nr 504/2008 identifitseeritud, identifitseeritakse kooskõlas käesoleva määruse artiklitega 29 või 32, sõltuvalt nende identiteedi kohta kättesaadavatest andmetest, ja klassifitseeritakse identifitseerimisdokumendi duplikaadi II jao II osas inimtoiduks tapmisele mittekuuluva loomana.
3. Erandina artikli 13 lõikest 2 ei pea liikmesriigid, kes on lubanud enne 1. jaanuari 2016 teha erandeid kooskõlas määruse (EÜ) nr 504/2008 artikliga 7 ja teatanud sellest komisjonile nõuetekohaselt enne nimetatud kuupäeva, nendest komisjonile uuesti teatama.
4. Liikmesriigid, kes ei ole loonud artikli 39 kohast keskandmebaasi, loovad artikli 39 kohase keskandmebaasi ja tagavad artikli 40 kohaselt selle toimimise hiljemalt 30. juuniks 2016.
Artikkel 44
Jõustumine
Käesolev määrus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
Otsust kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2016. Artiklit 39 kohaldatakse siiski alates 1. juulist 2016 nendes liikmesriikides, kes ei ole 1. jaanuariks 2016 loonud toimivat keskandmebaasi.
Määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.
Brüssel, 17. veebruar 2015