ROZHODNUTÍ KOMISE (EU) 2015/120
ze dne 29. října 2014
o režimu státních podpor SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), jež Itálie zamýšlí poskytnout na digitální projekční zařízení
(oznámeno pod číslem C(2014) 7888)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
po výzvě adresované zúčastněným stranám, aby se k věci vyjádřily (1) v souladu s výše uvedenými články, a se zřetelem k jejich vyjádřením,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Dne 30. prosince 2008 oznámila Itálie Komisi svůj úmysl zavést daňové pobídky pro investice a distribuci v odvětví filmu a digitální projekce. Dne 2. dubna 2009 a 23. června 2009 zaslaly italské orgány doplňující informace.
(2)
Dopisem ze dne 22. července 2009 informovala Komise Itálii o rozhodnutí schválit daňové pobídky Itálie pro investice a distribuci v odvětví filmu. Komise zároveň informovala Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie týkající se daňových úlev navrhovaných pro investice do digitálních projekčních zařízení.
(3)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany, aby se vyjádřily.
(4)
Ministerstvo kulturního dědictví, kulturních činností a cestovního ruchu a Evropská komise uspořádaly na toto téma seminář, který se konal dne 21. října 2009 v Římě.
(5)
Komise obdržela příslušné připomínky zúčastněných stran a předala je italským orgánům, aby se k nim vyjádřily. Jejich připomínky byly obdrženy dopisem zaevidovaným dne 19. ledna 2010. Následně došlo k další výměně informací, včetně doplňkových dopisů italských orgánů zaevidovaných dne 7. září 2010, 12. dubna 2011, 1. června 2011, 1. prosince 2011, 10. května 2012, 14. září 2012, 23. dubna 2013, 6. prosince 2013, 18. dubna 2014, 11. června 2014 a 1. srpna 2014.
II. POPIS OPATŘENÍ
1. Oznámené opatření
(6)
Daňové úlevy pro provozovatele kin, kteří instalují digitální projekční zařízení, byly součástí řady daňových opatření pro filmové odvětví, která italské orgány přijaly. Cílem těchto daňových opatření jako celku bylo stimulovat tržní dynamiku tak, aby byly v podmínkách příznivých pro hospodářskou soutěž podporovány umělecké filmy „italského původu“ a propagovány v Itálii i v Evropě.
(7)
Režim daňových úlev pro digitální projekci umožňuje daňovou úlevu ve výši 30 % nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení. Maximální roční daňová úleva činí 50 000 EUR na jeden kinosál.
(8)
Způsobilé náklady mohou vzniknout v souvislosti s:
a)
nákupem digitálních projekčních a reprodukčních zařízení;
b)
nákupem zařízení a aparatury pro příjem digitálního signálu prostřednictvím pozemního nebo satelitního vysílání;
c)
nákupem nebo pronájmem, čili leasingem, zařízení, systémů a aparatury uvedených shora. Příslušné smlouvy musí obsahovat povinnost odkoupit tento majetek po uplynutí sjednané doby pronájmu nebo ustanovení, podle něhož může uživatel využít tohoto opčního práva před uplynutím této doby;
d)
výdaji na odbornou přípravu zaměstnanců;
e)
výdaji vztahujícími se a sloužícími k rekonstrukci a uzpůsobení projekčních kabin, zařízení a doplňkových služeb a prostor využívaných dříve k promítání 35mm filmů.
Očekávané výdaje uvedené v posledních dvou bodech nesmí činit více než 20 % celkových výdajů vynaložených v rámci písmen a), b) a c).
(9)
Podle původního oznámení italských orgánů by byla podpora bezpodmínečná v případě kin, která mají jeden až čtyři kinosály, a multikin, jež mají 5 až 10 kinosálů v obcích s méně než 50 000 obyvateli. U ostatních multikin, která mají nejvýše 24 kinosálů, měla být podpora podmíněna povinností, aby 50 % programové nabídky tvořily umělecké filmy a aby alespoň 50 % kinosálů bylo uzpůsobeno na digitální projekci.
(10)
Daňová úleva se poskytuje provozovatelům kin, kteří v Itálii musí odvádět daně.
(11)
Právní základy pro tento režim jsou následující:
a)
zákon č. 244 ze dne 24. prosince 2007 o pravidlech sestavování ročního a víceletého rozpočtu státu (legge 24 dicembre 2007, n. 244, recante disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato);
b)
zákonné opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013, které bylo vydáním pozdějších předpisů změněno v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 (decreto legge 8 agosto 2013, n. 91, convertito, con modificazioni, in legge 7 ottobre 2013, n. 112);
c)
nová prováděcí pravidla pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci (nuove disposizioni applicative dei crediti d'imposta concessi alle imprese di esercizio cinematografico per l'introduzione e acquisizione di impianti e apparecchiature destinate alla proiezione digitale).
2. Pochybnosti vznesené Komisí
(12)
V rozhodnutí o zahájení řízení dospěla Komise k závěru, že oznámené opatření podpory představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Poskytováním daňových pobídek se italský stát vzdává určitých příjmů. Na tento režim se tudíž vydávají prostředky státu. Tento režim počítá s ekonomickými výhodami pro některé podniky, v tomto případě provozovatele kin. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmy mohou mít tyto selektivní výhody dopad na obchod v rámci Unie. Komise měla pochybnosti ohledně slučitelnosti podpory.
(13)
Pochybovala v prvé řadě o nezbytnosti daňových úlev pro digitální projekci a kritizovala maximální navrhovanou výši daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál), neboť odpovídá (se sazbou 30 %) maximálním přípustným nákladům na instalaci ve výši 166 667 EUR na 1 kinosál (50 000 EUR × 100/30). Tento limit je vyšší než odhadované náklady digitálního projekčního zařízení předložené italskými orgány (100 000 EUR). Komise zpochybnila výši limitu daňové úlevy a vyjádřila obavy, že odhad nákladů na přechod není přesný. Komise navíc vyjádřila pochybnosti o tom, zda je nutné instalovat projekční zařízení 2K (3) splňující specifikace DCI (4) pro promítání italských či evropských uměleckých filmů.
(14)
Komise měla dále pochybnosti ohledně přiměřenosti navrhovaného opatření podpory a konstatovala, že velká kina si pravděpodobně mohou spíše dovolit instalovat digitální projekční zařízení bez státní podpory. Komise rovněž upozornila na to, že provozovatelé kin mají k dispozici komerční modely pro přechod, např. „virtualprint fee“ (poplatek za virtuální kopii) (5), a proto si kladla otázku, zda státní podpora na jednotku, navržená pro všechny kinosály, nebude mít za následek zánik komerčních alternativ.
(15)
Komise dále pochybovala o vhodnosti daňové úlevy v podobě opatření podpory a konstatovala, že rozpočet vyčleněný na opatření (16,8 milionu EUR) odpovídá nákladům na instalaci ve výši 56 milionů EUR, které jsou podstatně nižší než odhadované náklady na přechod (čítající 395,7 milionu EUR na základě 100 000 EUR na jeden kinosál). Kromě vhodnosti dostupných prostředků Komise také zpochybnila skutečnost, že je navržené opatření dostatečně zaměřeno na dosažení cíle zvýšit šíření italských a evropských uměleckých filmů. Vyjádřila pochybnosti o tom, že by italské orgány byly s to určit podniky v oblasti filmu s digitálními zařízeními, v nichž mají být zavedeny alternativní komerční modely, které by italským divákům poskytly širší nabídku uměleckých filmů. Jelikož z využití daňové úlevy vyplývá, že příjemce musí mít dostatečné distribuční kapacity, a jelikož opatření předpokládá, že provozovatelé kin musí sami financovat 70 % investice, byla Komise na pochybách, zda kina, která podporu potřebují nejvíce, budou moci daňovou úlevu využít. Komise navíc pochybovala o tom, že by plánovaná jednorázová podpora (oznámení se týkalo pilotního opatření v době trvání 2 let) byla udržitelným řešením problému kratší životnosti a vyšších nákladů užívání spojeného s instalací digitálních zařízení.
(16)
Komise rovněž zpochybnila hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory. Přestože uznala, že by mohlo být ve společném zájmu, aby některý členský stát využil státní podpory na investice do přechodu na digitální technologii v kinech, požadovala ujištění ohledně technologické neutrality opatření. Konkrétně žádala potvrzení skutečnosti, že provozovatelé kin nebudou motivováni k přednostním investicím do jedné digitální normy namísto normy jiné. Komise kromě toho požádala italské orgány, aby zajistily, že bude možné promítat i filmy distribuované v digitálním formátu založeném na méně přísné obecné normě než je digitální norma platná pro zařízení, na něž se podpora poskytuje. Komise dále uvedla, že podporu na instalaci digitálního projekčního zařízení by mohly nepřímo získat velké americké filmové produkční společnosti (v případě zařízení splňujících specifikace DCI). Zvýšená poptávka vyplývající z navržené podpory by mohla zvýšit cenu projekčních zařízení, jejichž nabídka je omezená. Díky podpoře by Itálie mohla rychleji dosáhnout kritického množství digitálních kinosálů, což by mohlo urychlit přechod k digitální distribuci a zároveň uzavírání těch kin, která nebyla s to včas instalovat digitální projekční zařízení. Komise v zásadě pochybovala o tom, že případné narušení hospodářské soutěže bude vyrovnáno sociálními a kulturními výhodami plynoucími z podpory.
3. Změny provedené v navrhovaném opatření od zahájení procesu
(17)
Po zahájení formálního šetření ze strany Komise bylo italské opatření daňových úlev pro digitální projekci uskutečněno v souladu s režimem zavedeným na základě dočasného referenčního rámce Unie a v mezích limitů de minimis (6). Po schválení Komisí mají italské orgány v úmyslu opatření plně provést nad rámec limitů de minimis.
(18)
Italské orgány odhadují, že rozpočet opatření bude činit zhruba 7,5 milionu EUR na období 2014-2015.
(19)
Období, na které se toto rozhodnutí vztahuje, potrvá do 31. prosince 2022. Italské orgány očekávají, že se daňová úleva bude nejčastěji využívat v letech 2014 a 2015.
(20)
Návrhy prováděcích předpisů, na jejichž základě chtějí italské orgány podporu plně provést (nad rámec limitů de minimis), se od původního oznámení liší v řadě důležitých bodů.
(21)
Zaprvé: ze změněných prováděcích předpisů byla odstraněna podmínka, že střední a malá kina musí do programové nabídky zařadit určitý počet italských a evropských uměleckých filmů, aby získala podporu. V posledních letech měly italské orgány problémy s monitorováním dodržování této podmínky u střednícha velkých kin. Kromě toho tvrdí, že zrušení této povinnosti je nezbytné k obnovení rovných podmínek hospodářské soutěže mezi velkými kiny, která podporu potřebují, a velkými sítěmi kin, které ovládají italský kinematografický trh (viz 37. bod odůvodnění).
(22)
Zadruhé (a vzhledem k výše uvedenému): změněné prováděcí předpisy stanoví limit 60 kinosálů. Provozovatelé kin, kteří vlastní nebo spravují více kinosálů, jsou z režimu daňových úlev vyloučeni. Italské orgány tvrdí, že je to dobrá alternativa k povinnosti spojené s programem, která byla původně uložena proto, aby se zaručilo, že opatření splní svůj účel, a aby byly vyloučeny ty tržní subjekty, které by díky své tržní síle měly být s to přejít na novou technologii bez podpory.
(23)
Zatřetí: nové prováděcí předpisy vyžadují prohlášení příjemce, které má zamezit příliš vysoké podpoře nebo jejímu přesměrování v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie).
(24)
Začtvrté: změněné normy umožňují kumulaci podpor až do maximální intenzity podpory ve výši 75 % celkových nákladů. U kin s jedním nebo dvěma kinosály činí maximální kumulovaná intenzita podpory 90 %.
(25)
Kromě těchto změn mohou příjemci od roku 2012 postoupit daňovou úlevu na digitální zařízení dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 56. bod odůvodnění).
III. PŘIPOMÍNKY ZAINTERESOVANÝCH STRAN
(26)
V reakci na veřejnou konzultaci ohledně podpory, která proběhla v roce 2009, obdržela Komise připomínky zhruba od 20 zainteresovaných stran. Připomínky předložily:
-
italské a evropské odvětvové organizace zastupující distributory a kina, francouzská Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) a Evropské fórum pro digitální kinematografii,
-
francouzské orgány, fondy na podporu kinematografie z Německa a Spojeného království a síť evropských regionálních fondů pro audiovizuální průmysl (Cineregio). Některé předložené připomínky se týkaly rovněž souvisejících publikací Ředitelů evropských filmových agentur (EFAD) (7),
-
některé podniky, odborníci z oboru kinematografie a občané Francie, Itálie, Spojeného království a Švýcarska.
Kromě toho byl na toto téma v říjnu 2009 v Římě uspořádán seminář.
(27)
Co se týče nezbytnosti podpory, ve všech obdržených příspěvcích se upozorňovalo na nezbytnost státní podpory pro přechod k digitální projekci, považované za nevyhnutelný vývoj. Jak vysvětlily francouzské orgány i celostátní organizace Spojeného království z oboru kinematografie (UK Film Council), obecný přínos digitální kinematografie je provázen nerovnoměrným rozdělením nákladů (které nesou provozovatelé kin) a přímými finančními výhodami (pro distributory) plynoucími z přechodu. Tato nevyvážená situace ztěžuje včasné dokončení přechodu bez využití externí podpory. V tomto ohledu třetí strany, které předložily své připomínky, upozornily na očividné riziko, že pokud by digitální projekční systémy nebyly přístupnější a cenově dostupnější, mnoho malých evropských nezávislých kin nebo kin nacházejících se v odlehlých oblastech by zmizelo z trhu. V prohlášení EFAD ze září 2009 se tvrdí, že 30 % evropských kin hrozí uzavření. Francouzské orgány i německá spolková rada pro kinematografii zdůraznily, že neposkytováním podpory by utrpělo nejen promítání, ale i distribuce filmů. Dlouhé přechodné období a paralelní distribuce analogových a digitálních filmů by se mohly ukázat jako příliš nákladné, zejména pro menší distributory filmů. V konečném důsledku by neexistence podpory měla značný negativní dopad na šíření evropských filmů, kulturní rozmanitost a přístup evropských občanů ke kultuře.
(28)
Ve všech příspěvcích se navíc zdůrazňovalo, že takzvané normy DCI jsou všeobecně uznávány jako společné normy pro digitální projekci. Propagace jednotné celosvětové normy je vnímána spíše jako pozitivní signál než za nevýhodu pro kina, neboť mezi nimi umožňuje nastolit rovné podmínky.
(29)
Co se týče nákladů na instalaci digitálního projekčního zařízení, za odpovídající výši se obecně považuje 100 000 EUR na jeden kinosál. Mnozí respondenti naopak zdůraznili, že náklady mohou být mnohem vyšší, například je třeba projekční kabinu podstatným způsobem zrekonstruovat, což může být případ zejména malých kin. Někteří respondenti však uznávají, že ceny digitálních projekčních zařízení mají klesající tendenci.
(30)
V mnoha předložených připomínkách bylo uvedeno, že i kdyby byly náklady na přechod mnohem vyšší než dostupná státní podpora (jako je tomu pravděpodobně u daňových úlev v Itálii), nic to nemění na tom, že státní podpora doplňuje jiné zdroje příjmů, například poplatky za virtuální kopie či vlastní zdroje provozovatelů kin.
(31)
Pokud jde o přiměřenost podpory, některé zainteresované strany daňovou úlevu kritizovaly, neboť se domnívaly, že by jí se vší pravděpodobností více využívala větší kina. Jiné subjekty možnost poskytnout podporu velkým kinům podpořily, případně pod podmínkou povinností spojených s programem. Některé příspěvky však potvrdily prohlášení EFAD s tím, že je důležité nezavádět rozdílné zacházení vyplývající například (v konkrétním případě italské daňové úlevy) z různé úrovně daní odváděných kiny, ale obecněji i z omezení přístupu daného programem, velikostí a geografickou polohou kin. Mezinárodní federace sdružení filmových distributorů (FIAD) zdůraznila, že na dnešním kinematografickém trhu a za celkové hospodářské situace by dokonce ani největší provozovatelé kin nemuseli být považováni za ziskové.
(32)
Názory na dostupnost operačních komerčních modelů pro přechod a jejich použitelnosti na menší kina se mírně různí. Někteří uvedli, že existují standardní operační modely pro přechod na digitální projekci. Jiní tvrdili, že hodně kin nemůže podepsat dohody o poplatcích za virtuální kopii nabízené zprostředkovateli („integrátory“) (viz též poznámka pod čarou 5) z důvodu povahy a rozsahu své programové nabídky (dosažená výše poplatků za virtuální kopie se liší podle počtu filmů na programu během prvního týdne od premiéry nebo podle počtu kinosálů v příslušném kině). Europa Distribution vyjádřila přesvědčení, že operační komerční modely platí pouze pro nejziskovější kina a významné komerční distributory. Na základě diskusního dokumentu EFAD bylo pouze ve zhruba 10 000 evropských kinosálů z celkových 30 000 možné modernizovat zařízení prostřednictvím modelu poplatků za virtuální kopie. V jednom příspěvku se tvrdilo, že komerční model poplatků za virtuální kopie je vhodný i pro menší kina. Francouzské orgány každopádně upozornily na to, že komerční modely pro přechod nepokrývají všechny náklady na přechod kin k digitální projekci (jako je modernizace promítacích kabin) a kromě toho vždy počítají s příspěvkem provozovatelů kin. I v těchto případech by státní podpora mohla plnit zásadní doplňkovou funkci.
(33)
Co se týče vhodnosti podpory, zainteresované strany uvedly, že obecně by státní podpora pomohla malým kinům čelit silné konkurenci velkých multikin a nastolila by rovné podmínky pro všechny. Podle odhadů by instalace digitálních projekčních zařízení znamenala širší výběr pro diváky. V příspěvcích byly rovněž zdůrazněny výhody spojené s digitální projekcí, například její kvalita, flexibilita programové nabídky a nižší náklady na distribuci. Francouzské orgány tvrdily, že by se přiměřenost podpory pro digitální projekci neměla posuzovat z hlediska větší rozmanitosti programové nabídky, ale spíše z hlediska schopnosti zabránit uzavření kin. Podle nich může právě digitalizace různých typů filmů zaručit jejich rozmanitou nabídku. Evropské fórum pro digitální kinematografii vyjádřilo názor, že pokud lze daňové úlevy kompenzovat prostřednictvím DPH, mohla by italské opatření využívat i méně zisková kina.
(34)
Některé příspěvky upozorňovaly na krátkodobou povahu daňové úlevy vzhledem k dlouhodobým výzvám, které přináší přechod k digitální kinematografii. Jiné však zdůrazňovaly, že normy jsou dostatečně konsolidované na to, aby byla zaručena jejich platnost alespoň na deset let, nebo že zatím nelze určit životnost digitálních projekčních zařízení. Německá spolková rada pro kinematografii upozornila, že by podpora na přechod k digitální projekci představovala menší zátěž než náklady související s rekonstrukcí kin a s kulturní rozmanitostí po zániku provozovatelů, kteří nejsou schopni přechod sami financovat. Německo dále zdůraznilo, že specifické podmínky v každé zemi a regionu vyžadují specificky koncipovanou podporu v odpovídající formě. Prohlášení EFAD tento názor podpořilo a upozornilo na neexistenci jediného obecně platného řešení. Italské sdružení provozovatelů kin ANECpředpokládá, že do skončení životnosti digitálních zařízení se podmínky změní natolik, že řešení nebude představovat takový problém. Evropské fórum pro digitální kinematografii rovněž potvrdilo, že případné dodatečné provozní náklady příslušných kin lze hradit z nových zdrojů příjmů.
(35)
Pokud jde o hospodářské, sociální a kulturní dopady podpory, v příspěvcích se obvykle zdůrazňovala potřeba jednotných norem pro digitální projekci a plošné přijetí norem DCI. Prohlášení EFAD potvrzuje, že podpora pro digitální projekci by neměla předepisovat technické řešení, ale měla by být koncipována tak, aby pozorně hodnotila technologickou situaci tohoto odvětví. Europa Distribution ve svých připomínkách zdůraznila, že nedodržování normy pro toto odvětví by mohlo vést k uzavření mnoha kin. ANEC každopádně uvedlo, že toto opatření kinům umožňuje investovat do takové normy, kterou chtějí. V řadě příspěvků se rovněž zdůrazňovalo, že zařízení vyhovující specifikaci DCI by se mohla využívat i k promítání filmů odpovídajících jiným (nižším) digitálním normám, zatímco naopak (promítání filmů splňujících normu DCI například na projektorech 1,3k) to nelze. V předložených připomínkách se nepoukazovalo na riziko zvyšování cen, ty by naopak postupem času měly klesat. V této souvislosti se v příspěvku francouzských orgánů a v diskusním dokumentu EFAD zdůrazňovalo, že opatření podpory by měla být navržena tak, aby znemožňovala narušení hospodářské soutěže na trhu digitálních zařízení. Opatření podpory by se proto měla opírat o hodnocení nákladů na digitální zařízení a podpora by podle těchto odhadů měla být omezena. Pochybnosti Komise o tom, zda státní podpora může urychlit přechod na digitální projekci a tím i uzavírání kin (viz 16. bod odůvodnění), nebyly v příspěvcích zohledněny. Státní podpora se v nich naopak označovala za udržitelné řešení problému digitální projekce. Italská federace experimentálních kin vyzdvihla omezený zeměpisný dosah kin, a tudíž zanedbatelný narušující dopad opatření na hospodářskou soutěž.
IV. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE
1. Nezbytnost podpory
(36)
Italské orgány poskytly Komisi informace o vlastnostech italského kinematografického trhu (poslední aktualizace proběhla v říjnu 2013). Odhaduje se, že v Itálii existuje celkem 3 936 kinosálů v 1 872 kinech, jež lze rozdělit do čtyř kategorií:
a)
velké sítě (8) kin s více než 60 kinosály - existují pouze dvě takové sítě: UCI a The Space, které mají 787 kinosálů v 76 lokalitách;
b)
malé sítě kin - těch je 15 a každá z nich má celkem maximálně 60 kinosálů. Kina v této třídě čítají celkem 513 kinosálů ve 104 lokalitách;
c)
malá komerční kina - 1 287 kinosálů v 351 kinech;
d)
nejmenší kina - kategorie, do které spadají téměř výhradně kina s jedním promítacím sálem (90 %) a sezónní nebo církevní kina. Jedná se o 1 340 lokalit s přibližně 1 500 kinosály.
(37)
Zatímco největší sítě kin (uvedené pod písmenem a)) představují 40 % vnitrostátního trhu, kina pod písmenem d) se na trhu podílejí pouze 5-10 %.
(38)
Režim daňových úlev je určen pro kina uvedená v písmenech b), c) a d). Zejména vzhledem k dominantnímu postavení dvou velkých sítí kin na trhu se italské orgány domnívají, že k dokončení digitálního přechodu těchto provozovatelů kin, jež jsou všichni malými nebo středními podniky, je nezbytná státní podpora.
(39)
Podle údajů poskytnutých ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch požádalo v období 2010-2013 o daňové úlevy pro digitální film 1 603 kinosálů (údaje z dubna 2014). Toto opatření, které bylo zavedeno ve smyslu nařízení de minimis, mělo úspěch okamžitě po svém zavedení v roce 2010 (kdy ho využilo více než 671 kinosálů).
(40)
Provádění opatření podpory ve smyslu nařízení de minimis se ukázalo jako nedostatečné pro zvrácení této situace. Zejména multikina střední velikosti byla schopna digitalizovat pouze část svých kinosálů.
(41)
Italské orgány uvedly, že digitalizace kin v Itálii stále zaostává. V říjnu 2013 dosahovala míra digitalizace přibližně 62 % (9) a podle odhadů poskytnutých italskými orgány v červnu 2014 je potřeba digitalizovat ještě nejméně 700 kinosálů.
(42)
V důsledku toho je ohrožen značný počet kin, především malých a středních. Jejich zánik by znamenal nejen ztráty pracovních míst na úrovni provozovatelů kin, ale ovlivnil by i distribuci filmů a omezil výběr pro veřejnost.
(43)
Italské orgány zdůraznily zejména úlohu, již v Itálii hrají kina s jedním promítacím sálem a středně velká kina. Neustálá přítomnost kin s jedním promítacím sálem je zásadní pro zajištění rovného přístupu všech občanů, včetně těch, kteří žijí v malých, venkovských a horských sídlech. Druhá skupina, tj. středně velká kina, jsou v Itálii páteří distribuce a promítání kvalitních filmů. Jejich neustálá přítomnost je důležitá, protože představují alternativu dvou velkých sítí kin, jež na trhu dominují.
(44)
Italské orgány odhadují, že tradiční filmy zmizí s konečnou platností z trhu během období pouhých několika týdnů nebo měsíců. Vzhledem k tomu, že se blíží konec tohoto období, italské orgány zdůraznily, že je potřeba uplatňovat opatření nad rámec prahové hodnoty de minimis.
(45)
Co se týče navržené maximální daňové úlevy (50 000 EUR na jeden kinosál) a odhadovaných nákladů digitálního projekčního zařízení, snížily italské orgány své odhady průměrných nákladů přechodu na digitální projekci na 50 000-60 000 EUR (údaje poskytnuté v dubnu a v červnu 2014). Jinými slovy, maximální daňová úleva odpovídá výrazně vyšším nákladům na přechod, než jsou odhadované průměrné náklady na přechod. Italské orgány však zdůraznily, že se daňové pobídky vypočítávají na základě určitého procentního podílu skutečně vzniklých výdajů. Při investicích v průměrné výši 50 000 EUR bude poskytnutá daňová pobídka (ve výši 30 %) činit 15 000 EUR. V praxi tedy není zpravidla nikdy použita maximální daňová pobídka. Horní mez však zaručuje, že v případě nestandardně vysokých nákladů na přechod bude výše podpory omezena i v absolutních hodnotách.
(46)
Pokud jde o nezbytnost podpory, je rovněž důležité poznamenat, že nejnovější informace od italských orgánů ukazují, že náklady na digitální přechod stále ještě dosahují několika desítek tisíc eur na jeden kinosál. Mnoho kin, především těch menších, není schopno získat tyto finanční prostředky ze soukromých zdrojů, zejména za současné italské a evropské hospodářské situace.
2. Přiměřenost podpory
(47)
V obecné rovině italské orgány zdůraznily, že daňová úleva je doplňkem komerčních modelů pro přechod a nevylučuje použití modelů poplatků za virtuální kopii.
(48)
Změněná prováděcí pravidla obsahují řadu ustanovení, která zajišťují přiměřenost opatření podpory a zohledňují například tržní mechanismy, které jsou k dispozici pro přechod na digitální projekci (tj. modely poplatků za virtuální kopii).
(49)
Zaprvé, daňové zvýhodnění mohou požadovat pouze provozovatelé kin, která mají nejvýše 60 kinosálů. Tím jsou z podpory vyloučeny dvě velké italské sítě kin (UCI a The Space), k jejichž přechodu byl úspěšně použit klasický model poplatků za virtuální kopii, jak uvedly italské orgány. Kromě toho by tito provozovatelé kin vzhledem ke svému dominantnímu postavení na trhu (viz 37. bod odůvodnění) neměli být při přechodu digitální projekci závislí na státní podpoře.
(50)
Podle informací poskytnutých italskými orgány jsou uvedené dvě velké sítě kin jedinými, kdo využil klasického modelu poplatků za virtuální kopii. Nicméně i menší provozovatelé kin měli přístup k obchodním mechanismům pro usnadnění přechodu na digitální projekci. V Itálii byl na základě dohody mezi sdružením distributorů a provozovatelů kin vyvinut alternativní model poplatků za virtuální kopii vhodný pro malá kina. Níže uvedená tabulka ukazuje hlavní rozdíly a podobnosti mezi klasickým a alternativním modelem poplatků za virtuální kopii (VPF) tak, jak se používají v Itálii.
Srovnání mezi klasickým a alternativním modelem VPF v Itálii
Klasický model VPF v Itálii
Alternativní model VPF v Itálii
Zprostředkovatel („integrátor“), který má smlouvy o poplatcích za virtuální kopii s distributory, podepíše smlouvu s provozovatelem kina.
Zakládá se na dohodě mezi sdružením distributorů a sdružením provozovatelů kin. Nejsou zapojeny třetí strany.
Provozovatel není vlastníkem digitálního vybavení a neplatí ho předem.
Provozovatel je již od počátku vlastníkem digitálního zařízení a hradí veškeré počáteční pořizovací náklady.
Jak distributoři, tak provozovatel přispívají k postupnému odpisování nákladů prostřednictvím poplatků za virtuální kopii a měsíčních plateb. Rozdělení výdajů je obvykle následující: 75 % hradí distributoři a 25 % provozovatel.
Filmoví distributoři platí poplatky za virtuální kopie pro promítání filmů v digitálním formátu. Tyto poplatky mohou pokrýt až 75 % nákladů na digitální přechod. Provozovatel je v každém případě povinen hradit výdaje ve výši 5 500 EUR.
(51)
Zadruhé, s ohledem na výše uvedené změnily italské orgány prováděcí předpisy, aby předešly příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory v případě, že je daňová úleva kombinována s komerčními modely (poplatky za virtuální kopie). Příjemce je povinen předložit prohlášení o tom, že žádá o daňové zvýhodnění pouze pro pokrytí skutečných nákladů (viz 23. bod odůvodnění). Italské orgány prohlásily, že kontrola, již ministerstvo pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch provádí pro každý jednotlivý případ, zaručí, že podpora pokryje pouze tu část investic, kterou má skutečně hradit provozovatel kin.
(52)
Zatřetí, k zaručení přiměřenosti opatření podpory byly zavedeny maximální intenzity pro kumulaci podpor, které rozlišují mezi menšími kiny (s jedním nebo dvěma sály) a ostatními kiny (viz 24. bod odůvodnění).
3. Vhodnost podpory
(53)
V rozhodnutí o zahájení řízení vyjádřila Komise pochybnosti ohledně vhodnosti odhadované částky opatření na pokrytí očekávaných nákladů na přechod. Aktualizované odhady týkající se této částky a nákladů, jež poskytly italské orgány (viz 18. a 45. bod odůvodnění), umožňují aktuálně posoudit situaci, již má opatření podpory řešit. Na základě daňové úlevy v průměrné výši 15 000 EUR a s přihlédnutím k odhadované částce režimu (viz 18. bod odůvodnění), by v letech 2014-2015 (tj. v období, kdy se očekává nejintenzivnější využívání tohoto opatření) mohlo opatření využít 500 kinosálů. Toto číslo odpovídá podstatné části kinosálů, které mají být ještě digitalizovány (viz 40. bod odůvodnění).
(54)
I přesto, že byl z režimu podpory odstraněn požadavek na uvádění uměleckých filmů, italské orgány potvrdily, že tento režim má stále ještě důležité kulturní cíle. Úplná digitalizace kinematografického trhu v Itálii povede k lepšímu šíření různých druhů filmů a k vyššímu potenciálu pro šíření děl zaplňujících nikové trhy. Pokud by všechny typy kin v Itálii nepřešly na digitální projekci, kultura by to pocítila.
(55)
Italské orgány zdůraznily, že daňová úleva znamená náhradu, která se týká nejen přímých daní splatných daňovému úřadu (daň z příjmů právnických osob), ale také nepřímých daní (např. DPH), srážkové daně a příspěvků na sociální zabezpečení (placených zaměstnavateli za své zaměstnance). Náhrada prostřednictvím všech těchto daní je zohledněna při výpočtu nároku na daňovou úlevu a zlepšuje dostupnost režimu, jelikož možnost ho využít nezávisí na úrovni zisku dotčeného podniku.
(56)
Kromě toho byla prostřednictvím článku 51 zákonného opatření č. 83 z roku 2012 zavedena možnost postoupit daňovou úlevu dodavatelům digitálních zařízení, bankám, finančním zprostředkovatelům a pojišťovnám (viz 25. bod odůvodnění). To zvyšuje dostupnost opatření podpory pro menší kina, zejména kina provozovaná rodinami, která nemají zaměstnance.
(57)
Již při provádění opatření podle nařízení de minimis obdržely daňové úlevy všechny typy kinosálů, včetně těch nejmenších na trhu, jak je znázorněno v následujícím diagramu, který poskytuje přehled příjemců režimu (v období 2010-2013).
Příjemci podle typu kina (2010-2013, podle počtu sálů) (údaje aktualizovány naposledy v dubnu 2014 a poskytnuty ministerstvem pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch)
(58)
Z poskytnutých údajů rovněž vyplývá, že se výrazně zvýšil počet a procentuální podíl malých kin, která v roce 2012 a zejména v roce 2013 využila daňové úlevy. Podle údajů poskytnutých Itálií využilo od roku 2010 do konce roku 2013 daňovou úlevu pro přechod na digitální projekci celkem 325 z 1 340 menších italských kin (tj. 24,3 %).
4. Hospodářské, sociální a kulturní dopady
(59)
Italské orgány zdůraznily, že je z hlediska ochrany kultury důležité zaručit úplný přechod na digitální projekci. Instalace digitálního zařízení s sebou přináší řadu významných výhod (jako je vyšší flexibilita) pro celé odvětví kinematografie (a v konečném důsledku i pro veřejnost). Náklady na přechod jsou však vysoké a nerovnoměrně rozložené a z velké části je nesou kina. Zejména menší účastníci trhu nejsou schopni provést přechod bez státní podpory. Komerční modely vypracované za účelem přechodu (poplatky za virtuální kopie) nejsou dostatečné k tomu, aby vyvážily tuto nerovnováhu, a ne všechna kina k nim mají stejný přístup.
(60)
Italské orgány potvrdily, že pravidla tohoto režimu podle jejich názoru nezpochybňují zásadu technologické neutrality.
V. HODNOCENÍ OPATŘENÍ PODPORY
1. Východiska podpory
(61)
V čl. 107 odst. 1 SFEU je uvedeno, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak“.
(62)
Jak se uvádí v rozhodnutí o zahájení řízení a ve shrnutí v 12. bodě odůvodnění, představuje oznámené opatření podpory státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Zdroj financí skutečně představují daňové pobídky, takže se italský stát vzdává určitých daňových příjmů. Podle tohoto režimu budou takto zvýhodněni někteří provozovatelé kin, a v důsledku toho dává toto opatření selektivní výhodu některým podnikům. Příjemci soutěží s jinými podniky, které nutně nemusí využívat výhod tohoto režimu. Režim tudíž narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž. Vzhledem k mezinárodnímu obchodu s filmem může mít opatření vliv na obchod uvnitř Unie.
2. Slučitelnost podpory
(63)
Italské orgány zdůvodňují opatření jako podporu na propagaci kultury a podtrhují význam, jejž má pro kulturu co nejrychlejší dokončení přechodu na digitální projekci v zemi. Opatření podpory se snaží zaručit, aby všechny typy kin mohly přejít na digitální projekci, a to navzdory vysokým nákladům na přechod.
(64)
Do té doby, než bylo přijato rozhodnutí o zahájení řízení týkajícího se daného opatření, nedefinovala Komise konkrétně svoji politiku v oblasti podpory digitální projekce. Od té doby přijala Komise nové sdělení o státní podpoře filmů a dalších audiovizuálních děl (10), v němž jsou aktualizována kritéria pro posouzení slučitelnosti státní podpory filmů a dalších audiovizuálních děl podle čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU.
(65)
Nové sdělení o filmu uznává, že podpora filmové produkce může být považována za podporu určenou na pomoc kultuře ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU. Slučitelnost podpory tedy lze posoudit na základě tohoto ustanovení. Sdělení o filmu stanoví, že podpora modernizace kin, včetně jejich digitalizace, může být na tomto základě odůvodněná, pokud je nezbytná, přiměřená a vhodná.
a) Nezbytnost opatření
(66)
Jak uvádí italské orgány a potvrzují připomínky zúčastněných stran, přechod na digitální projekci je pro kinematografii výzvou, která se týká všech evropských kin a zejména těch nejmenších. Zánik kin, zejména nezávislých kin malé a střední velikosti ve městech s menším počtem obyvatel, by snížil rozmanitost a šíření filmové nabídky na regionální úrovni. Jinými slovy, dlouhý a nesourodý přechod by měl negativní dopad na promítání filmů a jejich distribuci a v konečném důsledku i na evropské publikum.
(67)
I přes zavedení daňového opatření ve smyslu nařízení de minimis je Itálie v přechodu na digitální projekci stále pozadu.
(68)
Současně se vzhledem k tomu, že trh dosáhl ve svém přechodu bodu obratu (více než 60 % kinosálů v Itálii bylo na konci roku 2013 digitalizováno), zhoršila situace pro kinosály, které při svém přechodu závisí na státní podpoře, jelikož dostupnost 35 mm filmů není v krátkodobém horizontu zajištěna.
(69)
Opatření se netýká výhradně menších kin, ale také relativně velkých kin a komerčních sítí. Největší sítě kin (s více než 60 promítacími sály) jsou však z podpory vyloučeny. Italské orgány tvrdí, že poskytnutí daňového zvýhodnění všem malým kinům obnovuje rovné podmínky v tomto odvětví, jemuž dominují dvě velmi velké sítě kin.
(70)
Daňová úleva je určena na pomoc kinům, která nejsou schopna, zejména za současné hospodářské situace, získat dostatečné soukromé finanční prostředky na nákladný přechod na digitální projekci.
(71)
Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem se Komise domnívá, že podpora může být považována za nutnou pro zachování a obnovu filmové rozmanitosti v Itálii v digitálním kontextu. Neustálá přítomnost různých typů kin, od experimentálních kin s jedním sálem po kina s mnoha sály a komerčním plánováním, je zásadní pro podporu ochrany rozmanité filmové nabídky pro italské obyvatelstvo. Jak se uznává v připomínkách obdržených od zúčastněných stran, je přechod na digitální projekci rozhodujícím momentem pro kinematografii jako celek, vzhledem k tomu, že pouze velké sítě kin jsou schopné snadno využívat komerční modely přechodu. Data o trhu poskytnutá italskými orgány dokazují, že uplatňování opatření de minimis není dostatečné pro dokončení přechodu, zejména v případě kin, která mají více než jeden sál. Je pravda, že některá kina byla schopna využít nabídek VPF, ale je rovněž pravda, že modely komerčního přechodu nepokrývají všechny náklady na digitální přechod kin (viz 32. bod odůvodnění). I v takových případech může být veřejná podpora považována za nezbytnou, bude-li koncipována jako doplňková a bude-li zajištěno, že opatření je přiměřené, a to bez ohledu na druh dotčeného kina.
b) Přiměřenost opatření
(72)
Italské orgány vyloučily z využití daňové úlevy společnosti provozující kina s více než 60 sály. Struktura italského kinematografického trhu jasně ukazuje, že existuje rozdíl mezi provozovateli, kteří mají méně než 60 sálů, a provozovateli s větším počtem sálů (viz 36. a 37. bod odůvodnění). Zavedený limit se proto zdá být s ohledem na cíl režimu přiměřený.
(73)
Daňová úleva se kromě toho vztahuje pouze na část (30 %) nákladů na přechod a je omezena na 50 000 EUR ročně. Tím, že je výpočet výše podpory založen na určitém procentu skutečných nákladů na digitalizaci, italské orgány zaručují, že je podpora přiměřená, i když se náklady mohou případ od případu lišit. Mnoho z těch, kteří předložili svá vyjádření, zdůraznilo (29. bod odůvodnění), že náklady na digitalizaci mohou v některých případech vzrůst výrazně nad průměr, například když jsou zapotřebí rozsáhlé práce na projekční kabině. Nicméně v takových atypických případech zajišťuje limit ve výši 50 000 EUR to, že absolutní výše podpory bude i nadále přiměřená.
(74)
Zatímco v rozhodnutí o zahájení řízení se vznášely otazníky nad možným zánikem komerčních modelů pro přechod na digitální kinematografii, 50. bod odůvodnění ukazuje, že v Itálii byly vypracovány dva různé komerční modely, které lze kombinovat s daňovou úlevou navrženou pro digitální kina. Italské orgány zahrnuly do aktualizovaných prováděcích předpisů zvláštní ustanovení s cílem zajistit, aby kombinování veřejných a soukromých finančních prostředků určených na přechod na digitální projekci nevedlo k příliš vysokým náhradám nebo přesměrování podpory (např. na distributory nebo zprostředkovatele („integrátory“) v modelu poplatků za virtuální kopie). Italské orgány tímto způsobem podporují optimální synergii mezi dostupnými komerčními modely a státní podporou na usnadnění úplného přechodu na digitální projekci.
(75)
Daňovou úlevu lze rovněž kombinovat s jinými podpůrnými opatřeními. Aby byla zajištěna přiměřenost podpory, zavedly italské orgány maximální intenzitu pro kumulaci podpor, která činí 90 % v případě malých kin (s jedním nebo dvěma sály) a 75 % u jiných typů kin.
(76)
Obecněji řečeno, k žádosti musí být přiloženo osvědčení udávající skutečně pokryté výdaje na každý sál a pro každý jednotlivý případ jsou stanoveny kontroly ministerstva pro kulturní dědictví, kulturní činnosti a cestovní ruch. V prováděcích předpisech je rovněž stanoveno, že v případě nedodržení povinností bude daňová úleva vrácena (a budou k ní připočteny úroky a penále).
c) Vhodnost opatření
(77)
Vysvětlení poskytnutá italskými orgány, jakož i zavedení převoditelnosti daňových úlev zaručují, že opatření bude mít dopad na příjemce tohoto režimu. Možnost využít režimu by měla mít i méně zisková kina.
(78)
Opatření už není navrženo jako pilotní opatření, ale bude v platnosti až do konce roku 2022.
(79)
Z údajů poskytnutých italskými orgány (viz 57. a 58. bod odůvodnění) vyplývá, že opatření mohou využít všechny typy kin, zejména ta menší. Ačkoli existují další faktory, které mohou mít svůj vliv, je třeba uvést, že značný nárůst počtu kin s jedním, dvěma, třemi nebo čtyřmi sály, která využila daňové úlevy (podle nařízení de minimis) v roce 2012 a 2013, se kryje se zavedením převoditelnosti daňových úlev v roce 2012 (25. bod odůvodnění).
(80)
Obecněji řečeno, opatření se jeví jako vhodné k zachování současné rozmanitosti kin na italském trhu, který zahrnuje kina s jedním promítacím sálem, malá komerční kina a různé typy multikin. Tato rozmanitost je nezbytným předpokladem pro rozmanitou filmovou nabídku.
d) Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod
(81)
Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod jsou malé. Přeshraniční rozměr filmu je omezen na přítomnost mezinárodních provozovatelů kin a mezinárodní charakter filmového obchodu. Jednotlivá kina mají omezenou územní působnost, jelikož publikum se kvůli návštěvě kina nepřesouvá daleko.
(82)
Opatření se týká podpory investic a poskytuje jednorázovou výhodu kinům, která musí řešit jedinečný přechod. Daňová úleva zaručuje, že všechna kina mohou dokončit přechod na digitální projekci, ale nenarušuje nežádoucím způsobem hospodářskou soutěž z hlediska jejich každodenního fungování.
(83)
Rovněž se očekává, že dokončení přechodu na digitální projekci v Evropě bude ku prospěchu evropského filmového průmyslu jako celku. V tomto ohledu nejsou pochybnosti, jež byly vyjádřeny v rozhodnutí o zahájení postupu v souvislosti s normami pro digitální kino, dále případné. Z příspěvků třetích stran vyplynul konsensus odvětví ohledně převládajících norem pro digitální kino.
VI. ZÁVĚR
(84)
S ohledem na výše uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že opatření podpory sleduje jasně vymezený kulturní cíl. Pochybnosti ohledně nezbytnosti, přiměřenosti, vhodnosti a dopadu vyjádřené v rozhodnutí o zahájení řízení byly rozptýleny. Narušení hospodářské soutěže a vliv opatření na obchod jsou omezené a nejsou v rozporu se společným zájmem. Daňová úleva pro digitální projekční zařízení se proto považuje za slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora, kterou Itálie zamýšlí poskytnout na zařízení pro digitální projekci na základě zákona č. 244 ze dne 24. prosince 2007, zákonného opatření č. 91 ze dne 8. srpna 2013 přepracovaného v zákon č. 112 ze dne 7. října 2013 a nových prováděcích předpisů pro daňové úlevy poskytované provozovatelům kin na zavedení a zakoupení zařízení a aparatury pro digitální projekci, je slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. d) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Provedení tohoto opatření podpory se proto povoluje.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 29. října 2014.
KOMISJONI OTSUS (EL) 2015/120,
29. oktoober 2014,
riigiabi kava SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08) kohta, mida Itaalia kavatseb rakendada seoses digitaalsete projitseerimisvahenditega
(teatavaks tehtud numbri C(2014) 7888 all)
(Ainult itaaliakeelne tekst on autentne)
(EMPs kohaldatav tekst)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artikli 108 lõike 2 esimest lõiku,
võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, eriti selle artikli 62 lõike 1 punkti a,
olles vastavalt kõnealustele sätetele kutsunud huvitatud isikuid üles esitama märkusi (1) ja võttes neid märkusi arvesse
ning arvestades järgmist:
I. MENETLUS
(1)
30. detsembril 2008 teatas Itaalia komisjonile oma kavatsusest kehtestada maksusoodustusi filmisektorisse tehtavate investeeringute ja filmide levitamise ning digitaalkino jaoks. Itaalia ametiasutused saatsid lisainfot 2. aprillil 2009 ja 23. juunil 2009.
(2)
22. juuli 2009. aasta kirjas teatas komisjon Itaaliale otsusest kiita heaks Itaalia maksusoodustused filmisektorisse tehtavate investeeringute ja filmide levitamise jaoks. Samal ajal teatas komisjon Itaaliale otsusest algatada Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 lõikes 2 sätestatud menetlus seoses kavandatud maksukrediidiga investeeringuteks digitaalsetesse projitseerimisvahenditesse.
(3)
Komisjoni otsus menetluse algatamiseks avaldati Euroopa Liidu Teatajas (2). Komisjon kutsus huvitatud isikuid esitama oma märkusi.
(4)
Kultuuripärandi ja turismi eest vastutav ministeerium ja Euroopa Komisjon korraldasid sel teemal seminari, mis toimus Roomas 21. oktoobril 2009.
(5)
Komisjon sai huvitatud pooltelt märkused ja edastas need Itaaliale, et anda talle viimane võimalus neid kommenteerida. Itaalia ametiasutuste märkused saabusid 19. jaanuaril 2010. Sellele järgnes täiendav teabevahetus, sealhulgas uued kirjad Itaalia ametiasutustelt, mis registreeriti 7. septembril 2010, 12. aprillil 2011, 1. juunil 2011, 1. detsembril 2011, 10. mail 2012, 14. septembril 2012, 23. aprillil 2013, 6. detsembril 2013, 18. aprillil 2014, 11. juunil 2014 ja 1. augustil 2014.
II. MEETME KIRJELDUS
1. Teatatud meede
(6)
Maksukrediit kinoettevõtjatele, kes paigaldavad digitaalsed projitseerimisvahendid, kuulus Itaalia ametiasutuste võetud filmisektori maksumeetmete hulka. Üldiselt oli meetmete eesmärk elavdada turudünaamikat, et toetada Itaalia kultuurilisi filme konkurentsi edendaval viisil ja propageerida selliseid filme Itaalias ja Euroopas.
(7)
Maksukrediidi kava digitaalkino toetuseks pakub maksukrediiti 30 % ulatuses digitaalsete projitseerimisvahendite paigaldamise kuludest. Maksimaalne maksukrediidi summa aastas on 50 000 eurot kinosaali kohta.
(8)
Rahastamiskõlblike kulude hulka võivad kuuluda:
a)
digitaalsete projitseerimis- ja taasesitusvahendite ostmine;
b)
seadmete ja aparatuuri ostmine digitaalsignaali vastuvõtmiseks maismaaühenduse ja/või satelliitide kaudu.
c)
eelmistes punktides osutatud vahendite, süsteemide ja seadmete liisimine või rentimine. Vastavad lepingud peavad sisaldama kohustust osta vara rendilepingu lõppedes välja või sätet, mis näeb ette kasutajaettevõtte õiguse vara ennetähtaegselt välja osta;
d)
töötajate koolituskulutused;
e)
eelnevalt 35 mm filmide näitamiseks kasutatud projektoriruumide, varustuse ja teenuste ning abiruumide ümberehitamise ja kohandamisega seotud lisakulud.
Viimases kahes punktis sätestatud kulud ei tohi moodustada enam kui 20 % punktide a, b ja c raames kantud kogukuludest.
(9)
Vastavalt Itaalia ametiasutuste esialgsele teatisele oleks toetus tingimusteta ühe kuni nelja saaliga kinode jaoks ja viie kuni kümne saaliga kobarkinode jaoks alla 50 000 elanikuga kohalikes omavalitsusüksustes. Kuni 24 saaliga kobarkinodelt nõutakse abi andmise tingimusena, et nad näitaksid 50 % seanssidest kultuurifilme ja läheksid vähemalt 50 % saalidest üle digitaalsele projitseerimisele.
(10)
Maksukrediiti kohaldatakse Itaalias maksustavate kinoettevõtjate suhtes.
(11)
Kava õiguslikud alused on järgmised:
a)
24. detsembri 2007. aasta seadus nr 244, millega kehtestatakse riigi iga-aastase ja mitmeaastase eelarve koostamist reguleerivad sätted;
b)
8. augusti 2013. aasta dekreet-seadus nr 91, millest pärast muudatuste tegemist sai 7. oktoobri 2013. aasta seadus nr 112;
c)
uued rakendussätted, mis käsitlevad maksukrediiti kinoettevõtjatele digitaalsete projitseerimisvahendite ostmiseks ja paigaldamiseks.
2. Komisjoni väljendatud kahtlused
(12)
Menetluse alustamise otsuses leidis komisjon, et teatatud abimeetme näol on tegemist riigiabiga Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 toodud tähenduses. Maksusoodustusi pakkudes loobub Itaalia riik teatavatest tuludest ja seega hõlmab kava riigi vahendite kasutamist. Kava annab majandusliku eelise teatavatele ettevõtjatele, käesoleval juhul kinoettevõtjatele. Võttes arvesse rahvusvahelist filmikaubandust, võib see valikuline eelis kahjustada liidusisest kaubandust. Komisjonil on kahtlusi abi kokkusobivuses.
(13)
Esiteks kahtles komisjon kavandatud digitaalkino maksukrediidi vajalikkuses, vaidlustades kavandatud maksimaalse maksukrediidi summa (50 000 eurot kinosaali kohta), mis 30 % määra korral vastab 166 667 euro suurusele maksimaalsele abikõlblikule paigalduskulule kinosaali kohta (50 000 eurot × 100/30). See on suurem Itaalia ametiasutuste esitatud hinnangulisest digitaalsete projitseerimisvahendite maksumusest (100 000 eurot). Komisjon vaidlustas maksukrediidi maksimumsumma ja kahtles, kas esitatud ümberehituskulud olid õiglaselt hinnatud. Lisaks väljendas komisjon kahtlust, kas Itaalia või Euroopa kultuurifilmide näitamiseks on vaja paigaldada 2K (3) projitseerimisvahendeid, mis vastavad DCI (4) standarditele.
(14)
Teiseks kahtles komisjon kavandatud abimeetme proportsionaalsuses, märkides, et tõenäoliselt võivad suuremad kinod lubada endale digitaalsete projitseerimisvahendite paigaldamist ka ilma riigi toetuseta. Lisaks sellele tõi komisjon välja, et kinoettevõtjad saavad üleminekuks kasutada ärimudeleid, näiteks „Virtual Print Fee” (virtuaalse koopia tasu) (5). Seetõttu küsitakse, kas pakutud ulatuses riigi subsiidium kinosaali kohta ei tooks kaasa kaubanduslike alternatiivide kadumist.
(15)
Kolmandaks kahtles komisjon abimeetmena kavandatud maksukrediidi asjakohasuses, märkides, et meetmeks ettenähtud eelarve (16,8 miljonit eurot) vastab 56 miljoni euro suurusele paigalduskulule, mis on märkimisväärselt väiksem ülemineku hinnangulisest maksumusest (395,7 miljonit eurot, lähtudes hinnast 100 000 eurot kinosaali kohta). Lisaks olemasolevate vahendite asjakohasusele seadis komisjon kahtluse alla ka asjaolu, kas kavandatav meede on piisavalt sihtmärgipärane, et saavutada eesmärki suurendada Itaalia ja Euroopa kultuurifilmide levikut. Komisjon kahtles, kas Itaalia ametiasutused suudavad määrata kindlaks need digitaalsete seadmetega kinoettevõtjad, kes kehtestaksid alternatiivsed ärimudelid, mis pakuksid Itaalia kinokülastajatele laiemat kultuurifilmide valikut. Kuna maksukrediidi kasutamine eeldab, et kasusaajal peab olema piisav maksevõime ja kuna meede eeldab, et kinoettevõtjad peavad ise rahastama 70 % investeeringust, kahtles komisjon, kas kinod, kes kõige rohkem abi vajaksid, suudaksid maksukrediidist kasu saada. Lisaks väljendas komisjon kahtlust, kas kavandatud ühekordne abi (teatis käsitles 2-aastase kestusega katsemeedet) pakuks jätkusuutlikku lahendust digitaalsete seadmete paigaldamisega seotud lühema eluea ja suuremate kasutuskulude probleemile.
(16)
Neljandaks seadis komisjon küsimuse alla abi majandusliku, sotsiaalse ja kultuurilise mõju. Tunnistades küll, et see võib olla üldistes huvides, kui liikmesriik kasutab riigiabi, et investeerida kinode üleminekusse digitaalsele tehnoloogiale, soovis komisjon kinnitust, et meede on tehnoloogiliselt neutraalne. Eelkõige palus komisjon kinnitada asjaolu, et kinoettevõtjaid ei kallutata eelistama investeerimisel ühte digitaalset standardit teisele. Lisaks palus komisjon Itaalia ametiasutustel kinnitada, et projitseerida saab ka filme, mida levitatakse avatud standardite alusel, mis on leebemad kui selle seadme digitaalne standard, mille jaoks toetus eraldati. Komisjon märkis ka, et toetus digitaalsete projitseerimisvahendite paigaldamiseks võib kaudselt minna ka Ameerika Ühendriikide suurte filmitööstusettevõtete taskusse (DCI standarditele vastavate seadmete korral). Kavandatud abi tagajärjel suurenenud nõudmine võib tõsta piiratud pakkumise korral projitseerimisvahendite hinda. Abi tulemusena võib Itaalia saavutada kiiremini digitaalsete kinode kriitilise massi, mis omakorda kiirendaks üleminekut digitaallevile ja seega nende kinode sulgemist, mis ei ole suutnud õigeks ajaks digitaalseid projitseerimisvahendeid paigaldada. Kokkuvõtteks kahtles komisjon, kas abi sotsiaalsed ja kultuurilised eelised kompenseerivad võimaliku konkurentsi moonutamise.
3. Menetluse algatamise ajast kavandatud meetmes tehtud muudatused
(17)
Pärast ametliku uurimismenetluse algatamist komisjoni poolt on Itaalia maksukrediidi meedet digitaalkino toetuseks rakendatud ühenduse riigiabi meetmete ajutise raamistiku alusel ja miinimumkünniste piires (6). Komisjoni heakskiidu korral kavatsevad Itaalia ametiasutused rakendada meedet täiel määral üle miinimumkünnise.
(18)
Itaalia ametiasutuste hinnangul on meetme eelarve aastail 2014-2015 ligikaudu 7,5 miljonit eurot.
(19)
Käesoleva otsusega hõlmatav periood kestab kuni 31. detsembrini 2022. Itaalia ametiasutused eeldavad, et maksukrediiti kasutatakse kõige sagedamini aastail 2014 ja 2015.
(20)
Rakendussätete eelnõud, millega Itaalia ametiasutused kavatsevad hakata abi täiel määral rakendama (üle miinimumkünnise), erinevad algsest teatisest mõnes olulises punktis.
(21)
Esiteks on muudetud rakenduseeskirjadest kaotatud keskmise suurusega ja suurtele kinodele kehtinud tingimus lisada abi saamiseks oma programmi teatav hulk Itaalia ja Euroopa kultuurifilme. Viimastel aastatel on Itaalia ametiasutustel olnud raskusi selle tingimuse täitmise kontrollimisega keskmise suurusega ja suurte kinode puhul. Lisaks väidavad nad, et selle kohustuse kaotamine on vajalik võrdsete konkurentsitingimuste taastamiseks abi vajavate suuremate kinode ja Itaalia filmiturul domineerivate suurte kinokettide vahel (vt põhjendus 37).
(22)
Teiseks ja seoses eelöelduga nähakse muudetud rakendussätetes ette 60 kinosaali lävi. Kinoettevõtjad, kes omavad või haldavad suuremat hulka kinosaale, on maksukrediidist välja arvatud. Itaalia ametiasutused väidavad, et see on hea alternatiiv algselt kehtestatud programmiga seotud kohustusele, et tagada meetme eesmärkide saavutamine ja välistada need ettevõtjad, kes oma turujõudu arvestades peaksid suutma uuele tehnoloogiale üle minna ilma abita.
(23)
Kolmandaks nõutakse uute rakendussätetega abisaaja deklaratsiooni, et vältida ülemäärase hüvitise maksmist või abi ümbersuunamist, kui maksukrediit on kombineeritud ärimudelitega (virtuaalse koopia tasu).
(24)
Neljandaks lubavad muudetud eeskirjad abide kumuleerimist kuni 75 protsendini kogukuludest. Ühe või kahe saaliga kinode puhul on abi kumuleeritud piirmäär 90 %.
(25)
Lisaks neile muudatustele võivad abisaajad alates 2012. aastast anda maksukrediidi üle digitaalsete seadmete tarnijatele, pankadele, finantsvahendajatele ja kindlustusfirmadele (vt põhjendus 56).
III. HUVITATUD ISIKUTE MÄRKUSED
(26)
Vastuseks avalikule konsultatsioonile abimeetme üle, mis toimus 2009. aastal, sai komisjon märkusi umbes 20 huvitatud isikult. Märkusi esitasid:
-
Itaalia ja Euroopa kutseorganisatsioonid, mis esindavad levitajaid ja kinosid, samuti Prantsuse Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (pildi ja heli kõrgeim tehniline komisjon, CST) ja Euroopa digitaalkino foorum;
-
Prantsuse ametiasutused ning Saksamaa ja Ühendkuningriigi filmifondid ja Euroopa audiovisuaalsektori regionaalsete fondide võrgustik (Cineregio). Mitmes saabunud märkuses osutati ka Euroopa filmiagentuuride direktorite (EAFD) (7) sellealastele väljaannetele;
-
hulk ettevõtteid, filmisektori töötajaid ja kodanikke Prantsusmaalt, Itaaliast, Ühendkuningriigist ja Šveitsist.
Lisaks korraldati 2009. aasta oktoobris Roomas selleteemaline seminar.
(27)
Mis puudutab abi vajalikkust, siis rõhutati kõigis laekunud vastustes riigiabi vajalikkust digitaalkinole üleminekul, mida peetakse vältimatuks arenguetapiks. Nii Prantsuse ametiasutused kui ka Ühendkuningriigi riiklik filmisektori asutus (UK Film Council) selgitasid, et digitaalkino üldiste eelistega kaasneb üleminekuga seotud kulude (mida kannavad kinoettevõtjad) ja otsese rahalise kasu (levitajale) ebasümmeetriline jaotus. See ebasümmeetriline olukord muudab õigeaegse ülemineku ilma välise toetuseta keeruliseks. Sellega seoses rõhutasid märkusi esitanud kolmandad isikud ilmset ohtu, et kui digitaalprojektsiooni süsteeme ei muudeta paremini kättesaadavateks ja taskukohasemateks, võivad paljud väiksed, sõltumatud ja/või äärealadel asuvad Euroopa kinod turult lahkuda. EFAD kinnitas oma 2009. aasta septembri avalduses, et 30 % Euroopa kinodest on sulgemisohus. Nii Prantsuse ametiasutused kui ka Saksamaa föderaalne kinonõukogu rõhutasid, et toetuste puudumisel ei kannataks mitte ainult filmide näitamine, vaid ka levitamine. Pikk üleminekuperiood, mille kestel paralleelselt levitatakse filmide analoog- ja digitaalkoopiaid, võib osutuda liiga kulukaks, eriti väiksemate filmilevitajate jaoks. Ning viimaks mõjutaks toetuste puudumine negatiivselt Euroopa filmide levikut, kultuurilist mitmekesisust ja Euroopa kodanike juurdepääsu kultuurile.
(28)
Kõik vastajad rõhutasid ka seda, et niinimetatud DCI standardid on laialt tunnustatud digitaalkino ühiste standarditena. Ühe standardi propageerimist kogu maailma tasandil nähakse kinode jaoks pigem positiivse elemendina kui takistusena, sest see võimaldab luua nende vahel võrdse olukorra.
(29)
Mis puudutab digitaalsete projitseerimisvahendite paigaldamise kulusid, ei arvatud üldiselt, et 100 000 eurot kinosaali kohta oleks ülehinnang. Vastupidi, paljud vastajad rõhutasid, et kulud võivad olla palju suuremad, näiteks juhul kui projektoriruum vajab põhjalikku ümberehitust, nagu võib juhtuda eelkõige väikestes kinodes. Mõned vastajad tunnistasid siiski digitaalsete kinoseadmete hindade langustrendi.
(30)
Paljudes laekunud vastustes väideti, et ka siis, kui ümberehituskulud on kättesaadavast riigi toetusest palju suuremad (nagu on tõenäoline Itaalia maksukrediidi puhul), on riigiabi siiski täiendav muude sissetulekuallikate, näiteks virtuaalse koopia tasu ja kinoettevõtjate omavahendite kõrval.
(31)
Seoses abi proportsionaalsusega kritiseerisid mõned huvitatud isikud maksukrediiti, kuna nende hinnangul saaksid sellest tõenäoliselt suuremat kasu suuremad kinod. Teised pidasid asjakohaseks toetuste eraldamist ka suurtele kinodele, vajaduse korral programmiga seotud kohustuste alusel. Mõned vastajad viitasid siiski EFAD avaldusele, rõhutades vajadust vältida ebavõrdset kohtlemist, mis tuleneks näiteks (konkreetse Itaalia maksukrediidi puhul) kinode erinevast maksevõime tasemest, aga ka üldisemalt programmil põhinevast juurdepääsupiirangust või kinode suurusest ja geograafilisest olukorrast. Rahvusvaheline Filmilevitajate Liitude Föderatsioon (FIAD) rõhutas, et praegusel kinoturul ja üldises majanduslikus olukorras võib isegi kõige suuremaid kinoettevõtjaid pidada mitte kasumlikeks.
(32)
Üleminekuks kasutatavate ärimudelite kättesaadavuse kohta ja nende rakendatavuse kohta väiksemate kinode suhtes olid arvamused mõneti erinevad. Mõned väitsid, et standardsed ärimudelid üleminekuks digitaalkinole puuduvad. Teised kinnitasid, et suur hulk kinosid ei saa kasutada vahendajate („täisteenuse osutajad”) pakutavaid virtuaalse koopia tasu lepinguid (vt ka märkust 5) seoses oma programmi laadi ja mahuga (virtuaalse koopia tasude maht sõltub esilinastusele järgneval nädalal esitatud filmide arvust ja/või kino saalide arvust). Europa Distribution väitis, et ärimudelid sobivad vaid kõige kasumlikumate kinode ja suurte levitajate puhul. EFAD aruteludokumendi andmetel suudavad vaid 10 000 Euroopa ligi 30 000-st kinosaalist uuendada seadmeid virtuaalse koopia tasu mudeli abil. Üks vastaja väitis, et virtuaalse koopia tasu ärimudel sobib ka väiksemate kinode puhul. Igal juhul rõhutasid Prantsuse ametiasutused, et üleminekuks kasutatavad ärimudelid ei kata kõiki kino digitehnoloogiale ülemineku kulusid (näiteks projektoriruumi ajakohastamine) ning lisaks eeldavad need alati ka kinoettevõtjate oma panust. Ka sellisel juhul võiks avaliku sektori toetusel olla oluline täiendav roll.
(33)
Abi asjakohasuse küsimuses tõid vastajad välja, et üldiselt aitaks riigiabi väikestel kinodel seista vastu suurte kobarkinode tugevale konkurentsile ja looks võrdsemad tingimused. Hinnangute kohaselt tooks digitaalkino seadmete paigaldamine publiku jaoks kaasa laiema valiku. Vastajad rõhutasid ka digitaalkinoga seotud eeliseid, nagu filmi esituskvaliteet, programmi paindlikkus ja väiksemad levituskulud. Prantsuse ametiasutused väitsid, et digitaalkino toetuseks antava abi asjakohasust ei tuleks hinnata programmilise mitmekesisuse suurenemise seisukohast, vaid pigem lähtudes suutlikkusest vältida kinode sulgemist. Nende seisukohast tagatakse mitmekesisemate filmide pakkumine eri tüüpi kinode digiteerimise kaudu. Euroopa digitaalkino foorum väitis, et kui maksukrediiti saaks tasaarvestada käibemaksuga, saaksid Itaalia meetmest kasu ka vähem kasumlikud kinod.
(34)
Mõnes vastuses märgiti maksukrediidi lühiajalist iseloomu võrreldes digitaalkinole ülemineku pikaajaliste väljakutsetega. Teised rõhutasid siiski, et standardid on piisavalt ühtsed, et tagada nende kehtivus veel vähemalt kümneks aastaks, või et digitaalkino seadmete eluiga ei ole veel võimalik kindlaks määrata. Saksamaa föderaalne kinonõukogu rõhutas, et toetus digitaalkinole üleminekuks on vähem kulukas kui oleks kinode ja kultuurilise mitmekesisuse taastamine pärast nende ettevõtjate kadumist, kes ei suuda ise üleminekut rahastada. Lisaks rõhutas Saksamaa, et iga liikmesriigi eriline riiklik ja piirkondlik olukord nõuab spetsiaalselt väljatöötatud abimeetmeid ja asjakohast abi vormi. EFAD avalduses korrati seda seisukohta ja rõhutati, et ühtne universaalselt kehtiv lahendus puudub. Itaalia kinoettevõtjate liit ANEC näeb ette, et digitaalkino seadmete eluea lõpuks on olukord piisavalt muutunud, mis muudab asendamise vähem problemaatiliseks. Euroopa digitaalkino foorum kinnitas ka, et võimalikke kasutamise lisakulusid võib kõnealuste kinode puhul kompenseerida uutest tuluallikatest.
(35)
Abi majandusliku, sotsiaalse ja kultuurilise mõju küsimuses rõhutasid vastajad üldiselt vajadust digitaalkino ühtse standardi järele ja DCI standardite laialdast heakskiitmist. EFAD avalduses kinnitati, et toetus digitaalkinole ei peaks nõudma ühte tehnoloogilist lahendust, vaid olema välja töötatud, hinnates tähelepanelikult sektori tehnoloogilist olukorda. Oma märkustes rõhutas Europa Distribution, et sektori standardi mittejärgimine võib kaasa tuua paljude kinode sulgemise. Igal juhul täpsustas ANEC, et meede jätab kinodele vabaduse investeerida oma valitud standardisse. Paljud vastajad rõhutasid samuti, et DCI standarditele vastavaid seadmeid võib kasutada ka teistele (madalamatele) digitaalstandarditele vastavate programmide esitamiseks, kuid vastupidine (DCI standardile vastavate filmikoopiate esitamine näiteks 1,3K projektoritega) ei ole võimalik. Esitatud märkustes ei toodud välja hinnatõusu ohtu - vastupidi, aja jooksul peaksid hinnad langema. Selle kohta märkisid Prantsuse ametiasutused ja EFAD aruteludokument, et abimeetmed peaksid olema koostatud nii, et vältida konkurentsi moonutamist digitaalseadmete turul. Abimeetmed peaksid põhinema digitaalseadmete kulude hindamisel ja abile tuleks nende hinnangute alusel ülempiir kehtestada. Komisjoni kahtluseid, et riigiabi võib kiirendada üleminekut digitaalkinole ja seega kinode sulgemist (vt põhjendus 16), vastustes ei kajastatud, küll aga käsitleti riigiabi kui püsivat lahendust digitaalkino ees seisvale probleemile. Itaalia väärtfilmikinode föderatsioon rõhutas kinode piiratud geograafilist ulatust ja seetõttu meetme väikest konkurentsi moonutavat mõju.
IV. ITAALIA TÄHELEPANEKUD
1. Abi vajalikkus
(36)
Itaalia ametiasutused esitasid komisjonile teavet, mis iseloomustab Itaalia kinoturu olukorda (viimati ajakohastati teavet oktoobris 2013). Itaalias on hinnanguliselt kokku 3 936 kinosaali, mis asuvad 1 872 kinos, mida võib jagada nelja kategooriasse:
a)
suured enam kui 60 saaliga kinoketid: (8) selliseid kette on ainult kaks, „UCI” ja „The Space” 787 saaliga 76 asukohas.
b)
väikesed kinoketid: neid on 15, igaüks neist maksimaalselt 60 saaliga. Kokku on selle kategooria kinodel 513 saali 104 asukohas;
c)
väikesed kommertskinod: 1 287 saali 351 kinos;
d)
väikekinod: siia kategooriasse kuuluvad peaaegu eranditult ühe saaliga kinod (90 %), lisaks sellele hooajakinod ja/või kirikukinod. Neid on 1 340 kino, mis vastab hinnanguliselt 1 500 saalile.
(37)
Kui suured kinoketid (punkt a) moodustavad 40 % riigi kinoturust, siis punktis d osutatud kinod vaid 5-10 % turuosast.
(38)
Maksukrediidi kava on suunatud punktides b, c ja d osutatud kinodele. Arvestades eriti kahe suure kinoketi turgu valitsevat seisundit, peavad Itaalia ametiasutused riigiabi vajalikuks nimetatud kinoettevõtjate digitaalkinole ülemineku lõpuleviimiseks, kuna need on kõik väikesed kuni keskmise suurusega ettevõtted.
(39)
Kultuuripärandi ja turismi eest vastutava ministeeriumi esitatud andmete kohaselt taotlesid aastatel 2010-2013 digitaalkino maksukrediiti 1 603 kinosaali (2014. aasta aprilli andmed). Meede, mida rakendati vastavalt vähese tähtsusega abi käsitlevale määrusele, oli edukas kohe pärast selle käivitamist aastal 2010 (kui seda kasutasid 671 kinosaali).
(40)
Abimeetme rakendamine vastavalt vähese tähtsusega abi käsitlevale määrusele osutus siiski olukorra muutmiseks ebapiisavaks. Eelkõige keskmise suurusega kobarkinod on selle tulemusena suutnud digiteerida vaid osa oma saalidest.
(41)
Itaalia ametiasutused märkisid, et kinode digiteerimine Itaalias on endiselt ajakavast maas. 2013. aasta oktoobris oli digiteerimise tase ligikaudu 62 % (9) ja vastavalt Itaalia ametiasutuste 2014. aasta juunis esitatud hinnangutele tuleb veel digiteerida vähemalt 700 kinosaali.
(42)
Selle tulemusena on ohus märkimisväärne hulk kinosid (peamiselt väikesed ja keskmise suurusega kinod). Nende kadumine ei tähendaks mitte ainult töökohtade kaotust kinoettevõtjate tasandil, vaid mõjutaks omakorda ka filmilevi ja piiraks valikut publiku jaoks.
(43)
Itaalia ametiasutused rõhutasid eelkõige ühe saaliga ja keskmise suurusega kinode rolli Itaalias. Ühe saaliga kinode jätkuv eksisteerimine on ülioluline, et tagada kõigi kodanike, sealhulgas väikeste maa- ja mägikülade elanike võrdne juurdepääs kinole. Teine rühm, st keskmise suurusega kinod, on kvaliteetfilmide levitamise ja näitamise alustala Itaalias. Nende jätkuv eksisteerimine on oluline, kuna need pakuvad alternatiivi kahele suurele turgu valitsevale kinoketile.
(44)
Itaalia ametiasutused ennustavad, et traditsioonilised filmid kaovad turult täielikult vaid paari nädala või kuu pikkuse perioodi jooksul. Kuna tähtaeg läheneb, on Itaalia ametiasutused rõhutanud vajadust rakendada meedet üle miinimumkünnise.
(45)
Mis puudutab kavandatud maksimaalset maksukrediiti (50 000 eurot kinosaali kohta) ja digitaalsete projitseerimisvahendite hinnangulisi kulusid, vähendasid Itaalia ametiasutused digitaalkinole ülemineku hinnangulist keskmist kulu kinosaali kohta 50 000 - 60 000 euroni (2014. aasta aprillis ja juunis esitatud arvud). Teisisõnu vastab maksimaalne maksukrediit ülemineku hinnangulistest keskmistest kuludest märksa suurematele kuludele. Siiski rõhutasid Itaalia ametiasutused, et maksusoodustused on arvutatud protsendina tegelikult tehtud kulutustest. Keskmisest 50 000 euro suuruse investeeringu põhjal on pakutav maksusoodustus (30 %) 15 000 eurot. Praktikas ei rakendata seega maksimaalset maksukrediiti peaaegu kunagi. Siiski tagab ülempiir, et ebaavaliselt suurte üleminekukulude korral jääb ka abisumma absoluutväärtus piiratuks.
(46)
Abi vajalikkuse osas on oluline märkida ka, et viimased Itaalia ametiasutustelt saadud andmed näitavad, et digitaalkinole ülemineku kulud on mitukümmend tuhat eurot kinosaali kohta. Paljude, eelkõige väikseimate kinode puhul ei ole võimalik koguda neid vahendeid erasektori allikaist, eriti Itaalia ja Euroopa praeguses majandusolukorras.
2. Abi proportsionaalsus
(47)
Üldiselt rõhutasid Itaalia ametiasutused, et maksukrediit täiendab digitaalkinole ülemineku ärimudeleid ja ei välista virtuaalse koopia tasu mudelite kasutamist.
(48)
Muudetud rakendussätted sisaldavad rida sätteid, mis tagavad abimeetme proportsionaalsuse, võttes näiteks arvesse digitaalkinole üleminekuks kasutatavaid turumehhanisme (st virtuaalse koopia tasu mudeleid).
(49)
Esiteks võivad maksusoodustust taotleda ainult kuni 60 saaliga kinoettevõtjad. See tähendab kahe Itaalia suure kinoketi („UCI” ja „The Space”) väljajätmist. Viimaste ülemineku teemal on Itaalia ametiasutused täpsustanud, et edukalt on kasutatud klassikalist virtuaalse koopia tasu mudelit. Lisaks, võttes arvesse nende turgu valitsevat seisundit (vt põhjendus 37), ei peaks sellised kinoettevõtjad digitaalkinole üleminekul riigiabist sõltuma.
(50)
Itaalia ametiasutuste esitatud teabe kohaselt on need kaks suurt kinoketti ainukesed, kes on kasutanud klassikalist virtuaalse koopia tasu mudelit. Siiski on ka väiksematel kinoettevõtjatel olnud juurdepääs digitaalkinole üleminekut lihtsustavatele kaubanduslikele mehhanismidele. Itaalias on levitajate liitude ja kinoettevõtjate vahel sõlmitud kokkuleppe alusel välja töötatud väikestele kinodele sobiv alternatiivne virtuaalse koopia tasu mudel. Tabelis on toodud Itaalias rakendatud klassikalise ja alternatiivse virtuaalse koopia tasu mudeli peamised erinevused ja sarnasused:
Itaalia klassikalise ja alternatiivse virtuaalse koopia tasu mudeli võrdlus
Klassikaline virtuaalse koopia tasu mudel Itaalias
Alternatiivne virtuaalse koopia tasu mudel Itaalias
Vahendaja („täisteenuse osutaja”), kellel omakorda on virtuaalse koopia tasu lepingud levitajatega, allkirjastab kokkuleppe kinoettevõtjaga.
Põhineb levitajate liitude ja kinoettevõtjate vahel sõlmitud kokkuleppel. Kolmandaid isikuid ei osale.
Ettevõtja ei ole digitaalsete seadmete omanik ja ei maksa nende eest ette.
Ettevõtja on algusest peale digitaalsete seadmete omanik ja tasub kogu algse soetamiskulu.
Nii levitajad kui ka ettevõtja osalevad kulude järkjärgulises amortiseerimises, vastavalt virtuaalse koopia tasu maksmise ja igakuiste maksete kaudu. Kulude jaotus on üldiselt järgmine: 75 % kannab levitaja ja 25 % kannab ettevõtja.
Filmilevitajad maksavad virtuaalse koopia tasu filmi digitaalse esitamise eest. Need tasud võivad katta kuni 75 % digitaalkinole ülemineku kuludest. Ettevõtja peab igal juhul kandma kulusid 5 500 euro ulatuses.
(51)
Teiseks, võttes arvesse eespool toodut, muutsid Itaalia ametiasutused rakendussätteid, et vältida ülemäärase hüvitise maksmist või abi ümbersuunamist, kui maksukrediit on kombineeritud ärimudelitega (virtuaalse koopia tasu). Abisaaja peab esitama deklaratsiooni, mis tõendab, et maksusoodustust on taotletud vaid tegelike kulude katmiseks (vt põhjendus 23) Itaalia ametiasutused kinnitasid, et kultuuripärandi ja turismi eest vastutava ministeeriumi poolt igal üksikul juhul teostatav kontroll tagab, et abi katab üksnes investeeringu selle osa, mille kinoettevõtja tegelikult kandma peab.
(52)
Kolmandaks, abimeetme proportsionaalsuse tagamiseks on kehtestatud ülemmäärad abi kumuleerimiseks. Ülemmääradega eristatakse väiksemaid kinosid (ühe kuni kahe saaliga) ja teisi kinosid (vt põhjendus 24).
3. Abi asjakohasus
(53)
Menetluse algatamise otsuses väljendas komisjon kahtlust seoses meetme eelarveprognoosi asjakohasusega ülemineku hinnanguliste kulude katmiseks. Itaalia ametiasutuste esitatud ajakohastatud eelarve ja kulude kalkulatsioonid (vt põhjendused 18 ja 45) võimaldavad anda ajakohastatud hinnangu olukorrale, mida meetmega kavatsetakse lahendada. Keskmise 15 000 euro suuruse maksukrediidi põhjal ja võttes arvesse kava eelarveprognoosi (vt põhjendus 18), võib kavast aastatel 2014-2015, mil oodatakse kava kõige suuremat kasutamist, saada kasu 500 kinosaali. Nimetatud arv moodustab olulise osa kinosaalidest, mis tuleb veel digiteerida (vt põhjendus 40).
(54)
Kuigi kultuuriprogrammiga seotud kohustus on abikavast kaotatud, kinnitavad Itaalia ametiasutused, et kaval on siiski tugev kultuuriline eesmärk. Itaalia kinoturu täielik digiteerimine toob kaasa eri liiki filmide parema levitamise ja nii-öelda nišitoodete suurema levikupotentsiaali. Kui kõik Itaalia erinevad kinoliigid digitaalkinole üle ei läheks, siis kultuur kannataks.
(55)
Itaalia ametiasutused rõhutasid, et maksukrediidi meetmega kompenseeritakse mitte ainult otseseid maksusid, mis tuleb maksta maksuametile (ettevõtte tulumaks), vaid see laieneb ka kaudsetele maksudele (näiteks käibemaks) ning kinnipeetavale maksule ja sotsiaalkindlustusmaksetele (mida maksavad tööandjad oma töötajate nimel). Kõiki neid makse võetakse maksukrediidi hüvitise arvutamisel arvesse ning see suurendab kava kättesaadavust, kuna võimalus seda kasutada ei sõltu asjaomase ettevõtte teenitud kasumi tasemest.
(56)
Lisaks sellele kehtestati 2012. aasta dekreetseaduse nr 83 artikliga 51 võimalus anda maksukrediit üle digitaalsete seadmete tarnijatele, pankadele, finantsvahendajatele ja kindlustusfirmadele (vt põhjendus 25). See suurendab abimeetme kättesaadavust väiksematele kinodele, eelkõige juhul, kui need on palgatöölisteta pereettevõtted.
(57)
Meetme rakendamise ajal vastavalt vähese tähtsusega abi käsitlevale määrusele kasutasid maksukrediiti igat liiki kinod, sealhulgas kõige väiksemad, nagu näitab järgmine diagramm, kus antakse ülevaade kava abisaajatest (aastatel 2010-2013).
Abisaajad kinoliikide kaupa ((2010-2013, saalide arvu põhjal) (andmed ajakohastati viimati 2014. aasta aprillis ja need esitas kultuuripärandi ja turismi eest vastutav ministeerium)
(58)
Esitatud andmetest tuleb välja ka maksukrediiti saanud väikeste kinode arvu ja protsendi selge suurenemine aastal 2012 ja eelkõige aastal 2013. Kokku sai Itaalia esitatud andmete kohaselt aastast 2010 kuni 2013. aasta lõpuni maksukrediiti digitaalkinole üleminekuks 325 kino ehk 24,3 % 1 340-st Itaalia kõige väiksemast kinost.
4. Majanduslik, sotsiaalne ja kultuuriline mõju
(59)
Itaalia ametiasutused rõhutasid, et kultuuri kaitse seisukohast on väga oluline tagada täielik üleminek digitaalkinole. Digitaalsete seadmete paigaldamine toob kaasa hulga eeliseid (näiteks suurem paindlikkus) kogu filmisektori jaoks (ja lõppkokkuvõttes publiku jaoks). Ülemineku kulud on siiski suured ja ebavõrdselt jaotunud ning lasuvad peamiselt kinodel. Eelkõige väikesed turuosalised ei ole võimelised digitaalkinole üle minema ilma riigi abita. Üleminekuks välja töötatud ärimudelid (virtuaalse koopia tasu) ei ole sellise ebavõrdsuse kompenseerimiseks piisavad ja mitte kõigil kinodel ei ole neile võrdne juurdepääs.
(60)
Itaalia ametiasutused kinnitasid, et nende hinnangul ei sea abikava tingimused kahtluse alla tehnoloogilise neutraalsuse põhimõtet.
V. ABIMEETME HINDAMINE
1. Abi olemasolu
(61)
Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 on sätestatud: „Kui aluslepingutes ei ole sätestatud teisiti, on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust”.
(62)
Nagu näitab menetluse alustamise otsus, mis on kokku võetud põhjenduses 12, on teatatud abimeetme näol tegemist riigiabiga Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 toodud tähenduses. Rahastamisallikas on maksusoodustused, mis tähendab, et Itaalia riik loobub teatavatest maksutuludest. Abikava kohaselt saavad mõned kinoettevõtjad sellest rahalist kasu ja seega annab meede teatavatele ettevõtetele valikulise eelise. Abisaajad konkureerivad teiste ettevõtetega, kes ei pruugi kavast kasu saada. Sellest tulenevalt abikava kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi. Seoses rahvusvahelise filmikaubandusega võib meede mõjutada liidusisest kaubandust.
2. Abi kokkusobivus siseturuga
(63)
Itaalia ametiasutused põhjendavad meedet kui abi kultuuri edendamiseks ja rõhutavad pidevalt digitaalkinole võimalikult kiire ülemineku kultuurilist tähtsust Itaalias. Abimeetme eesmärk on tagada, et igat liiki kinod saaksid digitaalkinole üle minna, hoolimata ülemineku suurtest kuludest.
(64)
Kui meedet käsitleva menetluse algatamise otsus vastu võeti, ei olnud komisjon täpselt kindlaks määranud oma poliitikat digitaalkino toetuste valdkonnas. Pärast seda on komisjon vastu võtnud uue teatise filmidele ja muudele audiovisuaalteostele antava riigiabi kohta, (10) milles ajakohastati kriteeriume filmidele ja muudele audiovisuaalteostele antava riigiabi kokkusobivuse hindamiseks Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõikes 3 punktis d toodud tähenduses.
(65)
Uues kinoteatises tunnistatakse, et kinotoodangule antavat abi võib käsitada abina kultuuri edendamiseks Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõikes 3 punktis d toodud tähenduses. Seega võib abi kokkusobivust hinnata sellest sättest lähtuvalt. Kinoteatises on sätestatud, et kinode ajakohastamiseks, sh nende digiteerimiseks antavat abi võib põhjendada selle sättega, kui abi on vajalik, proportsionaalne ja asjakohane.
a) Meetme vajalikkus
(66)
Nagu Itaalia ametiasutused tõestasid ja huvitatud isikute märkused kinnitasid, on üleminek digitaalkinole filmisektori jaoks probleem, mis mõjutab kõiki Euroopa kinosid ja eelkõige väiksemaid kinosid. Kinode, eriti väikese elanike arvuga linnade väikeste ja keskmise suurusega sõltumatute kinode kadumine vähendaks kinopakkumise mitmekesisust ja levikut piirkondlikul tasandil. Teisisõnu oleks pikal ja ebaühtlasel üleminekul negatiivne mõju filmide edastamisele ja levitamisele ja lõppkokkuvõttes ka Euroopa kinopublikule.
(67)
Hoolimata maksumeetme rakendamisest vastavalt vähese tähtsusega abi käsitlevale määrusele, on Itaalia siiski digitaalkinole üleminekul ajakavast maas.
(68)
Kuivõrd turg on jõudnud üleminekul pöördepunkti - 2013. aasta lõpuks oli üle 60 % Itaalia kinosaalidest digiteeritud, on olukord halvenenud nende kinode jaoks, kes sõltuvad üleminekul riigiabist, kuna 35 mm filmide kättesaadavus ei ole lähiajal enam tagatud.
(69)
Meede ei ole suunatud eranditult kõige väiksematele kinodele, vaid ka suhteliselt suurtele kinodele ja kommertskettidele. Abist on siiski välja arvatud kõige suuremad (üle 60 saaliga) kinoketid. Itaalia ametiasutused on väitnud, et maksusoodustuste võimaldamine kõigile väiksematele kinodele taastab võrdsed tingimused sektoris, kus domineerivad kaks ülisuurt kinoketti.
(70)
Maksukrediidi eesmärk on aidata kinosid, kes ei suuda (eriti praeguses majandusolukorras) saada kulukaks digitaalkinole üleminekuks piisavalt vahendeid erasektori allikaist.
(71)
Eespool toodut arvestades on komisjon seisukohal, et abimeedet võib pidada vajalikuks, et säilitada ja taastada Itaalias mitmekesine kinomaastik ka digitaalkeskkonnas. Eri liiki kinode - alates ühe saaliga väärtfilmikinodest kuni kommertsprogrammiga kobarkinodeni - jätkuv eksisteerimine on ülioluline aitamaks tagada, et Itaalia kinopublikule pakutakse ka edaspidi mitmekesist filmivalikut. Nagu tunnistati huvitatud isikute laekunud vastustes, on üleminek digitaalkinole kogu filmisektori jaoks kriitiline hetk, arvestades, et ainult kõige suuremad kinoketid pääsevad hõlpsalt ligi kaubanduslikele ülemineku mudelitele. Itaalia ametiasutuste esitatud turuandmed tõestasid, et meetme rakendamine miinimumkünniste piires ei ole piisav ülemineku lõpuleviimiseks, eelkõige rohkem kui ühe saaliga kinode puhul. Kuigi on tõsi, et mõned kinod on suutnud kasutada virtuaalse koopia tasu pakkumisi, on tõsi ka see, et kaubanduslikud ülemineku mudelid ei kata kõiki kino digitehnoloogiale ülemineku kulusid (vt põhjendus 32). Ka neil juhtudel võib osutuda vajalikuks avaliku sektori toetus, tingimusel et seda kasutatakse täiendavalt, ning tagades, et meede jääb proportsionaalseks sõltumata asjaomase kino liigist.
b) Meetme proportsionaalsus
(72)
Itaalia ametiasutused jätsid maksukrediidi saajate hulgast välja enam kui 60 saaliga kinoettevõtjad. Itaalia kinoturu struktuur näitab selget lõhet kuni 60 saaliga ettevõtjate ja suuremate ettevõtjate vahel (vt põhjendused 36 ja 37). Kehtestatud piirmäär näib seega abikava eesmärki arvestades proportsionaalne.
(73)
Lisaks puudutab maksukrediit vaid osa (30 %) ülemineku kuludest ja on piiratud 50 000 euroga aastas. Arvutades abisumma protsendina digiteerimise tegelikest kuludest, tagavad Itaalia ametiasutused, et abi jääb proportsionaalseks, isegi kui kulutused võivad igal konkreetsel juhul varieeruda. Nagu rõhutasid paljud märkuste esitajad (põhjendus 29), võivad digiteerimise kulud mõnel juhul osutuda keskmisest märksa suuremaks, näiteks kui projektoriruumi on vaja põhjalikult ümber ehitada. Sellistel ebatüüpilistel juhtudel tagab 50 000 euro ülempiir siiski, et abi absoluutsumma jääb proportsionaalseks.
(74)
Kui menetluse algatamise otsuses tõstatati küsimus digitaalkinole ülemineku ärimudelite võimaliku kadumise kohta, tõestab põhjendus 50, et Itaalias on välja töötatud kaks erinevat ärimudelit, mida saab kombineerida digitaalkino toetuseks pakutava maksukrediidiga. Muudetud rakendussätetesse lisasid Itaalia ametiasutused spetsiaalsed sätted tagamaks, et avaliku ja erasektori rahastamise kombineerimine digitaalkinole üleminekuks ei tooks kaasa ülemäärase hüvitise maksmist või abi ümbersuunamist (näiteks levitajatele või vahendajatele („täisteenuse osutajad”) virtuaalse koopia tasu mudeli korral). Niimoodi edendavad Itaalia ametiasutused parimat sünergiat kättesaadavate ärimudelite ja riigiabi vahel, et soodustada täielikku üleminekut digitaalkinole.
(75)
Maksukrediiti saab kombineerida ka teiste abimeetmetega. Abi proportsionaalsuse tagamiseks kehtestasid Itaalia ametiasutused ülemmäärad abi kumuleerimiseks: 90 % väikeste (ühe või kahe saaliga) kinode puhul ja 75 % teiste kinoliikide puhul.
(76)
Üldisemalt peab taotlusele olema lisatud kinnitatud dokument, kus on märgitud tegelikult kantud kulud iga kinosaali kohta, ja ette on nähtud kultuuripärandi ja turismi eest vastutava ministeeriumi kontroll iga üksikjuhtumi üle. Rakendussätetes on osutatud ka, et kohustuste täitmata jätmise korral nõutakse maksukrediit tagasi (koos intresside ja trahvidega).
c) Meetme asjakohasus
(77)
Itaalia ametiasutuste esitatud selgitused ja maksukrediidi ülekandmise võimaluse lisamine tagavad, et meetmel on kava abisaajatele mõju. Ka vähem kasumlikud kinod peaksid saama kavas osaleda.
(78)
Meedet ei pakuta enam kui katsemeedet, vaid see kehtib kuni 2022. aasta lõpuni.
(79)
Itaalia ametiasutuste esitatud andmed (põhjendused 57 ja 58) tõestavad, et meede on kättesaadav igat liiki, ja eelkõige kõige väiksematele kinodele. Kuigi teatavat rolli võivad mängida ka muud tegurid, tuleb märkida, et aastatel 2012 ja 2013 (vastavalt vähese tähtsusega abi käsitlevale määrusele) maksukrediiti kasutanud 1-4 saaliga kinode arvu märkimisväärne suurenemine langeb kokku maksukrediidi ülekandmise võimaluse kehtestamisega aastal 2012 (põhjendus 25).
(80)
Üldisemalt näib, et meede on asjakohane, et säilitada kinode mitmekesisus Itaalia turul, kus on olemas nii ühe saaliga kinod, väikesed kommertskinod kui ka mitut liiki kobarkinod. Selline mitmekesisus on mitmekesise filmivaliku eeltingimus.
d) Konkurentsi moonutamine ja kaubavahetuse kahjustamine
(81)
Konkurentsi moonutamine ja mõju kaubavahetusele on väike. Kino piiriülene mõõde piirdub rahvusvaheliste kinoettevõtjate olemasoluga ja filmikaubanduse rahvusvahelise iseloomuga. Üksikutel kinodel on väike territoriaalne haare, kuna inimesed ei taha kinno minekuks pikka teekonda ette võtta.
(82)
Meede puudutab investeeringuteks ettenähtud abi ja pakub ühekordset soodustust kinodele, kes seisavad vastamisi ühekordse üleminekuga. Maksukrediit tagab, et kõik kinod saaksid digitaalkinole üle minna, kuid ei kahjusta põhjendamatult konkurentsi nende igapäevase toimimise mõttes.
(83)
Lisaks võib eeldada, et digitaalkinole ülemineku lõpuleviimine kogu Euroopas on kasulik Euroopa kinotööstusele tervikuna. Menetluse algatamise otsuses väljendatud kahtlused seoses digitaalkino standarditega ei ole enam asjakohased. Kolmandate isikute vastused näitasid, et digitaalkino valdkonnas ülekaalukate standardite osas valitseb üksmeel.
VI. KOKKUVÕTE
(84)
Eelneva põhjal leiab komisjon, et abimeede taotleb kindlalt määratletud kultuurilist eesmärki. Menetluse algatamise otsuses väljendatud kahtlused seoses meetme vajalikkuse, proportsionaalsuse, asjakohasuse ja mõjuga on hajutatud. Konkurentsimoonutused ja meetme mõju kaubavahetusele on sedavõrd piiratud, et need ei ole vastuolus ühiste huvidega. Sellest tulenevalt loetakse digitaalsete projitseerimisvahendite maksukrediit siseturuga kokkusobivaks ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti d alusel,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
Riigiabi, mida Itaalia kavatseb anda digitaalsete projitseerimisvahendite toetuseks vastavalt 24. detsembri 2007. aasta seadusele nr 244, 8. augusti 2013. aasta dekreet-seadusele nr 91, mis muudeti 7. oktoobri 2013. aasta seaduseks nr 112, ja uutele rakendussätetele, mis käsitlevad maksukrediiti kinoettevõtjatele digitaalsete projitseerimisvahendite ostmiseks ja paigaldamiseks, on siseturuga kokkusobiv Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti d tähenduses.
Sellise abimeetme rakendamine on seega lubatud.
Artikkel 2
Käesolev otsus on adresseeritud Itaalia Vabariigile.
Brüssel, 29. oktoober 2014