ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG
(oznámeno pod číslem C(2012) 184)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/636/EU)
EVROPSKÁ KOMISE
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1) a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po výzvě zúčastněným stranám k podání připomínek podle výše uvedených článků (2) a s ohledem na jejich stanoviska,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
I.1 Řízení o státní podpoře
I.1.1 Rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 a záporné rozhodnutí z roku 2002
(1)
V roce 1994 podala společnost United Parcel Service (dále jen „UPS“) stížnost, v níž tvrdí, že společnosti Deutsche Bundespost POSTDIENST (dále jen „POSTDIENST“) byly poskytnuty protiprávní podpory.
(2)
Poté, co bylo dne 23. října 1999 zahájeno řízení o státní podpoře (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení 1999“), podalo Německo dne 16. září 1999 připomínky. Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení 1999 obdržela Komise připomínky 14 zúčastněných stran, které byly dopisem ze dne 15. prosince 1999 sděleny spolkové vládě, aby dostala příležitost zaujmout k těmto připomínkám stanovisko. Německo odpovědělo dopisem ze dne 1. února 2000, který byl zaregistrován při doručení dne 2. února 2000.
(3)
Komise dne 19. června 2002 přijala záporné rozhodnutí (3) (dále jen „záporné rozhodnutí 2002“), v němž uvedla, že společnost POSTDIENST a její nástupce Deutsche Post AG (dále jen „DPAG“, zatímco POSTDIENST a DPAG jsou dále spolu označovány jako „Deutsche Post“) účtovaly ceny balíkových zásilek doručovaných ode dveří ke dveřím pod úrovní přírůstkových nákladů a že tato agresivní cenová politika nespadala do povinnosti veřejné služby společnosti Deutsche Post. Tímto vzniklé ztráty ve výši 572 mil. EUR byly nakonec v rozporu s články 106 a 107 SFEU financovány ze státních prostředků, které byly společnosti Deutsche Post poskytnuty v různých formách (např. státní vyrovnávací platby od sesterské společnosti Deutsche Bundespost TELEKOM (dále jen „TELEKOM“), státní úvěrové záruky a státní podpora na financování penzí poštovních úředníků (dále jen „dotování penzí“)).
(4)
Na žádost Komise si Německo od DPAG vyžádalo vrácení státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem ve výši 572 mil. EUR. Deutsche Post podala proti rozhodnutí odvolání k soudům Unie.
(5)
Tribunál ve svém rozsudku z roku 2008 (4) prohlásil záporné rozhodnutí 2002 za neplatné, neboť Komise neprovedla obsáhlou analýzu všech výnosů a nákladů souvisejících s univerzálními službami, aby zjistila, zda Deutsche Post obdržela nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(6)
Poté Německo společnosti Deutsche Post opět vyplatilo vymáhanou státní podporu ve výši 572 mil. EUR včetně úroků.
(7)
Dne 2. září 2010 Soudní dvůr zamítl odvolání Komise proti rozhodnutí Tribunálu (5).
I.1.2 Další stížnosti po záporném rozhodnutí 2002
(8)
Dne 13. května 2004 podala UPS další stížnost, podle které byly po záporném rozhodnutí 2002 společnosti Deutsche Post poskytnuty protiprávní podpory. UPS zastávala názor, že v záporném rozhodnutí 2002 nebyla prověřena všechna opatření uvedená v původní stížnosti z roku 1994 a že finanční výhody poskytnuté společnosti Deutsche Post výrazně překračují podporu ve výši 572 mil. EUR neslučitelnou s pravidly pro státní podpory. Dále se domnívá, že Deutsche Post používala státní prostředky na rozšíření svých operací v oblasti balíkových zásilek (např. přebíráním jiných podniků) a prodej služeb svým dceřiným společnostem Postbank AG a Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (dále jen „DPEED“), které poskytovaly bankovní služby příp. marketing firemních balíkových zásilek pod značkou DHL, za nepřiměřeně nízké převodní ceny.
(9)
Ve dnech 9. listopadu 2004 a 1. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 2. prosince 2004 a 3. června 2005.
(10)
Dne 16. července 2004 podala společnost TNT Post AG & Co KG (dále jen „TNT“) stížnost, v níž i ona uváděla, že Deutsche Post prodávala společnosti Postbank AG služby za nepřiměřeně nízké převodní ceny. TNT tvrdila, že Postbank AG platila za poskytnuté služby pouze variabilní náklady, zatímco Deutsche Post k financování společných fixních nákladů na distribuční síť využívala v plném rozsahu výnosy ze svého monopolu v oblasti listovních zásilek.
(11)
Ve dnech 11. listopadu 2004 a 25. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 17. prosince 2004 a 23. června 2005.
I.1.3 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(12)
Poté, co Komise obdržela další stížnosti, informovala Německo dopisem ze dne 12. září 2007 (6) (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007“) o rozšíření řízení zahájeného v roce 1999. Cílem rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 bylo zahrnout do řízení všechny nově doručené informace a podrobně přezkoumat veškerá případná narušení hospodářské soutěže vyplývající ze státních opatření ve prospěch Deutsche Post (bližší informace ke státním vyrovnávacím platbám, státním zárukám, dotování penzí a exkluzivní licenci na poskytování listovních služeb viz oddíl I.1.14).
(13)
Podle názoru Komise bylo třeba přesně rekonstruovat účetnictví Deutsche Post v období 1990 až 2007, aby se vyjasnily dopady státních opatření na výnosy a náklady různých služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
I.1.4 Připomínky Německa k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(14)
Německo předložilo připomínky dne 14. prosince 2007 a Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání (viz též oddíl I.3.1).
I.1.5 Připomínky zúčastněných stran k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a stanovisko Německa k těmto připomínkám
(15)
Dne 16. listopadu 2007 předložily své připomínky UPS a TNT.
(16)
Poté, co Německo dne 20. prosince 2007 požádalo o prodloužení lhůty, předložila spolková vláda dne 12. března 2008 své stanovisko k připomínkám TNT a UPS.
I.1.6 Výběr externího znalce
(17)
Komise dne 23. ledna 2008 zveřejnila nabídkové řízení na vypracování posudku, který by Komisi pomohl zjistit, zda Deutsche Post v období 1990-2007 neobdržela nadměrné vyrovnání za svou povinnost poskytovat univerzální služby (7).
(18)
Dne 18. června 2008 uzavřela Komise smlouvu se společností WIK Consult GmbH, která se specializuje na nákladové účetnictví v poštovním odvětví.
I.1.7 Připomínky Německa k přiměřené délce období šetření
(19)
V dopisech ze dne 10. června 2008 a 18. června 2008 vyjádřilo Německo svůj nesouhlas s délkou období šetření (1990-2007), které Komise zvolila, a zastávalo názor, že stačí omezit šetření na roky 1990 až 1994, kdy byly státní vyrovnávací platby poskytnuty; v tomto období byly ztráty vyšší než státní vyrovnávací platby, takže Deutsche Post neobdržela žádné nadměrné vyrovnání. Podle rámce Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (8) (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) je poskytnutí účetních údajů za období po roce 1994 nepoměrné, neboť období pro výpočet nadměrného vyrovnání je omezen na čtyři roky.
(20)
Německo dne 27. června 2008 předložilo právní posudek o povinnosti Komise prošetřit jednotlivě všechny státní vyrovnávací platby, státní záruky a dotování penzí (9). Dále Německo tvrdilo, že kontrola účetních údajů není pro posouzení státních záruk a dotování penzí nutná.
(21)
Stejný postoj zastávalo Německo i vůči útvarům Komise na schůzkách ve dnech 29. května 2008 a 15. července 2008.
I.1.8 Žádost o informace ze dne 17. července 2008
(22)
Komise dne 17. července 2008 zaslala Německu žádost o informace týkající se všech státních opatření, která jsou předmětem šetření, včetně dotazníku ohledně výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007. Žádost o informace byla vypracována ve spolupráci s WIK Consult. Německo dne 5. srpna 2008 požádalo o neurčité prodloužení lhůty, neboť se nejprve musí ověřit dostupnost určitých údajů.
I.1.9 Upomínky ze dne 12. a 22. srpna 2008
(23)
Komise dne 12. srpna 2008 vysvětlila, proč musela proběhnout kontrola výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007, a trvala na předložení požadovaných informací.
(24)
Ve svém sdělení ze dne 14. srpna 2008 Německo opět tvrdilo, že není důvod prošetřovat výnosy a ztráty Deutsche Post za období po roce 1994. Dne 22. srpna 2008 si Komise pro případ, že Německo nepředloží požadované informace, vyhradila právo vydat příkaz k poskytnutí informací podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (10).
(25)
Ve sdělení ze dne 29. září 2008 Německo předložilo výsledky dalšího právního posudku (doručeného dne 2. října 2008), aby podložilo svůj postoj, že analýza účetnictví po roce 1994 není nutná a že přiměřeným obdobím šetření je období 1990-1994 (11).
(26)
Německo dne 28. října 2008 předložilo informace o státních zárukách a dotování penzí.
I.1.10 Příkaz k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008
(27)
Komise neakceptovala argumenty Německa a trvala na tom, že bylo nutné provést analýzu do roku 2007, aby byly v plném rozsahu posouzeny dopady poskytnutých státních opatření na hospodářskou soutěž. V návaznosti na obě upomínky z 12. srpna 2008 a 22. srpna 2008 Komise vydala dne 30. října 2008 příkaz k poskytnutí informací, kterým Německo formálně vyzvala k předložení všech potřebných účetních údajů za celé období 1990-2007.
(28)
Německo a Deutsche Post zpochybnily platnost příkazu k poskytnutí informací (viz Oddíl I.3.2).
(29)
Německo dne 27. listopadu 2008 předložilo požadované účetní údaje za období 1990-1994. Ve dnech 5. a 16. prosince 2008 Německo účetní údaje předložené dne 27. listopadu 2008 aktualizovalo.
I.1.11 Předložení účetních údajů za období 1990-2007
(30)
Po schůzce státního tajemníka pana Pfaffenbacha, předsedy představenstva DPAG pana Appela a člena Komise odpovědného za politiku hospodářské soutěže, která proběhla dne 6. února 2009, Německo a Deutsche Post souhlasily s poskytnutím účetních údajů za období po roce 1994.
(31)
Dne 3. března 2009 Německo předložilo první soubor účetních údajů za celé období šetření 1990-2007.
(32)
Setkání zástupců Deutsche Post a útvarů Komise proběhla dne 3. března 2009 v Bruselu, jakož i ve dnech 12. března 2009, 2. dubna 2009, 28. května 2009, 23. června 2009 a 18. září 2009 v Bonnu. Německo předložilo odpovídající vysvětlení od Deutsche Post ve dnech 26. března 2009, 7. května 2009 a 22. června 2009.
(33)
V návaznosti na tato setkání a celou řadu otázek, které útvary Komise položily společnosti Deutsche Post ve dnech 4. června 2009 a 30. července 2009, Německo ve dnech 9. července 2009, 31. července 2009, 17. srpna 2009, 8. září 2009, 10. září 2009 a 15. října 2009 poskytlo aktualizované účetní údaje a další objasňující informace.
(34)
Ve dnech 16. a 24. září 2009 předložily útvary Komise další otázky, na které Německo odpovědělo dne 14. října 2009.
I.1.12 Předložení posudku od společnosti WIK
(35)
Z důvodu zpoždění při předkládání účetních údajů musela být smlouva s WIK Consult několikrát prodloužena. Dne 9. listopadu 2009 WIK Consult nakonec předložila svůj posudek (dále jen „posudek WIK“).
(36)
Ve dnech 14. a 21. ledna 2010 Německo předložilo k posudku WIK připomínky. Dne 11. února 2010 předložilo Německo posudek vypracovaný společností KPMG (dále jen „posudek KPMG“) o právní povaze odvodů (12), které musela Deutsche Post zaplatit spolkovému státu do roku 1995, a posudek vypracovaný firmou Deloitte (13) (dále jen „posudek Deloitte-I“) o referenční hodnotě „přiměřeného“ zisku použité za základ v posudku WIK.
(37)
Dne 23. dubna 2010 předložilo Německo další studii Deloitte (dále jen „posudek Deloitte-II“) o výši přiměřeného zisku, ze kterého se má vycházet v případě univerzálních služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
(38)
Dne 9. srpna 2010 Německo předložilo další připomínky k výpočtu nadměrného vyrovnání a k použití zásady investora v tržním hospodářství při posuzování státních vyrovnávacích plateb.
I.1.13 Připomínky následující po prohlášení záporného rozhodnutí 2002 za neplatné
(39)
Dne 5. listopadu 2010 předložilo Německo další právní posudek, který se zabývá významem rozsudku ve věci Komise v. Deutsche Post, C-399/08, (viz oddíl I.3.5) pro probíhající šetření ve věci státní podpory (14).
I.1.14 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011
(40)
Dopisem ze dne 10. května 2011 oznámila Komise Německu své rozhodnutí rozšířit řízení zahájené v roce 1999 a rozšířené v roce 2007 podle čl. 108 odst. 2 SFEU, aby byly důkladně prošetřeny dotace na penze, které Deutsche Post čerpala od roku 1995 (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011“).
(41)
Poté, co Německo nejprve dne 23. května 2011 požádalo o prodloužení lhůty, předložilo dne 29. července 2011 své stanovisko, jakož i další posudky o nutnosti výpočtu nadměrného vyrovnání na důkaz údajného vzájemného dotování (15), o srovnání nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post s náklady na sociální zabezpečení obvyklými na trhu (16) a o výši nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post, která překračuje tržní úroveň (17).
(42)
Dne 4. října 2011 předložila své připomínky UPS. Iniciativa Free and Fair Postal Initiative (dále jen „FFPI“) předložila stanovisko dne 5. října 2011, spolkový svaz Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (dále jen „BIEK“) dne 7. října 2011. Komise dne 13. října 2011 postoupila stanoviska zúčastněných stran Německu.
(43)
Německo předložilo připomínky ke stanoviskům zúčastněných stran dne 14. listopadu 2011.
(44)
Komise dne 18. listopadu 2011 zaslala další žádost o informace týkající se podrobností financování nároků na důchod po roce 2007. Německo odpovědělo dopisy ze dne 2. a 19. ledna 2012. Komise dne 16. prosince 2011 předložila Německu posudek na téma referenční hodnota pro zisk (18) od společnosti Charles River Associates (dále jen „posudek CRA“), k němuž Německo zaujalo stanovisko dne 16. ledna 2012.
I.2 Řízení podle článku 102 SFEU
(45)
Na základě stížnosti UPS z roku 1994 Komise zjistila, že Deutsche Post v období 1990-1995 porušila článek 102 SFEU svou dravou cenovou politikou u přepravy balíkových zásilek mezi podnikem a spotřebitelem. Společnosti Deutsche Post byla uložena pokuta ve výši 24 mil. EUR (19).
(46)
Dne 22. dubna 2004 podala UPS na základě článku 102 SFEU další stížnost ohledně zneužití dominantního postavení ze strany Deutsche Post. Podle UPS Deutsche Post účtovala za své regulované listovní služby přemrštěné ceny.
(47)
Během svého šetření obdržela Komise dne 5. listopadu 2004 podklady k rozhodnutí německého poštovního regulačního orgánu (dále jen „poštovní regulační orgán“) o cenovém limitu pro regulované listovní služby společnosti Deutsche Post za období od 1. ledna 2003 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“). Dopisem ze dne 13. června 2007 Německo vyjádřilo souhlas s použitím těchto podkladů v řízení o státní podpoře.
(48)
Komise dne 25. března 2008 rozhodla ukončit kartelové řízení, neboť podle jejího názoru nebylo pravděpodobné, že by bylo možné prokázat takové porušení článku 102 SFEU (20).
I.3 Soudní řízení
I.3.1 Věc T-421/07 Deutsche Post AG v. Komise
(49)
Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání a přitom uvedla, že záporné rozhodnutí z roku 2002 navodilo oprávněnou důvěru, že Komise své šetření již neobnoví.
(50)
Soud dne 8. prosince 2011 toto odvolání zamítl jako nepřípustné (21).
I.3.2 Věc T-570/08 Deutsche Post AG v. Komise a věc T-571/08 Německo v. Komise
(51)
Německo a Deutsche Post napadly příkaz Komise k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008, neboť podle jejich názoru jsou v rámci tohoto příkazu požadovány irelevantní informace a pro Deutsche Post je splnění tohoto příkazu spojeno s nepřiměřenou zátěží.
(52)
Dne 16. července 2010 prohlásil Tribunál obě žaloby za nepřípustné, neboť vydáním příkazu k poskytnutí informací nebyla porušena ani procesní práva Deutsche Post, ani procesní práva Německa.
I.3.3 Věc C-463/10 P Deutsche Post AG v. Komise a věc C-475/10 P Německo v. Komise
(53)
Dne 27. září 2010 se Deutsche Post a Německo proti tomuto rozsudku Tribunálu odvolaly a nadále zastávaly názor, že příkaz k poskytnutí informací porušil jejich práva. Dne 13. října 2011 Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2010 zrušil (22). Věc byla proto vrácena Tribunálu a řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.4 Věc T-344/10 UPS v. Komise
(54)
UPS podala dne 20. srpna 2010 žalobu k Tribunálu a tvrdila, že se Komise vzhledem k šetření státní podpory z roku 2007 dopustila protiprávní nečinnosti. Jelikož od vydání rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 uplynuly již téměř tři roky, měla Komise dostatek příležitostí příslušná opatření prověřit a posoudit skutkovou a právní situaci, aby mohla přijmout konečné rozhodnutí a vyšetřovací řízení uzavřít. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.5 Věc T-388/11 Deutsche Post AG v. Komise
(55)
Deutsche Post dne 22. července 2011 napadla rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 s odůvodněním, že se Komise zjevně zmýlila, když ve svém předběžném posouzení prohlásila dotování penzí za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a za novou podporu ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
II. PODROBNÝ POPIS STÁTNÍCH OPATŘENÍ
(56)
Deutsche Post od roku 1989 obdržela státní podporu v podobě různých opatření:
-
státní financování nároků na důchod na základě:
-
zákona o osobním právu (Personalrechtsgesetz) z roku 1994 (23) (dále jen „PostPersRG 1994“)
-
státní vyrovnávací platby a záruky na základě:
-
zákona o organizaci pošty (Postverfassungsgesetz) z roku 1989 (24) (dále jen „PostVerfG 1989“)
-
zákona o reorganizaci pošty (Postumwandlungsgesetz) z roku 1994 (25) (dále jen „PostUmwG 1994“)
-
exkluzivní licence a regulace cen na základě:
-
zákona o poštovním systému (Gesetz über das Postwesen) z roku 1989 (26) (dále jen „PostG 1989“)
-
zákona o poštách z roku 1997 (Postgesetz) (dále jen „PostG 1997“)
II.1 Dotování penzí v souvislosti se sociálními dávkami a systémy příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky a soukromé zaměstnance
(57)
Dotování penzí pokrývá od roku 1995 velkou část plateb penzí pro úředníky Deutsche Post v důchodu. Aby bylo možné v posouzení v plném rozsahu zachytit dopady dotování penzí, jsou v následujících oddílech podrobněji popsány sociální dávky a sociální příspěvky úředníků a porovnány se zákonným pojištěním na sociální zabezpečení pro zaměstnance soukromého sektoru (dále jen „soukromí zaměstnanci“).
II.1.1 Sociální dávky pro úředníky
(58)
Úředníci mají nárok na penzijní pojištění a podporu v případě onemocnění a potřeby péče. Dávky pro úředníky Deutsche Post odpovídají dávkám, které jsou poskytovány všem ostatním úředníkům.
-
Výše penzí je podle § 14 BeamtVG (27) stanovena předem jako určité procento z posledních platů úředníka. Tak např. úředníci, kteří odešli do důchodu v roce 2010 a odpracovali požadovaný počet let, obdrží penzi, která odpovídá 71,75 % jejich posledních platů.
-
Úředníci mají nárok na proplacení 50-70 % nákladů na zdravotní péči a musí si hradit sami pouze náklady překračující toto procento. Přesné rozdělení nákladů na zdravotní péči závisí na různých kritériích, např. na počtu dětí. Úředníci mohou buď uzavřít dobrovolné dodatečné připojištění nebo si svůj podíl na nákladech na zdravotní péči hradit sami.
II.1.2 Financování sociálních dávek pro úředníky POSTDIENST v období 1989-1994
(59)
Po první poštovní reformě v roce 1989 musely POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 v plné výši financovat výplaty penzí a náklady na zdravotní péči pro úředníky v důchodu, kteří byli zařazeni do příslušných podniků na základě svých bývalých činností. Podle tohoto ustanovení uplatňují úředníci své nároky i nadále vůči státu, který však může celkovou částku požadovat od společností POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK.
II.1.3 Financování sociálních dávek pro úředníky DPAG od roku 1995
(60)
V rámci druhé poštovní reformy z roku 1994 byli úředníci, kteří pracovali u POSTDIENST, převedeni podle § 2 odst. 1 PostPersRG 1994 na DPAG. Přitom si úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 ponechali své právní postavení. Podle § 1 odst. 1 PostPersRG 1994 převzala DPAG od spolkového státu všechna práva a povinnosti zaměstnavatele a podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 všechny majetkoprávní nároky úředníků.
(61)
Podle § 15 PostPersRG 1994 převzal výplaty důchodů a nákladů na zdravotní péči úředníkům v důchodu nově vytvořený penzijní fond pro úředníky Deutsche Post. Dne 1. července 2001 byly sloučeny penzijní fondy pro Deutsche Post, Deutsche Telekom AG a Postbank AG do penzijního fondu pro zaměstnance pošty (Postbeamtenversorgungskasse) (dále označované pro celé období od 1. ledna 1995 společně jako „penzijní fond“).
(62)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Od roku 2000 musí Deutsche Post do penzijního fondu zaplatit na základě § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 roční příspěvek ve výši 33 % skutečných příjmů úředníků (tzn. příjmů, které dosahovaly od 735 mil. EUR v roce 2000 až 540 mil. EUR v roce 2010).
(63)
Dotování penzí kryje podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 zbývající deficit (tj. rozdíl mezi penzemi vyplacenými úředníkům v důchodu a příspěvkem Deutsche Post do penzijního fondu). Dotování penzí se zvýšilo z částky 151 mil. EUR (1995) na 3,203 mld. EUR (2010) a činilo v období 1995-2010 celkem 37,121 mld. EUR.
Obrázek 1
Financování penzijního fondu (v mil. EUR)
II.1.4 Zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance a penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance Deutsche Post
(64)
Soukromí zaměstnanci jsou povinni platit příspěvky na sociální zabezpečení a musí uzavřít následující čtyři pojistky: důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (28). Zákonné systémy sociálního zabezpečení pro soukromé zaměstnance předpokládají v oblasti důchodového a zdravotního pojištění jinou pojistnou ochranu než systém platný pro úředníky:
-
Výše důchodu není vypočítána jako procentuální podíl z posledního měsíčního platu, nýbrž z průměrného platu za celý život.
-
Výdaje na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče jsou plně hrazeny.
(65)
Také ve financování sociálních dávek existují značné rozdíly v porovnání s režimem platným pro úředníky: zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance je financováno z příspěvků zaměstnance a zaměstnavatele během pracovního života zaměstnance (dále jen „příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení“). Celková sazba příspěvků je formálně rozdělena na podíl zaměstnance a podíl zaměstnavatele, přičemž každý činí asi polovinu celkové sazby. Zaměstnavatel však má formální povinnost odvádět celou sazbu příspěvků do systémů sociálního zabezpečení.
Obrázek 2
Příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení v procentech hrubého platu soukromých zaměstnanců (viz též příloha)
(66)
Z obrázku 2 vyplývá, že sazby příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení od roku 1995 kolísaly mezi 38 % až 42 % hrubého platu (= čistý plat + podíl zaměstnance). Podíly zaměstnanců a zaměstnavatelů na příspěvcích do systému sociálního zabezpečení dosahovaly 19 % až 21 % hrubého platu (podrobnější časová posloupnost je uvedena v příloze).
(67)
Soukromí zaměstnanci Deutsche Post využívali nejen zákonného pojistného na sociální zabezpečení, nýbrž také penzijního připojištění. Soukromým zaměstnancům zaměstnaným před rokem 1997 bylo nabídnuto penzijní připojištění, díky němuž by dostávali důchod srovnatelný s penzí úředníků. Penzijní připojištění tak pokrývalo rozdíl mezi zákonnou penzí ze sociálního zabezpečení soukromých zaměstnanců, která odpovídá určité procentuální sazbě průměrného příjmu za celý život, a penzí úředníka, která odpovídá určitému procentu posledních mezd. Přesná pravidla jsou uvedena ve stanovách úřadu pro správu důchodů německé spolkové pošty (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost) (dále jen „VAP“) (29).
(68)
Deutsche Post financovala doplňkovou penzi pro soukromé zaměstnance v důchodu do roku 1997 příspěvkem ve výši [5 % až 10 %] (30) hrubého platu aktivních soukromých zaměstnanců. Od roku 1997 Deutsche Post vytvářela rezervy na pokrytí neuhrazených závazků VAP (viz též popis zátěže # 4 v oddíle II.3.1.3).
(69)
Od roku 1997 bylo nově zaměstnaným soukromým zaměstnancům nabídnuto výrazně snížené penzijní připojištění, na které Deutsche Post v období 1997-2007 přispěla částkou ve výši [0 % a 5 %] hrubého platu.
II.2 Státní vyrovnávací platby a záruky na pozadí exkluzivní licence a povinnosti Deutsche Post poskytovat univerzální poštovní službu
II.2.1 Exkluzivní licence do roku 2007
(70)
Před rokem 1998 bylo zřizování a provozování zařízení pro placené poskytování listovních služeb podle § 2 PostG 1989 vyhrazeno výlučně společnosti Deutsche Post. Jiné poštovní služby, jako je doručování balíků, novin nebo časopisů, nebyly vyhrazeny společnosti Deutsche Post a podléhaly hospodářské soutěži. Podle § 37 PostVerfG 1989 musí být zisky z těchto vyhrazených listovních služeb použity k financování ztrát v oblasti univerzálních služeb nabízených na trzích otevřených hospodářské soutěži. Podle § 4 PTRegG 1994 (31) byl za schvalování poplatků za vyhrazené listovní služby odpovědný spolkový ministr pošt a telekomunikací.
(71)
Po vstupu zákona PostG 1997 v platnost v roce 1998 se objem služeb vyhrazených společnosti Deutsche Post postupně snižoval. Podle § 51 PostG 1997 se exkluzivní licence Deutsche Post v roce 1997 vztahovala na doručování listovních zásilek a adresovaných katalogů s hmotností do 200 g, avšak následně se hmotnostní limit postupně snižoval a v roce 2006 byl stanoven na 50 g. Exkluzivní licence vypršela dne 31. prosince 2007.
II.2.2 Povinnost poskytovat univerzální poštovní služby do roku 2007
(72)
Povinnost poskytovat univerzální služby byla společnosti Deutsche Post formálně uložena dvěma právními akty:
-
Nařízením o povinných poštovních službách (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (dále jen „PPflLV“) byla Deutsche Post ustanovena poskytovatelem univerzálních poštovních služeb v oblasti listovních zásilek a balíků do hmotnosti až 20 kg a pověřena poskytováním odpovídajících služeb za jednotné poplatky v celém Německu.
-
Zákonem PostG 1997 a doprovodným prováděcím nařízením z roku 1999 (33) (dále jen „nařízení o univerzálních službách z roku 1999“ (Universaldienstleistungsverordnung)) bylo pověření DPAG poskytovat univerzální služby prodlouženo.
(73)
V § 11 PostG 1997 jsou univerzální služby definovány jako minimální nabídka poštovních služeb, které se mají poskytovat na území celého státu za dostupné ceny. Tyto služby zahrnují doručování listovních zásilek, adresovaných balíků, jejichž hmotnost nepřesahuje 20 kg, knih, katalogů, novin a časopisů (dále jen „univerzální služby“).
(74)
V nařízení o univerzálních službách z roku 1999 jsou stanoveny minimální požadavky na kvalitu univerzální služby:
-
Na území celého Německa musí být k dispozici nejméně 12 000 poštovních úřadů.
-
V ročním průměru musí být 80 % listovních zásilek a balíků doručeno ve stanovené lhůtě (jeden pracovní den u listovních zásilek a dva pracovní dny u balíků), přičemž zásilky se musí doručovat nejméně jednou každý pracovní den.
-
Obecně sice platí, že univerzální služby musí být cenově dostupné, DPAG však musela účtovat jednotné ceny za listovní služby, které poskytovala v rámci exkluzivní licence, jejíž platnost vypršela v roce 2007. DPAG ovšem má v případě vyhrazených služeb při stanovování cen určitou flexibilitu, jelikož může uzavírat cenové dohody s jednotlivými zákazníky, kteří při každém podání zásilek odesílají nejméně 50 kusů.
(75)
Na základě § 52 PostG 1997 bylo pověření DPAG poskytováním univerzálních služeb prodlouženo až do 31. prosince 2007, tj. do zrušení exkluzivní licence na listovní služby. Po vypršení exkluzivní licence nebyl povinností univerzální služby pověřen žádný poštovní provozovatel v Německu, což znamená, že by univerzální poštovní služby měli poskytovat všichni poskytovatelé poštovních služeb („tržní síly“). Jestliže je jisté nebo lze předpokládat, že univerzální služba není poskytována dostatečně nebo přiměřeně, nabízí PostG 1997 právní prostředky, aby bylo poskytování těchto služeb zajištěno.
(76)
Jak lze vyčíst z posudku WIK (viz obrázek 3), připadalo 88 % celkových výnosů v letech 1990 až 2007 na univerzální služby. Velká část univerzálních listovních služeb podléhala na základě dominantního postavení Deutsche Post cenové regulaci (viz oddíl II.2.1). Vedle těchto regulovaných služeb, které představovaly okolo 62 % celkových výnosů, poskytovala Deutsche Post v konkurenci s jinými poskytovateli univerzální balíkové služby (15 % celkových výnosů), jakož i další cenově neregulované univerzální listovní služby (11 % celkových výnosů).
(77)
Kromě toho Deutsche Post nabízela rovněž komerční služby (např. retailové bankovní služby pro Postbank, distribuční služby pro Telekom, doručování adresných reklamních zásilek). Deutsche Post dosáhla v období 1990-2007 poskytováním komerčních služeb 12 % celkových výnosů.
II.2.3 Státní vyrovnávací platby
(78)
Deutsche Bundespost byla od svého založení v roce 1950 zvláštním majetkem spolkového státu. Podle německého správního práva nemá zvláštní majetek právní subjektivitu nezávislou na státu, ale má vlastní rozpočet a neručí za obecné dluhy státu.
(79)
První poštovní reforma z roku 1989 předpokládala, že se zvláštní majetek rozčlení na tři dílčí oblasti - POSTDIENST, POSTBANK a TELEKOM, které byly klasifikovány jako „veřejné podniky“, avšak stále ještě neměly právní subjektivitu nezávislou na státu.
(80)
Podle § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989 měly tyto tři podniky v jednotlivých službách zpravidla vytvořit zisk na pokrytí všech nákladů, přičemž bylo mezi těmito třemi podniky přípustné křížové financování, pokud z povinnosti univerzální služby vyplynuly ztráty. Na tomto základě obdržela POSTDIENST od společnosti TELEKOM v období 1990-1993 celkem 2,844 mld. EUR na pokrytí svých ztrát.
(81)
Během druhé poštovní reformy byly tři dílčí oblasti zvláštního majetku k 1. lednu 1995 přeměněny na akciové společnosti: Ze společnosti POSTDIENST vznikla DPAG, z POSTBANK se stala Postbank AG a z TELEKOM se stala Telekom AG. Podle § 2 odst. 2 PostUmwG 1994 převzala Telekom AG všechny úvěrové závazky, které se týkaly zvláštního majetku jako celku, avšak obdržela právo uplatňovat regres vůči DPAG a Postbank AG do té míry, do jaké bylo možné přičíst úvěrové závazky jejich právním předchůdcům.
(82)
Podle § 7 PostUmwG 1994 však právo (vyplývající z § 2 odst. 2 PostUmwG 1994) Telekom AG uplatňovat regres vůči DPAG ve výši ztrát vzniklých společnosti POSTDIENST vypršelo dne 31. prosince 1994. Na základě toho došlo k transferu majetku v hodnotě 2,822 mld. EUR ze společnosti Telekom AG do DPAG. Podle názoru Německa byl tento transfer z Telekom AG - stejně jako dřívější vyrovnávací platby na základě § 37 odst. 3 PostVerfG 1989 - pro DPAG pro plnění její povinnosti univerzální služby nevyhnutelný.
(83)
V období 1990-1995 obdržela POSTDIENST celkem 5,666 mld. EUR jako kompenzaci za povinnost poskytovat univerzální služby.
II.2.4 Státní záruka za dluhopisy vydané před rokem 1995
(84)
Od roku 1953 mají podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953 (34) dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako státní dluhopisy. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(85)
Po založení tří dílčích oblastí v roce 1989 nevydávala POSTDIENST dluhopisy samostatně; POSTBANK spravovala odpovídající transakce samostatně pro všechny podniky Deutsche Bundespost. Dluhopisy pak byly přidělovány společnostem POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK vždy podle jejich aktuální finanční potřeby.
(86)
Po roce 1995 ručilo Německo podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 i nadále za splnění všech závazků, které převzala Deutsche Bundespost před rokem 1995 a které pak byly převedeny na POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK. Německo však nijak neručilo za dluhopisy, které DPAG vydala později.
II.3 Výnosy z regulovaných služeb jako dodatečné vyrovnání za náklady na penze a čisté náklady spojené s univerzálními službami
(87)
Podle zákona PostG 1997 je dozorem nad vyhrazenými a liberalizovanými trhy s listovními zásilkami pověřena agentura Bundesnetzagentur (dále jen „poštovní regulační orgán“). Podle § 19 PostG 1997 je poštovní regulační orgán odpovědný za regulaci poplatků, které Deutsche Post vybírá na trzích s listovními zásilkami, na nichž má dominantní postavení. Deutsche Post měla dominantní postavení nejen v oblasti vyhrazených služeb (podle § 51 PostG 1997), nýbrž také v oblasti téměř veškerých dalších listovních služeb, které již byly otevřeny hospodářské soutěži. Cenová regulace může probíhat buď ex ante stanovením cenového limitu nebo ex post v rámci cenových kontrol.
(88)
Z průzkumů trhu prováděných poštovním regulačním orgánem vyplývá, že Deutsche Post držela na trzích s regulovanými listovními službami průměrně podíl 90 až 97 %. Ve své poslední zprávě vyjadřuje poštovní regulační orgán politování, že se postupným otvíráním trhů zahájeným roku 1997 nepodařilo na německém trhu s listovními zásilkami vytvořit fungující hospodářskou soutěž (35).
(89)
Deutsche Post dosáhla velké části celkových výnosů regulovanými listovními službami (např. přibližně 62 % celkových výnosů v období 1990-2007 (viz obrázek 3) a přibližně 56 % celkových výnosů v období 2008-2010).
(90)
Všechny ostatní univerzální a komerční služby, které nespadají pod §§ 19-27 PostG 1997 (36) o regulaci poplatků, budou dále označovány jako „cenově neregulované služby“.
(91)
Pro cenově regulované listovní služby je v § 20 odst. 1 a 2 PostG 1997 stanoveno, že poplatky musí odrážet náklady na účinné poskytování služeb. Kdykoli je to objektivně odůvodněné, musí poštovní regulační orgán mimo jiné přiměřeně zohlednit:
-
náklady na celostátní poskytování poštovní služeb a
-
náklady na financování penzí a zdravotního pojištění pro zaměstnance, kteří byli převedeni do společnosti POSTDIENST.
(92)
Na základě § 57 PostG 1997 a obecných pokynů spolkového ministra hospodářství a technologií ze dne 27. března 2000 byly ke dni 31. prosince 2002 regulované ceny zmrazeny na úrovni z roku 1997.
II.3.1 Rozhodnutí o cenových limitech 2002
(93)
Úplně první rozhodnutí ohledně cenového limitu na regulované odměny za listovní služby za období od 1. ledna 2003 do 31. prosince 2007 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“) přijal poštovní regulační úřad až v roce 2002. Tzv. „regulace cenových stropů“ je postupem k regulaci cen celého souboru služeb, při němž se namísto kontroly jednotlivých cen za každou službu stanoví jako horní hranice vážený průměr všech cen v příslušném souboru. Podle § 19 PostG 1997 se stanovení cenových limitů ex ante vztahovalo na všechny poštovní služby, v jejichž případě měla Deutsche Post dominantní postavení na trhu.
(94)
Pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002 Deutsche Post předložila poštovnímu regulačnímu orgánu poprvé výnosové a nákladové regulační účty (dále jen „REK 2002“), které se vztahují na období 1998-2006. Výnosové a nákladové regulační účty vycházely z výsledků dosažených do roku 2001 a z prognóz na další roky.
(95)
V roce 2002 Deutsche Post uplatnila tzv. „zátěž“ za povinnost univerzální služby, jakož i za zaměstnání úředníků a soukromých zaměstnanců převzatých od společnosti POSTDIENST. U této zátěže se jedná o náklady, které by podle Deutsche Post bez povinnosti poskytovat univerzální služby a bez převzetí zaměstnanců a infrastruktury od společnosti POSTDIENST nevznikly (viz podrobný seznam v tabulce 1).
Tabulka 1
Zátěž schválená v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (v mil. EUR, jmenovité hodnoty)
#
Zátěž z rozhodnutí o cenových limitech 2002
Průměrná zátěž (1998-2006) v mil. EUR
%
1
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na platy
(…)
(…)
2
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
(…)
3
Zátěž v oblasti infrastruktury - pobočky
(…)
(…)
4
Penzijní připojištění pro zaměstnance (VAP)
(…)
(…)
5
Zátěž v oblasti infrastruktury - přeprava
(…)
(…)
6
Náklady na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personální restrukturalizace
(…)
(…)
8
Pokrytí ztrát zdravotního pojištění pro úředníky
(…)
(…)
Průměrná celková zátěž
(…)
100 %
(96)
Poštovní regulační orgán nakonec akceptoval tvrzení Deutsche Post, že by jí tato zátěž bez povinnosti poskytovat univerzální služby (zátěž # 3 a 5, náklady na univerzální služby), případně bez povinnosti převzít úředníky a soukromé zaměstnance společnosti POSTDIENST (zátěž # 1, 2, 4, 6, 7 a 8) nevznikla. Poštovní regulační úřad poté schválil vyšší regulované odměny za listovní služby, aby mohla být průměrná roční zátěž uplatňovaná za období 2002-2006 ve výši […] mld. EUR financována z výnosů docílených regulovanými listovními službami. Podle rozhodnutí o cenových limitech 2002 se veškerá zátěž (100 %) přidělí cenám, pro které se stanovuje limit ex ante.
II.3.1.1 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy (zátěž # 1)
(97)
Zátěž # 1 představuje uplatňovanou část základních platů poštovních zaměstnanců, která překračuje průměr dosahovaný v tomto odvětví. Deutsche Post stanovila jako referenční hodnotu pro platy, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, platy, které byly dohodnuty s odbory v kolektivní smlouvě o odměnách pro nové zaměstnance přijaté po roce 2002. Při výpočtu zátěže # 1 se však tato referenční hodnota používá na všechny zaměstnance. Kromě toho se používá jako základ v předkládaných kalkulacích nákladů a výkonů se zpětnou platností do roku 1998.
II.3.1.2 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 2)
(98)
Poštovní regulační orgán rovněž souhlasil s tvrzením Deutsche Post, že musela svým soukromým zaměstnancům a úředníkům hradit vyšší příspěvky na sociální zabezpečení, než obvykle platí konkurenti ze soukromého sektoru svým soukromým zaměstnancům.
(99)
Deutsche Post ve svých výpočtech vychází ze sazby příspěvku na sociální zabezpečení, která je ve srovnání s konkurencí považována jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance za obvyklou (dále jen „sazba příspěvků REK“). Tato sazba příspěvků REK je definována jako součet
-
podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení na jednoho soukromého zaměstnance (19 až 21 %, což - jak ukazuje obrázek - odpovídá asi polovině celkové sazby příspěvku na sociální zabezpečení),
-
příspěvku na úrazové pojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 2001 obsažen v sazbě příspěvku REK) a
-
příspěvku na penzijní připojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 1997 obsažen v sazbě příspěvku REK, neboť příspěvek na penzijní připojištění v této výši je ve srovnání s konkurencí považován za obvyklý. Tato sazba vychází z penzijního připojištění, které Deutsche Post nabízí od roku 1997 nově přijímaným soukromým zaměstnancům).
(100)
Z regulovaných výnosů jsou financovány všechny příspěvky na sociální zabezpečení, které překračují sazbu příspěvku REK (dále jen „ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení“). Tabulka 2 ukazuje na příkladu výpočtu ve srovnání s konkurencí neobvyklých příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky v roce 2001, že skutečné příspěvky na sociální zabezpečení pro úředníky byly téměř dvojnásobné v porovnání s příspěvky na sociální zabezpečení obvyklými ve srovnání s konkurencí a vyplývajícími ze sazby příspěvku REK.
Tabulka 2
Výpočet nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, pro úředníky v roce 2001 podle REK 2002 (v mil. EUR)
% skutečných příjmů
(1)
Sazba příspěvku do penzijního fondu
33 %
(2)
Součet příjmů úředníků
(…)
(3)
=(1)*(2)
Příspěvek do penzijního fondu
(…)
(4)
Náklady na zdravotní péči
(…)
(5)
=(3)+(4)
Vzniklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[40 % až 45 %]
(6)
Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení
20,43 %
(7)
Úrazové pojištění
(…)
(8)
Penzijní připojištění
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Sazba příspěvků REK
(…)
(10)
=(2)*(9)
Náklady na sociální zabezpečení podle referenční hodnoty REK
(…)
[20 % až 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[15 % až 20 %]
(101)
Vzniklé příspěvky na sociální zabezpečení zahrnují příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu ve výši 33 % skutečných platů aktivních úředníků (příp. roční paušální platby ve výši 2,045 mld. EUR v období 1995-1999), jakož i příspěvky na náklady na zdravotní péči pro úředníky. V roce 2001 činily příspěvky na sociální zabezpečení celkem [40 % až 45 %] skutečných příjmů úředníků.
(102)
I když je sazba příspěvku na sociální zabezpečení definována jako procentuální sazba hrubého platu soukromých zaměstnanců (čistý plat + podíl zaměstnance na příspěvku na sociální zabezpečení), Deutsche Post počítá referenční hodnotu REK tak, že sazbu příspěvku REK ve výši [20 % až 25 %] násobí skutečnými platy úředníků.
II.3.1.3 Penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance (zátěž # 4)
(103)
Zátěž # 4 má vyrovnat vytvoření rezerv na závazky vzniklé před rokem 1997 z penzijního připojištění VAP pro soukromé zaměstnance Deutsche Post.
(104)
Jak je vysvětleno v oddíle II.1.4., bylo soukromým zaměstnancům Deutsche Post zaměstnaným před rokem 1997 nabídnuto penzijní připojištění, aby jim byl zaručen důchod srovnatelný s penzí úředníků. Společnost POSTDIENST však nevytvořila odpovídající rezervy na budoucí výplaty penzí. Až po založení DPAG byly v rozvaze vytvořeny rezervy ve výši 8,153 mld. EUR.
II.3.1.4 Další ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 6, 7 a 8)
(105)
Zátěž # 6 zahrnuje příspěvek Deutsche Post Spolkovému úřadu pro pošty a telekomunikace (BanstPT), který poskytuje určité sociální služby (např. sociální byty) úředníkům a soukromým zaměstnancům převedeným ze společnosti POSTDIENST. Zátěž # 7 se vztahuje na příspěvky Deutsche Post na pokrytí ztráty zdravotního pojištění pro úředníky. Zátěž # 8 (personální restrukturalizace) se týká jak úředníků, tak soukromých zaměstnanců.
II.3.1.5 Zátěž spojená s univerzálními službami (# 3 a 5)
(106)
Tato zátěž odráží úspory nákladů, kterých mohla Deutsche Post dosáhnout, kdyby činnost své sítě poboček a sítě doručování balíků uspořádala na základě komerčních úvah. Úspory nákladů se například vypočítají na základě hypotetického počtu poboček, které by Deutsche Post provozovala bez povinnosti poskytovat univerzální služby.
II.3.2 Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 a 2011
(107)
Poštovní regulační orgán dne 7. listopadu 2007 schválil cenový limit na období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2007“). Dne 14. listopadu 2011 schválil cenový limit platný pro období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2011“).
(108)
Od rozhodnutí o cenových limitech 2007 se ceny za zasílání více než 50 dopisů již nekontrolují ex ante, nýbrž jsou předmětem cenové kontroly ex post podle § 25 PostG 1997 (37). Ceny všech ostatních poštovních služeb, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, se i nadále schvalují ex ante podle § 19 PostG 1997.
(109)
Komise v rámci tohoto rozhodnutí označuje služby, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu a které podléhají buď cenové kontrole ex ante podle § 19 PostG 1997, anebo cenové kontrole ex post podle § 25 PostG 1997, jako „cenově regulované služby“. Všechny ostatní služby, u nichž Deutsche Post nemá dominantní postavení na trhu a které nepodléhají žádné cenové kontrole, se označují jako „cenově neregulované služby“.
(110)
Deutsche Post kromě toho uplatnila zátěž, která jí vznikla z mzdových nákladů a nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, v důsledku převzetí zaměstnanců POSTDIENST (např. průměrně […] mil.EUR od roku 2008 za zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení), jakož i zátěž vyplývající z povinnosti poskytovat univerzální služby. Poštovní regulační orgán, stejně jako již v případě rozhodnutí o cenových limitech 2002, opět schválil úhradu této zátěže z regulovaných výnosů, a proto stanovil odpovídající vyšší cenový limit. Uznání této zátěže poštovním regulačním orgánem v rozhodnutích o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2009 se tudíž ve vztahu k cenově neregulovaným službám nemění.
II.4 Finanční výsledky DPAG
(111)
Finanční výsledky DPAG za období 1995-2006 jsou uvedeny na obrázku 2 rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007. Zatímco v letech 1995-1999 bylo dosaženo smíšených výsledků (v některých letech byly zaznamenány ztráty, v jiných zisky), mohla DPAG v letech 2000-2006 vykazovat stabilní zisky ve výši 1 až 2 mld. EUR před zdaněním.
(112)
V letech 2007-2010 dosáhla DPAG těchto čistých zisků: 1,8 mld. EUR (2007), -2,0 mld. EUR (2008), 0,7 mld. EUR (2009) a 2,6 mld. EUR (2010).
(113)
Uveřejněné rozvahy DPAG neumožňují přiřadit zisky různým službám. Není tudíž možné na základě uveřejněných rozvah zjistit, zda byly cenově regulované univerzální služby celkově ztrátové nebo ziskové.
III. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(114)
Jak potvrdil Tribunál ve svém rozsudku ve věci T-421/07 (38), jsou všechna opatření zkoumaná od rozhodnutí o zahájení řízení v roce 1999 předmětem řízení, které pokračovalo na základě rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
III.1. Dotování penzí
(115)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 bylo zjištěno, že dotování penzí představuje novou podporu, neboť Deutsche Post musela před penzijní reformou v roce 1995 financovat náklady na penze v plném objemu z vlastních prostředků. Kromě toho se v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zamítlo tvrzení Německa, které se opíralo o rozsudek Combus (39), že dotování penzí není podporou.
(116)
Při šetření, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem (např. v souladu s rozhodnutím Komise o francouzské La Poste (40) (dále jen „rozhodnutí La Poste“)), bylo v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zohledněno, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, byly kompenzovány nejen dotováním penzí, nýbrž také z regulovaných výnosů (např. zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení).
(117)
Z výpočtů provedených v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, v nichž byly zohledněny oba prvky kompenzace, vyplynulo, že Deutsche Post mohla skutečně použít sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jsou o 10 až 14 procentních bodů nižší než celkové sazby příspěvků na sociální zabezpečení (podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) placených soukromými konkurenty.
(118)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 byly proto vyjádřeny pochybnosti, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
III.2 Kompenzace za poskytování univerzálních služeb
(119)
Německo se při odůvodňování slučitelnosti státních vyrovnávacích plateb a státních záruk jako kompenzace za povinnost poskytovat univerzální služby opírá o čl. 106 odst. 2 SFEU.
(120)
Na základě rozsudku Altmark (41) zastávala Komise v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007 názor, že státní vyrovnávací platby a státní záruky představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(121)
Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 vyjádřila pochybnosti, zda byly státní vyrovnávací platby a záruky za plnění povinnosti poskytovat univerzální služby potřebné a přiměřené účelu. Podle názoru Komise se muselo zejména prošetřit přidělení nákladů na univerzální služby, případně na komerční služby podle zásad zakotvených v rámci Společenství z roku 2005. Kromě toho měla také pochybnosti ohledně výpočtu přiměřeného zisku, při kterém bylo třeba zohlednit průměrnou ziskovost v tomto odvětví a rizikové pozice Deutsche Post.
IV. POSUDEK WIK
(122)
Vypracování posudku WIK bylo zadáno s cílem podpořit Komisi při kontrole účetnictví Deutsche Post za období 1990-2007, aby se zjistilo, zda Deutsche Post neobdržela za povinnost poskytovat univerzální služby nadměrné vyrovnání. Společnosti WIK Consult GmbH byly uloženy zejména tyto úkoly:
-
stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk,
-
přezkum vnitřního přidělení nákladů a dohod o převodních cenách a
-
výpočet nadměrného vyrovnání za čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
IV.1 Popis výnosových a nákladových regulačních účtů předložených v roce 2009
(123)
V reakci na příkaz k poskytnutí informací, který Komise vydala dne 30. října 2008, Německo v roce 2009 předložilo úplný soubor údajů o výnosových a nákladových regulačních účtech za období 1990-2007 (dále jen „REK 2009“).
IV.1.1 Výnosy
(124)
Výnosy Deutschen Post lze rozdělit podle těchto tří široce pojatých kategorií:
-
Regulované univerzální listovní služby (62 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Tyto cenově regulované listovní služby zahrnují všechny univerzální služby, které se nabízejí na trzích, na kterých měla Deutsche Post dominantní postavení, včetně služeb, u kterých profitovala z udělení exkluzivní licence. Výnos z těchto služeb představoval v období 1990-2007 62 % celkového zisku Deutsche Post (42).
-
Neregulované univerzální služby (26 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Univerzální balíkové služby byly vždy poskytovány na trzích otevřených hospodářské soutěži, na kterých měla Deutsche Post pouze průměrný, 30 % podíl. V období 1990-2007 tyto univerzální balíkové služby tvořily 15 % celkových zisků Deutsche Post.
Výnosy z cenově neregulovaných univerzálních listovních služeb (např. katalogy, přeshraniční zásilky) představovaly asi 11 % celkových výnosů Deutsche Post.
-
Neregulované komerční služby (12 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Deutsche Post využívala síť svých poboček nejenom pro distribuci poštovních služeb, nýbrž i pro prodej produktů a služeb podniku Postbank AG a - v menší míře - podniku Deutsche Telekom. Prostřednictvím těchto komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 6 % ze svých celkových výnosů.
Komerční balíkové a listovní služby (např. zásilky s adresnou reklamou) představovaly asi 4 % z celkových výnosů Deutsche Post.
Deutsche Post dále poskytovala řadu různých služeb, např. ve své funkci holdingové společnosti pro své mezinárodní dceřiné společnosti, které působí v jiných oblastech podnikání (např. DANZAS, DHL). Prostřednictvím těchto dalších komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 2 % svých celkových výnosů.
Obrázek 3
Průměrný podíl na výnosech v období 1990-2007 (na základě jmenovitých hodnot)
(125)
Předmětem posudku společnosti WIK jsou pouze komerční služby, které poskytoval právnický subjekt DPAG a předchůdce POSTDIENST v souvislosti s univerzální službou. Komerční služby (např. celosvětová přeprava expresních zásilek ze stany DHL), které poskytovaly jiné právnické subjekty v rámci Deutsche Post World Net (dále jen „DPWN“), předmětem posudku nebyly.
IV.1.2 Výpočet zátěže v REK 2009
(126)
Oproti výnosovým a nákladovým regulačním účtům, které Deutsche Post předložila regulačnímu orgánu pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002, 2007 a 2011, obsahují REK 2009, které regulační orgán nikdy neobdržel, významně vyšší částku týkající se zátěže, kterou Deutsche Post přiřazuje regulovaným službám.
(127)
Na základě REK 2009 Deutsche Post uplatňuje pro období 1990-2006 průměrnou zátěž ve výši […] miliard EUR; v REK 2002 to bylo miliard […] EUR.
Obrázek 4
Srovnání zátěže spojené s univerzálními službami podle REK 2009 se zátěží, která byla schválena v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (roční průměr, jmenovitá hodnota v milionech EUR)
(…)
(128)
Zatímco se výše zátěže # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) a zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) v REK 2002 a REK 2009 významně neliší, výše zátěže # 1 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy) se téměř […]. Na rozdíl od REK 2002 již Deutsche Post nevychází při výpočtu „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“ z platů podle tarifní smlouvy o mzdách jako referenční hodnoty, nýbrž z minimální mzdy pro poštovní odvětví, jehož základem je nařízení Spolkového ministerstva práce z roku 2007 (dále jen „minimální mzda 2007“). Toto nařízení však Spolkový správní soud (Bundesverwaltungsgericht) prohlásil za protiprávní a nařízení proto nenabylo platnosti.
(129)
Kromě toho uplatňuje Deutsche Post v REK 2009 novou zátěž „infrastruktura - listovní zásilky“, která zahrnuje inkrementální náklady spojené s šestým doručovacím dnem (v průměru […] milionů EUR za rok). Tento výpočet vychází z hypotetického předpokladu, že by Deutsche Post bez svého závazku poskytovat univerzální služby doručovala poštu nikoli v šesti dnech, nýbrž pouze v pěti dnech.
(130)
Výše zátěže # 3 (zátěž „infrastruktura - pobočky“) je vypočítána jinak než v REK 2002. Nyní zahrnuje domnělé úspory nákladů, kterých by bylo možné dosáhnout, kdyby se všechny poštovní úřady od roku 1990 provozovaly jako agentury. Zátěž # 3 je vypočítána na základě poplatku, který Deutsche Post zaplatila v roce 2007 třetím stranám za distribuční služby.
IV.1.3 Rozpětí zisku v REK 2009
(131)
Přidělení zátěže k cenově regulovaným univerzálním listovním službám u neregulovaných služeb významně snižuje výši nákladů, jako jsou např. náklady na mzdy či sociální zabezpečení. Takové přerozdělení má za následek výrazně kladné rozpětí zisku ve výši zhruba [15 % až 25 %] u komerčních služeb a ztráty ve výši téměř [0 % bis 10 %] u cenově regulovaných listovních služeb.
(132)
Deutsche Post vykazuje ve svých ročních závěrkách u divize listovních služeb velmi vysoké zisky (viz také oddíl V.3), které však více než pohltí zátěž přenesenou z neregulovaných služeb na služby regulované.
Obrázek 5
Průměrné výnosy z prodeje na základě REK 2009
(…)
IV.2 Stanovení referenčních hodnot za účelem zjištění přiměřeného zisku
IV.2.1 Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post: Technologicky nenáročné obchody a nízké obchodní riziko
(133)
Před stanovením referenčních hodnot za účelem zjištění „přiměřeného“ zisku a posouzení přidělení nákladů je nutné vypracovat analýzu hodnotového řetězce a převzatých obchodních rizik. Pouze v případě, že jsou známy funkce a rizika, lze hledat skupinu „srovnatelných“ podniků a vypočíst referenční hodnoty pro přiměřený zisk, který byl přidělen Deutsche Post.
IV.2.1.1 Hodnotový řetězec obchodní divize využívající nenáročné technologie
(134)
Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post lze rozdělit na dvě hlavní funkce:
-
celoněmecká síť pro doručování listovních zásilek a balíků,
-
celoněmecká síť poštovních poboček.
(135)
Logistika sítě pro doručování listovních zásilek a balíků je obchodní divize, která využívá nenáročné technologie a nevyžaduje si rozsáhlou výzkumnou a vývojovou činnost. Proto všichni ostatní provozovatelé v tomto odvětví pracují srovnatelným, standardizovaným způsobem. Takové činnosti se často označují jako „rutinní funkce“. O rutinním charakteru těchto činností svědčí rovněž skutečnost, že jejich provádění zadává Deutsche Post ve velké míře externě. To platí rovněž pro distribuční služby poskytované prostřednictvím celoněmecké sítě poboček, jejichž poskytování se rovněž čím dál více zadává externě.
(136)
Kromě těchto rutinních funkcí jsou nejdůležitějšími nehmotnými hodnotami podniku Deutsche Post zákaznická základna, obchodní značka a silné postavení na trhu, především na trzích s listovními zásilkami. Posudek WIK však zastává názor, že tyto nehmotné hodnoty nevznikly v první řadě díky úsilí a investicím podniku Deutsche Post, nýbrž v mnohem větší míře je důvodem dřívější exkluzivní licence tohoto podniku. Deutsche Post totiž nemusela významně investovat do marketingu, ale až do roku 2007 se mohla spolehnout na své právně zaručené postavení na trhu. Proto by za tyto nehmotné hodnoty neměla podniku Deutsche Post příslušet žádné poplatky.
IV.2.1.2 Nízké riziko z důvodu státních opatření
(137)
V porovnání se svými konkurenty byla Deutsche Post v oblasti regulovaných i v oblasti neregulovaných služeb vystavena z více důvodů nižšímu riziku.
(138)
Zaprvé, byla Deutsche Post až do roku 2007 ze zákona chráněna monopolem na listovní zásilky. Kromě toho profitovala Deutsche Post z 90 % podílu na trhu, pokud jde o všechny regulované listovní služby, a ze skutečnosti, že hospodářská soutěž neexistovala, nebo existovala pouze v malé míře. Výnosy z těchto cenově regulovaných služeb tvořily téměř dvě třetiny výnosů Deutsche Post.
(139)
Zadruhé, povolil poštovní regulační orgán u regulovaných listovních služeb horní cenovou hranici. Tato horní hranice byla stanovena vyšší, než jsou náklady efektivního podniku, mj. údajně proto, aby se vyvážily ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady v oblasti cenově neregulovaných služeb. Žádný konkurent DPAG neměl exkluzivní licenci či dominantní postavení na trhu, které by mu umožnilo křížové financování nákladů na sociální zabezpečení. Proto vedla exkluzivní licence, popř. dominantní postavení na trhu k výraznému snížení obchodních rizik nejenom v oblasti regulovaných, nýbrž i v oblasti cenově neregulovaných univerzálních služeb a komerčních služeb.
(140)
Zatřetí, vedla jiná státní opatření jak v oblasti univerzálních služeb, tak i v oblasti komerčních služeb rovněž k významnému snížení rizika: státní vyrovnávací platby totiž vyvážily ztráty z počátku devadesátých let minulého století a státní záruky umožnily Deutsche Post získávat kapitál za stejnou úrokovou míru jako spolkový stát, i přes její obtížnou finanční situaci, která trvala od začátku devadesátých let do roku 1995.
(141)
Celkově byla Deutsche Post vystavena výrazně nižším tržním a nákladovým rizikům než její konkurenti, neboť nemusela sama budovat svou zákaznickou základnu a nárůst nákladů mohla vyrovnávat zvýšením regulovaných poplatků. Na základě těchto argumentů došel posudek WIK k závěru, že nejvhodnějšími srovnatelnými konkurenty jsou poštovní společnosti, které vykonávají pouze rutinní funkce (např. neinvestují významně do marketingu a obchodní značky) a které nejsou vystaveny vysokému obchodnímu riziku (např. mají k dispozici dlouhodobé smlouvy).
IV.2.2 Kvantifikace referenčních hodnot pro přiměřený zisk
(142)
Na základě výsledků analýzy funkcí a rizik se v rámci posudku WIK hledaly ve finančních databázích (např. také v databázi ORBIS, která zahrnuje asi 10 milionů podniků z celého světa) srovnatelní poskytovatelé poštovních služeb. Srovnatelné podniky, které na konkurenčních trzích nabízejí poštovní služby, se zjišťují kontrolovaným postupem kvantitativního a kvalitativního výběru.
(143)
Pro posudek WIK byla vybrána skupina 26 srovnatelných podniků, které působí především v oblasti balíkových služeb a vykonávají typické rutinní činnosti poskytovatelů poštovních služeb. Všichni srovnatelní konkurenti pocházeli z hospodářského odvětví „Poštovní a kurýrní služby“ (kód NACE (43) 641).
(144)
V této souvislosti je důležité si uvědomit, že počet srovnatelných konkurentů je omezený, neboť soukromé podniky vzhledem k exkluzivní licenci zavedeného provozovatele, která platila pro významnou část listovních služeb, doposud listovní služby neposkytovaly ve větším rozsahu. Kromě toho byli z posudku WIK jako srovnatelné podniky vyloučeni zavedení poskytovatelé poštovních služeb z jiných zemí, neboť byli - stejně jako Deutsche Post - chráněni exkluzivní licencí a nepůsobili v první řadě na konkurenčních trzích.
(145)
Ke zjištění „přiměřeného“ zisku se v posudku WIK používá výnos z prodeje (return-on-sales, dále jen „ROS“), ke kterému se dojde vydělením účetního zisku (zisk před zohledněním úroků a daní („EBIT“)) obratem. Navíc je v posudku WIK vypočítán (např. EBIT jako procento z celkového kapitálu) výnos z vlastního kapitálu (return-on-asset; dále jen „ROA“), aby byla k dispozici referenční hodnota pro zjištění přiměřeného zisku.
Tabulka 3
Referenční hodnoty ROS a ROA z posudku WIK
Výnos z prodeje
(ROS)
Výnos z vlastního kapitálu
(ROA)
Medián
3,48 %
7,33 %
Horní hranice (75. percentil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Z vybraného vzorku podniků vyplývá, že medián ROS činil v konkurenční části poštovního odvětví v období 1998-2007 3,48 %. Posudek WIK však uvádí nejenom medián výnosu, nýbrž i horní hranici pro přiměřený zisk, tj. třetí kvartil zisku srovnatelných konkurentů, který odpovídá ROS ve výši 6,77 %. To, jinak řečeno, znamená, že 75 % srovnatelných konkurentů dosahuje zisku, který je nižší než ROS činící 6,77 % (44).
(147)
Pokud jde o výnosy z prodeje, z posudku WIK vyplývá medián ROA ve výši 7,33 % a horní hranice ve výši 13,41 %.
(148)
Protože je Deutsche Post vystavena významně nižšímu riziku než srovnatelné podniky, které působí na trzích, na kterých vládne velká konkurence (např. na trhu s expresními balíky), zastává posudek WIK názor, že medián ROS ve výši 3,48 % je pro přiměřený zisk podniku Deutsche Post opatrná a konzervativní referenční hodnota a že použití vyšší hodnoty až do třetího kvartilu ROS ve výši 6,77 % se nedoporučuje. Podle posudku by byla zdůvodnitelná dokonce nižší referenční hodnota, neboť medián ROS ve výši 3,48 % se promítá v ROA ve výši 7,33 %, který stále ještě výrazně překračuje bezrizikovou úrokovou míru.
IV.3 Kontrola přidělení nákladů
(149)
Posudek WIK kritizuje přidělení zátěže v REK 2009, protože marže ROS komerčních služeb činící asi [15 % až 25 %] výrazně překračují průměr dosahovaný v tomto odvětví (45). Protože soukromí konkurenti i přes značně nižší rozpětí zisku dosahují profitu, dospívá posudek WIK k závěru, že by měl být komerčním službám podniku Deutsche Post přidělen vyšší podíl na nákladech, a proto by se mělo u regulovaných služeb vycházet z náležitě nižší zátěže.
(150)
Posudek WIK proto došel k výsledku, že všechny komerční služby, i přes náklady, které musejí nést, dosahují stále ještě zisku, který odpovídá mediánu ROS konkurentů ve výši 3,48 %. Posudek tedy vychází u regulovaných služeb pro období 1990-2007 z průměrné roční zátěže, která je o […] milionů EUR nižší.
(151)
Velká část komerčních distribučních služeb byla poskytována sdruženým podnikům Postbank a Telekom, a proto posudek WIK také zkoumá, zda konečné ceny vyúčtované oběma podnikům odpovídaly cenám na trhu a mohou být tedy považovány za vhodnou referenční hodnotu pro náklady, které by měly nést komerční distribuční služby. Na základě dostupných důkazů zastává posudek WIK názor, že smlouvy mezi Deutsche Post a oběma sdruženými podniky odrážejí podmínky, se kterými by souhlasily rovněž i nezávislé třetí strany. Protože podniky POSTBANK a TELEKOM na začátku devadesátých let v podstatě neměly možnost využívat externích distribučních sítí, dohodly se na tom, že si vzniklé náklady rozdělí. Když však bylo v pozdějších letech pro Postbank a Telekom snazší nalézt jiné distribuční sítě a náklady na síť univerzálních služeb klesly, byla daná smlouva změněna a dohodnut poplatek odvíjející se od výše výnosů, který více odpovídal standardní smlouvě na poskytování distribučních služeb (46).
IV.4 Korekce REK 2009
(152)
Posudek WIK provedl několik korekcí REK 2009 podle této metody:
Tabulka 4
Metoda výpočtu použitá v posudku WIK pro každoroční nepřiměřeně vysoké zisky na základě REK 2009
Výnosy z univerzálních služeb
-
Náklady na univerzální služby
-
Přiměřený zisk
+
Státní vyrovnávací platby
Nepřiměřeně vysoké zisky
IV.4.1 Korekce výnosů z univerzální služby
(153)
Deutsche Post prodala velkou část svého nemovitého majetku (např. nemovitosti, které již z důvodu restrukturalizace provozu pošty nebyly zapotřebí). Tyto výnosy by měly být přiděleny univerzální službě, neboť tato služba využívala aktiva nejvíce a pronajala je komerčním službám.
(154)
Z důvodu této korekce se výnosy z univerzální služby za celé období 1990-2007 zvyšují ročně průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2 Korekce nákladů na poskytování univerzálních služeb
IV.4.2.1 Rozdělení nákladového účetnictví
(155)
V REK 2009 je vyúčtování interních převodních cen nesprávně rozděleno: u univerzální služby není uveden dosažený celkový zisk, neboť zisky z určitých funkcí (př. poboček) nejsou rozlišeny na univerzální služby a na komerční služby (např. náklady na jednotlivé služby), nýbrž jsou sloučeny a vykázány jako komerční zisky. Deutsche Post proto nemohla předložit oddělené účetnictví, jak stanoví směrnice Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (47).
(156)
Zatímco za období do roku 1997 Deutsche Post předložila přibližné rozdělení interního nákladového účetnictví, muselo být nákladové účetnictví za období od roku 1997 v posudku WIK opraveno; náklady chybně umístěné v položce univerzální služby byly přesunuty do nákladového účetnictví komerčních služeb.
(157)
Tato příslušná oprava vedla ke snížení ročních nákladů na univerzální služby v období 1998-2007 o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.2.2 Korekce přidělení zátěže k cenově regulovaným a cenově neregulovaným službám
(158)
Jak již bylo uvedeno, posudek WIK neopravuje každou zátěž odděleně. Místo toho při novém výpočtu jako základ používá konečné ceny komerčních služeb, které byly posouzeny jako solidní referenční hodnota pro určení průměrných nákladů v daném odvětví. Všechny nepřiměřeně vysoké zisky z komerčních služeb (48) jsou tedy použity na financování původně uplatňované zátěže. Za celé období 1990-2007 se částka spojená se zátěží ročně snížila průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2.3 Podrozvahové náklady na doplňkové penzijní připojištění (zátěž # 4)
(159)
V podobě zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) na sebe Deutsche Post vzala náklady, které nejsou uvedeny v jejích rozvahách. Protože se referenční hodnota ROS zjišťuje na základě výnosových a nákladových regulačních účtů „srovnatelných konkurentů“, lze v případě nákladového účetnictví podniku Deutsche Post zohlednit pouze ty náklady, které připouští také vnitrostátní účetní standardy či mezinárodní účetní standardy (IAS). Proto nelze dodatečné náklady, které obvykle nejsou součástí prohlášení IAS, akceptovat jako položku nákladů a musí být financovány ze stanoveného rozpětí zisku (referenční hodnoty).
(160)
Tato příslušná korekce vede ke snížení nákladů na zátěž # 4 (doplňkové penzijní připojištění) za celé období 1990-2007 ročně o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.3 Oprava nákladů na kapitál na přiměřený zisk
(161)
Deutsche Post zahrnula do REK 2009 náklady na kapitál, které původně v těchto výnosových a nákladových regulačních účtech nebyly, např. náklady na […] a […]. V posudku WIK jsou náklady na […] a […] zrušeny a nahrazeny referenční hodnotou pro přiměřený zisk.
IV.4.3.1 Období 1996 až 2007
(162)
Přiměřený zisk se zjišťuje na základě opravených výnosů z univerzálních služeb a referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, z čehož vyplývá roční přiměřený zisk činící průměrně […] milionů EUR. Průměrné roční náklady na kapitál ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se v REK 2009 ruší.
(163)
Obzvláště pozoruhodné je, že přiměřený zisk, který se vypočítává pomocí referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, je v porovnání s REK 2009 v absolutním vyčíslení vyšší než náklady na kapitál uplatňované podnikem Deutsche Post (např. náklady na úroky, které byly vypočítány na základě interního ROS činícího asi […] vloženého vlastního kapitálu, a vyšší náklady na odpisy založené na tržní hodnotě).
IV.4.3.2 Období 1990 až 1995
(164)
Podle § 63 odst. 1 ústavního zákona o poštovních službách (Postverfassungsgesetz, PostVerfG) musela Deutsche Post do roku 1995 platit spolkové vládě takzvané odvody (49), které činily asi 5,838 miliard EUR, popř. 8 % obratu. Výměnou za to však byla Deutsche Post podle § 63 odst. 4 PostVerfG zbavena závazku vyplácet dividendy překračující výši odvodů.
(165)
Posudek WIK proto výslovně odmítá pro období do roku 1995 dodatečně zohlednit „přiměřený zisk“, neboť tyto odvody již plně pokryly náklady na vlastní kapitál podniku Deutsche Post. Průměrné roční náklady na kapitál podniku Deutsche Post ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se tedy v REK 2009 ruší a náklady na univerzální služby se odpovídajícím způsobem snižují.
IV.4.4 Závěry
(166)
Jak REK 2009, tak i posudek WIK ukazují, že do roku 1996 výnosy z univerzálních služeb nepostačovaly pokrýt náklady na univerzální služby. Přestože podle REK 2009 Deutsche Post - dokonce i při zohlednění státních vyrovnávacích plateb - vykazovala pro celé období do roku 2007 kumulovaný schodek, dochází posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby byly tak vysoké, že Deutsche Post mohla v roce 1997 dosáhnout hranici rentability.
(167)
Podle REK 2009 se rentabilita univerzálních služeb do roku 1999 téměř nezvýšila a teprve od roku 2000 je možné konstatovat, že výnosy z univerzálních služeb v průměru pokrývají náklady. Posudek WIK oproti tomu u univerzálních služeb ukazuje od roku 2000 významné zisky, které výrazně překračují medián ROS ve výši 3,48 %, ačkoli v případě univerzálních balíkových služeb bylo dosaženo pouze podprůměrného výnosu z prodeje ve výši […] (viz obrázek 6).
Obrázek 6
Srovnání ročních nepřiměřeně vysokých zisků z univerzálních služeb v období 1990-2007 (v milionech EUR, jmenovité hodnoty)
V. STANOVISKA ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(168)
Zúčastněné strany předložily stanoviska k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011. Tento oddíl shrnuje nejdůležitější tvrzení, která byla ohledně těchto rozhodnutí předložena.
V.1 Exkluzivní licence na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí
(169)
TNT zpochybňuje, že by Deutsche Post zaplatila poplatek za exkluzivní licenci na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí. Podle § 43 PostG 1997 přísluší pravomoc vydávat poštovní známky s nátiskem „Deutschland“ výhradně Spolkovému ministerstvu financí. Provozovatel poštovních služeb, který požádá o používání takových poštovních známek, musí zaplatit poplatek a převzít výlohy. Podle § 54 PostG 1997 měla Deutsche Post AG až do 31. prosince 2007 na poštovní známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí exkluzivní licenci.
(170)
Pokud Deutsche Post skutečně používala známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí, aniž by za to zaplatila poplatek, pak by to podle tvrzení TNT představovalo protiprávní státní podporu.
(171)
Komise konstatuje, že v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 se toto opatření neposuzovalo. Proto není předmětem tohoto rozhodnutí.
V.2 Dotování penzí
(172)
Podle názoru UPS byla Deutsche Post poskytnuta výhoda, neboť byla zčásti zproštěna platebních závazků z období před rokem 1995. Protože běžný provozovatel musí nést náklady na penze sám, měla Deutsche Post oproti svým konkurentům lepší postavení. Dále UPS souhlasí s tvrzením Komise, že projednávanou podporu nelze považovat za stávající podporu, neboť se postavení podniku Deutsche Post zásadně změnilo a byla zavedena nová zákonná ustanovení, podle kterých byla Deutsche Post zčásti zproštěna svého závazku převzít náklady na penze svých úředníků. Podle názoru UPS nepředstavují takové zásadní změny systému jednoduchou změnu čistě formální a správní povahy.
(173)
UPS vítá předběžný závěr Komise, podle kterého nelze takové dotování penzí považovat za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Vzhledem k dlouhodobé rentabilitě, jakož i exkluzivní licenci, kterou Deutsche Post měla, vyvstává oprávněná otázka, zda je skutečně nutné zčásti zbavit Deutsche Post závazků v souvislosti se zděděnou zátěží. Poskytnutá dotace navíc není přiměřená, pokud jde o cíl společného zájmu, který prý Německo sleduje, zejména proto, že zděděná zátěž byla vyrovnána prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby a dotování penzí. UPS zdůrazňuje, že důkazní břemeno ohledně přiměřenosti opatření nese spolková vláda. Německo prý dosud přesně nevysvětlilo přiměřenost výhod, které měla Deutsche Post z daného opatření.
(174)
Podle UPS měla Deutsche Post díky podpoře možnost vybudovat si lepší postavení, a to nejen v Německu, ale i na jiných evropských trzích, na kterých konkuruje s jinými poskytovateli poštovních služeb, jako je např. UPS. Protože Deutsche Post mohla s pomocí dotování penzí posílit své postavení v komerční oblasti na úkor jiných zúčastněných, poškodilo prý toto narušení hospodářské soutěže konkurenty podniku Deutsche Post.
(175)
UPS požaduje, aby Komise přezkoumala všechny dotace na financování nároků na penze, které uvádí rozhodnutí o rozšíření formálního vyšetřovacího řízení z roku 2011 na období 2007-2011, i ohledně jejich nutnosti a přiměřenosti, a navíc prošetřila, zda Deutsche Post stále ještě získává státní podporu, která je podle čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní.
(176)
UPS vyzývá dále Komisi, aby podrobněji popsala, jak došla k závěru, že podpory poskytnuté podniku Deutsche Post nejsou slučitelné s vnitřním trhem. UPS zejména žádá o kopii posudku WIK, aby mohl sám posoudit, do jaké míry byly v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 při posuzování dotování penzí zohledněny výsledky posudku WIK.
V.3 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(177)
UPS plně podporuje šetření Komise a zcela souhlasí s posouzením, které bylo provedeno v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a hodnotilo vyrovnávací platbu za poskytování univerzálních služeb. Kromě toho UPS předložilo aktualizované znění (50) zprávy odborníků NERA z října 2006 (51), na kterou Komise odkazuje v 58. bodě odůvodnění rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
(178)
Zatímco zpráva odborníků NERA z roku 2006 odhaduje průměrné výnosy z kapitálu u divize listovních služeb podniku DPWN v období po roku 1999 na více než 20 % (52), přepracované znění posudku uvádí, že výnosy z kapitálu v období 2000-2005 dokonce překročily 50 %. Pro období od roku 2003 do roku 2005 se výnosy z kapitálu odhadují dokonce na více než 100 %. UPS dospěl k závěru, že zisky extrémně ziskové divize regulovaných listovních služeb byly více než dostačující, aby pokryly ztráty univerzálních služeb.
(179)
Podle UPS kromě toho nákladové účetnictví podniku Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu a odhad rentability a zátěže ve vyhrazené oblasti. Proto je nutné provést důkladnou analýzu přiřazení nákladů k regulovaným službám, univerzálním službám a komerčním službám. Všechny výhody, které byly podniku Deutsche Post poskytnuty na pokrytí zděděné zátěže (např. kapitálové injekce Německa ve prospěch Deutsche Post v roce 1995 a přenesení aktiv ve formě nemovitostí a infrastruktury) by měly být zohledněny při zjišťování výše podpory a rozsahu nadměrného vyrovnání.
(180)
UPS se domnívá, že pokud jde o dohody o interních převodních cenách, které uzavřely sdružené podniky, musí i nadále v souladu s rozsudkem ve věci Chronopost (53) platit zásada tržního odstupu (arm’s length principle). Komise má proto přezkoumat smlouvu mezi Deutsche Post a DPEED, zejména dohody o cenách, které jsou v ní obsažené.
V.4 Nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby
(181)
Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 plně podpořil FFPI: Podle FFPI jsou zákonné a správní změny, které mají za důsledek vyšší náklady na penze, běžným obchodním rizikem, které může mít rovněž dopad na rentabilitu podniku. Protože podniky, které fungují za běžných tržních podmínek, musí takové dodatečné náklady financovat z vlastních zdrojů, neměla ani Deutsche Post od Německa získat dotace na penze.
(182)
FFPI dále poukazuje na to, že Deutsche Post ve své výroční zprávě z roku 2000 obzvláště vyzdvihla význam reformy důchodového zabezpečení a v tomto rámci prohlásila, že zasílání pošty obchodním zákazníkům zaznamenalo nárůst zisku před započtením daní, úroků a odpisů (EBITA) o 98,6 %, a to především z důvodu malého objemu příspěvků do penzijního fondu úředníků. Penzijní reforma tedy nemůže být považována za málo významnou či za převážně správní opatření.
(183)
Ze studie, kterou FFPI nechal provést v období od roku 2001 do roku 2008, vyplývá, že poštovné platné v Německu v roce 2009 pro standardní listovní zásilku do 20 g patřilo k nejdražším. Oproti tomu byla cena poštovného za zaslání balíků do 500 g relativně nízká, což svědčí o křížovém dotování.
(184)
FFPI je přesvědčen, že cílem podpory podniku Deutsche Post nebylo posílení růstu německého poštovního trhu, popř. určitých poštovních služeb. FFPI tvrdí, že během zkoumaného období byla Deutsche Post rentabilním podnikem, který mohl na německém trhu posilovat své vedoucí postavení i svou výkonnost a obchodní činnost. Proto by dotování penzí nemělo být považováno za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
V.5 Rozpětí zisku
(185)
BIEK zastává názor, že ostatní poskytovatele poštovních služeb poškozovala praxe podniku Deutsche Post, v rámci které využíval svého dominantního postavení na určitých trzích s listovními zásilkami ke křížovému financování nákladů na listovní a balíkové služby, které jsou poskytovány na trzích, na kterých vládne silná konkurence. Protože Deutsche Post mohla zvyšovat ceny na trzích, pro které měla exkluzivní licenci a na nichž má i nadále více než 90 % podíl, je Deutsche Post podle BIEK schopna křížově financovat náklady na trzích, na kterých vládne silná konkurence.
(186)
BIEK dále tvrdí, že Deutsche Post i přes údajnou zděděnou zátěž dosáhla značně vyšších zisků než srovnatelné podniky v jiných evropských státech; svědčí o tom mj. marže ROS od 10 % do 20 % v oblasti zasílání poštovních zásilek na domácím trhu. Toto rozpětí zisku by mohlo být případně zkresleno a vydáváno za nižší, neboť vnitrostátní zasílání poštovních zásilek zahrnuje také balíkové služby, u kterých je rozpětí zisku v průměru nižší než u listovních služeb.
(187)
Pokud jde o údajné vyšší náklady na platy, jak tvrdí Deutsche Post, BIEK upozorňuje, že Deutsche Post pro výpočet platů, jež musí na rozdíl od svých konkurentů vyplácet, použila jako referenční hodnotu průměrné mzdy v odvětví dopravy. BIEK tvrdí, že Komise sice z těchto čísel jako referenční hodnoty vycházela při svých výpočtech v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, musí však uvážit, že konkurenti podniku Deutsche Post vyplácejí platy, které jsou nejméně o 15 % vyšší než průměrné platy v odvětví dopravy. Údajné dodatečné náklady na platby jsou tedy značně nižší, než tvrdí Deutsche Post. Podle BIEK je důvodem zbývajícího rozdílu v nákladech na platy nikoli zděděná zátěž, nýbrž spíše velikost podniku Deutsche Post a jeho dominantní postavení na trhu.
(188)
BIEK tvrdí, že zděděná zátěž podniku Deutsche Post (včetně nákladů na penze) byla navíc více než dostatečně vyrovnána prostřednictvím vyšších regulovaných poplatků za listovní služby. Opatření podpory, které má Komise posoudit, prý měla za následek, že v oblasti listovních služeb dosud neexistuje hospodářská soutěž a hospodářská soutěž u balíkových služeb je značně narušena.
VI. STANOVISKA NĚMECKA
VI.1 Stanovisko k dotování penzí
VI.1.1 Z důvodu vyrovnávacích plateb za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nevznikla žádná finanční výhoda
(189)
Německo odkazuje na rozsudek ve věci Combus (54) a zastává názor, že veřejné platby, které byly v rámci privatizace vyplaceny poskytovatelům univerzálních služeb, kteří dříve byli ve státním vlastnictví, jako vyrovnávací platby za náklady na penze, jejichž výše překračuje obvyklé platy vyplácené soukromými konkurenty, nepředstavují podporu.
(190)
Německo souhlasí s Komisí, že náklady podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení by měly být srovnány s náklady na sociální zabezpečení, které nesou konkurenti. Toto srovnání má však být provedeno již na základě čl. 107 odst. 1 SFEU, a nikoli až ve fázi posuzování slučitelnosti podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
VI.1.2 Ve srovnání se situací před rokem 1995 nevznikla finanční výhoda
(191)
Podle názoru Německa nebyla Deutsche Post dotováním penzí zčásti zbavena nákladů, které se obvykle musí hradit z vlastních zdrojů. Podniku Deutsche Post proto nevznikla žádná výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(192)
Zaprvé, Německo tvrdí, že podle § 46 PostVerfG 1989 byli úředníci, které Deutsche Post převzala v roce 1989, i nadále ve službě spolkového státu. I po druhé reformě pošty v roce 1995 prý byli úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a podle článku 143b, který byl nově vložen do ústavy, i nadále ve službě spolkového státu.
(193)
Protože výlučným dlužníkem těchto nároků na penze vždy byla spolková vláda, neměla Deutsche Post nikdy právní povinnost použít své vlastní zdroje.
(194)
I kdyby pro Deutsche Post podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 existoval závazek financovat nároky na penze úředníků, Německo přesto trvá na tom, že toto ustanovení o penzích (stejně jako závazek platit odvody podle § 63 PostVerfG 1989) bylo „interní“ opatření a sloužilo k mobilizaci zdrojů ze spolkového rozpočtu. Ustanovení prý nepředstavuje závazek podniku Deutsche Post vůči úředníkům.
(195)
I po druhé poštovní reformě z roku 1995 byl spolkový stát podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a §§ 14 a 16 PostPersRG 1994 i nadále výlučným dlužníkem úředníků s nárokem na penzi. Závazek podniku Deutsche Post platit příspěvky do penzijního fondu úředníků vyplývající z § 16 odst. 1 PostPersRG, tedy - stejně jako závazek podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 - snížil pouze náklady spolkového rozpočtu. Tyto závazky nijak nezměnily výlučnou povinnost spolkového státu ohledně penzí.
(196)
Z občanskoprávního hlediska ani nebylo možné, aby spolková vláda své závazky ohledně financování penzí úředníků přenesla na DPAG, která byla nově založena v roce 1995. Pokud jsou stávající závazky ohledně penzí přeneseny na právně nezávislou dceřinou společnost, zůstává podle zásad občanského práva za majetkoprávní nároky třetích stran i nadále odpovědná mateřská společnost.
(197)
Německo dále tvrdí, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji, aby mohla financovat zátěž spojenou s penzemi. Na jedné straně POSTDIENST před rokem 1995 vždy vykazoval schodky, které musel spolkový stát vyrovnávat prostřednictvím převodů ve výši 5,6 miliardy EUR. Na druhé straně činily závazky vzniklé v souvislosti s penzemi v okamžiku, kdy se v roce 1995 POSTDIENST přeměnil na DPAG, asi […] miliard EUR. S takovou výši závazků na straně pasiv v rozvaze prý nebylo možné, aby byla DPAG založena jako soukromoprávní podnik, neboť spolková vláda nedala k dispozici příslušnou kapitálovou vybavenost, která by DPAG propůjčila potřebnou hospodářskou solidnost.
VI.1.3 Dotování penzí je existující podpora podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(198)
Pokud by bylo dotování penzí označeno za státní podporu, je ji podle názoru Německa třeba považovat podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 za existující podporu, neboť od roku 1953, tj. od okamžiku vstupu v platnost příslušného ustanovení v německé ústavě, je stát výlučným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo trvá na tom, že ani první reforma pošty z roku 1989 ani druhá poštovní reforma z roku 1995 na tomto závazku státu ohledně důchodového zabezpečení a závazku financovat nároky na penze nic nezměnily. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(199)
Německo dále odkazuje na prohlášení Komise před soudem ve věci T-266/02. Podle Německa z 54. bodu odůvodnění rozsudku jasně vyplývá, že Komise „měla v rámci napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyni výhodu poskytly pouze platby provedené DB-Telekom“ (55).
(200)
Německo z tohoto prohlášení vyvozuje, že Komise tím také prohlásila, že pokud jde o dotování penzí, nevznikla finanční výhoda. Podle Německa tak Komise ve smyslu článku 4 nařízení (ES) č. 659/1999 přijala „rozhodnutí nevznášet námitky“. Takové pozitivní rozhodnutí by kromě toho podle čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení (ES) č. 659/1999 znamenalo, že se v případě dotování penzí jedná o existující podporu.
VI.1.4 Dotování penzí je vyrovnávací platba za zděděnou zátěž, která je podle čl. 107 odst. 3 SFEU slučitelná s vnitřním trhem
(201)
S ohledem na argumenty Komise uvedené v rozhodnutí La-Poste zastává Německo názor, že dotování penzí je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a zdůvodňuje to následovně:
-
Deutsche Post poskytovala příspěvky na sociální zabezpečení, které byly bez výjimky vyšší než příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
-
Komparativní výhoda, kterou Komise zjistila, není správná, neboť její výpočet vychází z předpokladu, že cenově regulované služby pokrývají uplatňovanou zátěž # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení). La Poste refinancovala své náklady na sociální zabezpečení - stejně jako ostatní zavedení poskytovatelé poštovních služeb - prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby, což však Komise ve svém rozhodnutí La-Poste nezohlednila.
-
Třebaže Německo v zásadě souhlasí s tím, že by výnosy z cenově regulovaných služeb měly pokrýt uplatňovanou zátěž, Komise nedokázala, že by regulační orgán vyhověl žádosti Deutsche Post financovat náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Komise prý také nedokázala, že regulované výnosy byly skutečně dostatečně vysoké, aby z nich mohly být tyto náklady financovány.
(202)
Německo dále upozorňuje, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ve věci Royal Mail (56) zdůraznila, jak je důležité, aby se v zájmu dalšího jednotného přijímání rozhodnutí uznávaly náklady dřívějších státních podniků na penze pomocí jednotných kritérií. Komise proto musí zohlednit také své rozhodnutí La-Poste a své předběžné hodnocení ve věci Royal Mail. V případě Royal Mail Komise proti vyrovnávací platbě za schodky u penzí nevznesla žádné námitky, ačkoli ze zprávy Hooper z roku 2008 vyplývá, že náklady podniku Royal Mail na penze byly z části pokrývány pomocí vyšších regulovaných poplatků za poštovní služby.
VI.1.4.1 Základem referenční hodnoty by měly být náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé
(203)
S odvoláním na posudek prof. Ehlermanna ze dne 19. července 2011 (57) Německo tvrdí, že se Komise při výpočtu referenční hodnoty pro náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení dopustila dvou chyb.
(204)
Podle Německa by do referenční hodnoty neměl být zahrnut podíl hrazený zaměstnancem, neboť v soukromém sektoru není zaměstnavatel ze zákona povinný tento podíl hrazený zaměstnancem převzít. Zaměstnavatel v soukromém sektoru by platbu celkových příspěvků na sociální zabezpečení převzal pouze ze správních důvodů, ze zákona k tomu však povinen není. Pokud by se při výpočtu referenční hodnoty zohlednil podíl hrazený zaměstnancem, odporovalo by to rovněž dosavadní praxi přijímání rozhodnutí (srov. rozhodnutí La-Poste).
(205)
Jako základ pro výpočet referenční hodnoty pro náklady na sociální zabezpečení by měly být použity na trhu obvyklé platy (58), neboť platy úředníků jsou výrazně vyšší než průměrné platy na trhu.
VI.1.4.2 Výnosy z regulovaných služeb nepostačují na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(206)
Na prvním místě Německo zdůrazňuje, že předpoklad, že zátěž # 2 bude plně pokryta z cenově regulovaných výnosů, je čistě hypotetický, neboť není možné konstatovat, zda byly regulované ceny skutečně zvýšeny proto, aby vyrovnaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady. Na jedné straně prý z rozhodnutí o cenových limitech 2002 nevyplývá, zda a v jakém rozsahu zohlednil poštovní regulační orgán uplatňovanou zátěž spojenou s náklady, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Na druhé straně prý byly ceny do roku 2002 udržovány na úrovni schválené v roce 1997; není prý možné konstatovat, zda tyto ceny zahrnovaly vyrovnávací platbu za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(207)
Německo tvrdí, že nepostačuje vysvětlit, že v oblasti neregulovaných služeb platily pro Deutsche Post nižší sazby příspěvků na sociální zabezpečení než pro konkurenty. Rovněž musí být přezkoumáno, zda byly regulované služby skutečně s to financovat ze svých výnosů uplatňovanou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením, která je neobvyklá ve srovnání s konkurencí.
(208)
Finanční výhoda vzniklá ve prospěch Deutsche Post na základě vyrovnávací platby za její náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, by existovala pouze tehdy, pokud by vyrovnávací platby vyplacené podniku Deutsche Post byly vyšší než celkové náklady na sociální zabezpečení úředníků, které Deutsche Post nese.
(209)
Německo lituje, že chybí obsáhlý výpočet, ze kterého by bylo jasné, zda s ohledem na náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které nese podnik Deutsche Post a které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, celkově došlo k nadměrnému či nedostatečnému vyrovnání. Německo zdůrazňuje, že takový výpočet je nutný proto, aby bylo možné konstatovat, zda vznikla finanční výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
a) Podle odborného posudku byly náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, vyrovnány nedostatečně
(210)
S cílem napravit tento stav předložilo Německo posudek prof. Webera (59), aby doložilo, že Deutsche Post měla v souvislosti s tím, že zaměstnává úředníky, nevýhodu vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení. V posudku je nejprve vysvětleno, o jakou částku překračují náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které Deutsche Post skutečně nese, náklady na sociální zabezpečení pro zaměstnance, které nesou soukromí konkurenti (v posudku jsou označeny jako „náklady DPAG na sociální zabezpečení, které překračují úroveň na trhu“, popř. „strukturální nevýhoda“). V posudku prof. Webera jsou tyto náklady, které překračují úroveň na trhu, srovnány s vyrovnávací platbou za zátěž # 2.
(211)
Jak ukazuje tabulka 5, posudek zahrnuje do nákladů na sociální zabezpečení, které vznikají v souvislosti se zaměstnáváním úředníků, platby podniku Deutsche Post do penzijního fondu úředníků a ostatní sociální náklady, např. příspěvky na zdravotní náklady, jakož i úrazové pojištění a ostatní pojištění.
(212)
Náklady na sociální zabezpečení spojené se zaměstnáváním zaměstnanců posudek definuje následovně: Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zákonné důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče vynásobený „ve srovnání s konkurencí obvyklými“ platy (např. minimální mzda z roku 2007 u většiny úředníků).
(213)
Náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jsou náklady vzniklé podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení úředníků, které překračují referenční hodnotu pro náklady na sociální zabezpečení, která byla definována na základě podílu zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zaměstnance.
Tabulka 5
Výpočet čistého výsledku podle německého odborného posudku
-
Platby do penzijního fondu
-
ostatní náklady na sociální zabezpečení
+
„ve srovnání s konkurencí obvyklé“ náklady na sociální zabezpečení jako referenční hodnota (základ tvoří podíl zaměstnavatele na sociálním zabezpečení a „ve srovnání s konkurencí obvyklé“ platy (např. minimální mzda z roku 2007))
ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
+
vyrovnávací platby z regulovaných výnosů (zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklá zátěž spojená se sociálním zabezpečením)
Čistý výsledek (nedostatečné či nadměrné vyrovnání)
(214)
Z výpočtů vyplývá, že v období 1995-2007 vyrovnání u zátěže # 2 na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nepostačovalo. V posudku se dokonce tvrdí, že nedostatečné vyrovnání ve prospěch Deutsche Post dosahovalo […] miliard EUR. Prof. Weber dospěl k závěru, že Deutsche Post neobdržela pro své náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, dostatečnou vyrovnávací platbu, a to i v případě, že by cenově regulované výnosy zahrnovaly zátěž # 2.
b) Podle REK 2009 výnosy z cenově regulované oblasti nepostačovaly na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(215)
Německo tvrdí, že dokud u cenově regulovaných služeb vznikají ztráty, které nepřekračují náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nelze konstatovat, že regulované zisky skutečně tyto náklady vyrovnávají. Německo proto předložilo stanovisko z posudku (60), které se opírá o REK 2009, s cílem ukázat, že ztráty byly u cenově regulovaných služeb bez výjimky vyšší než náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(216)
Výpočty vycházejí z REK 2009 a u cenově regulovaných služeb předpokládají jako přiměřený zisk ROS ve výši 7 % (zohledněn je rovněž posudek Deloitte-II, o kterém podrobněji pojednává oddíl VI.3.2). Po odečtení tohoto přiměřeného zisku činí ztráta u cenově regulovaných služeb […] miliard EUR, a v období 1995-2007 tak překračuje uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Zisky z cenově regulovaných služeb tedy nebyly dostatečně vysoké, aby pokryly předmětné náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VI.2 Připomínky k vyrovnávacím platbám za poskytování univerzálních služeb
VI.2.1 Státní vyrovnávací platby
(217)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepředstavují výhodu pro Deutsche Post, neboť se v případě těchto plateb ve výši 5 666 miliardy EUR jednalo výhradně o vyrovnávací platby za odvody ve výši 5,838 miliardy EUR, které Deutsche Post musela platit do roku 1995.
(218)
Jak vyplývá z rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007, důvodem těchto odvodů byl dřívější způsob správy pošty, v rámci které existovala povinnost odvádět spolkovému státu ročně asi 10 % provozních výnosů podniku. V období 1989-1995 byly tyto odvody podle § 63 odst. 1 PostVerfG postupně zrušeny. Do roku 1993 musela Deutsche Post odvádět 10 % svých provozních výnosů. Od roku 1993 se výše těchto odvodů postupně snižovala, např. na 10 % provozních výnosů minus 153 milionů EUR v roce 1993. V roce 1994 činily odvody 70 % objemu odvodů z roku 1993. V roce 1995 zaplatila Deutsche Post 50 % z částky odvodů z roku 1993. Celkem Deutsche Post v období 1990-1995 zaplatila odvody ve výši 5,838 miliardy EUR.
(219)
Podle § 63 odst. 4 PostVerfG musely být od odvodů odečteny platby dividend. Komise vzhledem k tomuto ustanovení a k osvobození od přímých a nepřímých daní v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 konstatovala, že tyto odvody musí být považovány za náhradu za osvobození od přímých a nepřímých daní, jakož i za protiplnění za financování, které poskytl spolkový stát jako akcionář.
(220)
Německo na toto konstatování reagovalo a předložilo posudek KPMG, podle kterého nelze odvody považovat za náhradu za daně a dividendy, a to z více důvodů.
(221)
Podle posudku KPMG nelze tyto odvody zařadit mezi daně, neboť se výše těchto odvodů od roku 1931 určovala podle výše provozních výnosů. Proto by bývaly musely být placeny i v letech, ve kterých Deutsche Post vykazovala ztráty. Oproti tomu se výše daní z příjmu podniků určuje podle skutečně dosaženého ročního zisku. Zařazení odvodů mezi daně by tak odporovalo ústavnímu požadavku, podle kterého jsou příjmy podniků zdaňovány podle výkonnosti.
(222)
Také srovnání odvodů s daní z obratu není podle posudku správné. U daně z obratu zahrnuje daňová povinnost také odpočet za obdržené platby, což je u odvodů jinak, takže se výpočet odvodů značně liší od zjištění skutečné povinnosti podniku odvádět daň z obratu.
(223)
Německo dále tvrdí, že odvody nelze zařadit mezi dividendy. Vyplácení dividend souvisí s výsledky příslušného předchozího účetního období, popř. předchozích let. V letech 1990-1995 však Deutsche Post nedosáhla zisků a odvody přesto platila. Tyto odvody proto nejsou dividendy.
(224)
Posudek KPMG dochází k závěru, že odvody nelze zařadit mezi daně či dividendy; podle posudku se spíše jedná o odvod sui generis, který je povinna platit pouze Deutsche Post a její nástupnické podniky.
(225)
S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá předpoklad Komise, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Protože státní vyrovnávací platby prý pouze snížily náklady Deutsche Post na odvody, nevznikla jí tím žádná výhoda, takže se u těchto plateb nejedná o státní podporu.
(226)
Kromě toho Německo uvádí další dva důvody, proč dané státní vyrovnávací platby nepředstavují podporu: zaprvé, jsou prý tyto státní vyrovnávací platby v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, a to vzhledem ke značné návratnosti investic (return on investment, ROI) dosažené v pozdějších letech a vzhledem k vysokým výnosům, kterých Deutsche Post dosáhla svým vstupem na burzu cenných papírů. Zadruhé, státní vyrovnávací platby nepředstavují státní podporu, protože kumulované ztráty univerzálních služeb byly jak podle REK 2009, tak i podle posudku WIK od roku 1990 do 1994 roku vyšší než státní vyrovnávací platby. Deutsche Post tedy za poskytování služeb v rámci své povinnosti univerzální služby podle Německa neobdržela dostatečně vysoké vyrovnávací platby.
VI.2.2 Státní záruka
(227)
Německo tvrdí, že pokračující poskytování záruky spolkového státu podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 pro dluhopisy vydané před rokem 1995 nepředstavovalo po roce 1995 selektivní výhodu ve prospěch Deutsche Post, a to z více důvodů.
(228)
Každý podnik v soukromém sektoru nepřestává v případě oddělení dceřiné společnosti ručit za závazky, které jeho dceřiná společnost přijala. I v případě odprodání těchto závazků třetí straně, nepřestává podnik v soukromém sektoru ručit za své zbývající závazky. Německo dále upozorňuje na skutečnost, že původní státní záruka za dané dluhopisy byla nutná pouze proto, že POSTDIENST neměl vlastní právní subjektivitu. Ustanovení § 40 PostVerfG 1989, podle kterého mají dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako dluhopisy spolkového státu, má pouze deklaratorní charakter.
(229)
Zadruhé, pro DPAG nevznikla z převzetí dluhopisů podniku POSTDIENST žádná výhoda, neboť DPAG se mohla v roce 1995 refinancovat za nižší úrokovou sazbu. Dluhopisy POSTDIENST měly k 1. lednu 1995 hodnotu celkem 931 milionů EUR, přičemž úroková míra činila průměrně 7,17 % se zbytkovou splatností 8,8 let. Protože krátkodobá úroková míra činila dne 1. ledna 1995 5 % až 5,5 %, vzniklo DPAG nákladové znevýhodnění ve výši 1,7 %, což se projevilo ve vyšších ročních nákladech na úroky ve výši asi 15,3 milionu EUR.
(230)
Zatřetí, na základě srovnání průměrné úrokové míry na trhu platné pro dluhové nástroje upsané soukromými podniky a úrokové míry pro dluhové nástroje POSTDIENST ze dne, kdy byly tyto nástroje původně vydány, si POSTDIENST podle názoru Německa vypůjčil kapitál za úrokovou míru, která byla průměrně vyšší než průměrná úroková míra na trhu. Německo neprovedlo obsáhlé šetření, nýbrž pouze porovnalo úrokovou míru u určitých dluhových nástrojů POSTDIENST s agregovaným průměrem na trhu.
(231)
Německo kromě toho tvrdí, že státní záruky představují existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Protože Deutsche Bundespost byla do konce roku 1994 součástí veřejné správy, považují se tyto dluhové nástroje od jejího založení v roce 1950 za dluh státu. Jestliže by Deutsche Post díky této státní záruce vznikla výhoda, pokud jde o úrokovou míru, musela by být považována za existující podporu. Německo odkazuje také na rozhodnutí Komise ve věci EDF (61), ve kterém byla podobná záruka posouzena jako existující podpora.
VI.2.3 Exkluzivní licence
(232)
Německo tvrdí, že podle rozsudku ve věci PreussenElektra (62) se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní podporu.
(233)
Protože se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní zdroje, údajně nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby by mohly být pouze předmětem řízení podle článku 102 SFEU.
VI.3 Stanovisko spolkové vlády k posudku WIK
VI.3.1 Posudek WIK potvrzuje nutnost státních vyrovnávacích plateb jako kompenzace za čisté náklady spojené s povinností univerzální služby do roku 1995
(234)
Přes veškeré metodické námitky má Německo za to, že posudek WIK potvrzuje názor Německa, podle něhož byly státní vyrovnávací platby jako kompenzace za ztráty, jež Deutsche Post v období 1990-1995 vykázala z důvodu poskytování univerzálních služeb, nutné.
(235)
Veškeré nadměrné zisky po roce 1995 nelze brát v potaz, jelikož státní vyrovnávací platby byly vyčerpány na čisté náklady spojené s povinností univerzální služby, které musela Deutsche Post nést do roku 1995. Prohlášení záporného rozhodnutí z roku 2002 Tribunálem za neplatné rovněž potvrdilo, že něco, co již „vyčerpáno“ bylo, nelze vyčerpat podruhé. Jelikož státní vyrovnávací platby již byly vyčerpány na uhrazení ztrát vzniklých do roku 1995, nemohly být použity později k financování nadměrných zisků.
VI.3.2 Chybné stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk
(236)
S ohledem na posudek Deloitte spočívá hlavní námitka Německa v tom, že posudek WIK při stanovení referenční hodnoty bral v potaz příliš mnoho malých podniků. Jako srovnatelné podniky měly sloužit především velké společnosti v oblasti balíkových služeb a logistiky, jejichž sítě lze co do velikosti a komplexnosti srovnat se sítěmi Deutsche Post (63).
(237)
Posudek Deloitte-II vychází z toho, že odpovídajícími srovnatelnými společnostmi pro Deutsche Post jsou podniky v odvětví balíkových zásilek a poštovních služeb, jež disponují rozsáhlými a komplexními sítěmi pro vyzvedávání a doručování zásilek. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, jež jsou pro poštovní sítě typické, jsou velké podniky pro účely srovnání relevantnější než podniky malé. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by mohly do určité míry sloužit jako srovnatelné podniky, jelikož používají stejná aktiva.
(238)
V posudku-Deloitte II se tak za srovnatelné podniky považují pouze společnosti s ročním obratem přesahujícím 100 milionů EUR. Tímto způsobem se dospěje k pouze malé skupině srovnatelných podniků. Jedná se o velké mezinárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb (UPS, FedEx a TNT Express) a jiné poskytovatele poštovních služeb (převážně ze Spojených států a Spojeného království).
(239)
V období 1998-2007 se u této srovnatelné skupiny dospělo k mediánu ROS ve výši 7,4 % a třetímu kvartilu ROS ve výši 12 %, což představuje horní hranici pro přiměřený zisk. U větší srovnatelné skupiny 18 logistických společností a 19 provozovatelů přepravy zboží dospělo k mediánu ROS mezi 4,6 % a 5,7 %, nicméně v posudku Deloitte-II byly ohledně srovnatelnosti těchto podniků s Deutsche Post vyjádřeny určité pochybnosti.
(240)
Na základě údajů ohledně obou srovnatelných skupin se v posudku Deloitte-II doporučuje rozpětí ROS mezi 6,1 % a 11,7 % jako referenční hodnota pro přiměřený zisk.
(241)
Pokud jde o stanovení rozpětí přiměřeného zisku na základě srovnatelné skupiny, poukazuje posudek Deloitte-II na to, že přiměřený zisk je v případě, kdy se pro něj jako referenční hodnota použije prosté víceleté ROS, stanoven jako příliš nízký, jelikož i) mezi jednotlivými roky dochází k významným a systematickým výkyvům a ii) mezi podniky ze stejného odvětví mohou existovat značné rozdíly, pokud jde o jejich ziskovost. Při použití příliš nízké referenční hodnoty pro přiměřený zisk existuje riziko neprovedení účinných investic.
(242)
Jak je již zdůrazněno v posudku Deloitte-I, je v posudku WIK při stanovování referenční hodnoty pro přiměřený zisk na základě mediánu srovnatelných podniků zcela pominuta vyšší efektivita, jíž Deutsche Post dosáhla z převážné části po roce 1990. V souladu s body 14 a 18 rámce Společenství z roku 2005 by však měla být u přiměřeného zisku zavedena „kritéria, která se budou mimo jiné týkat i kvality poskytované služby a přírůstků produktivity.“
(243)
Podle toho by se měla referenční hodnota pro přiměřený zisk zakládat na ročním rozpětí. Zisky, jež se blíží horní hranici rozpětí či jej dokonce přesahují, by mohly naznačovat, že průměrný podnik překročil referenční hodnotu díky lepším provozním či obchodním výsledkům. Tyto zisky by měly regulační orgány povolovat, a takto motivovat k dalšímu zvyšování efektivity.
(244)
Německo také podotýká, že výše přiměřeného zisku musí být v souladu s dřívějšími rozhodnutími, v nichž bylo pro železniční a autobusové společnosti schváleno rozpětí ROS mezi 7 % a 8 % (64).
VI.3.3 Nepřiměřené přidělení a ocenění nákladů
(245)
Německo znovu zdůrazňuje, že jakékoliv nové přidělení zátěže spojené s univerzální službou ke komerčním službám není z věcného ani právního hlediska udržitelné. Podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (65) mají být veškeré další čisté náklady vzniklé při plnění povinnosti univerzální služby financovány z výnosů monopolu v oblasti listovních zásilek a nikoliv z výnosů komerčních služeb.
(246)
Německo mimo to zastává stanovisko, že určité náklady Deutsche Post jsou v posudku WIK podhodnoceny:
-
Odvody, jež musela Deutsche Post platit do roku 1995, měly být odečteny jako náklady a neměly být použity jako zástupná hodnota pro kapitálové náklady, případně pro přiměřený zisk. S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá zjištění posudku WIK, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody by pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Spolu se stanovením přiměřeného zisku jako odměny za investovaný kapitál proto odvody měly být zohledněny jako náklady na univerzální službu.
-
V případě nákladů na odpisy se mělo vycházet z realistických hodnot dlouhodobých aktiv uvedených v daňovém účetnictví, a nikoliv z nízkých účetních hodnot v roční účetní závěrce.
-
V plném rozsahu měly být zohledněny náklady na platby doplňkových důchodů pro soukromé zaměstnance.
VI.4 Stanovisko k připomínkám třetích stran
VI.4.1 Dotování penzí
(247)
Německo připomíná, že Deutsche Post nebyla v roce 1995 ani právně vázána, ani z hospodářského hlediska s to převzít penzijní závazky. Ve smyslu rozhodnutí Komise ve věci Poste Italiane (66) tak náklady na penze představovaly dluhy státu. Dotování penzí nijak Deutsche Post finančně nezvýhodnilo.
(248)
Zatímco UPS zdůrazňuje, že běžný provozovatel musí nést vlastní náklady na penze sám, Německo tvrdí, že se u nákladů na penze úředníků jednalo o náklady, jež byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které nelze srovnávat s příspěvky na sociální zabezpečení, jež za své zaměstnance odváděli konkurenti Deutsche Post. Ti odváděli do systému sociálního zabezpečení pouze příspěvky zaměstnavatele a nemuseli nést na základě stávajících penzijních nároků žádnou zděděnou zátěž.
(249)
Německo zdůrazňuje, že je třeba provést výpočet nadměrné vyrovnávací platby, jelikož stanoviska UPS a FFPI vycházela z předpokladu, že takový výpočet provede Komise, aby nadměrnou vyrovnávací platbu pro Deutsche Post prokázala
VI.4.2 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(250)
S poukazem na zprávu odborníků NERA z roku 2006 Německo zdůrazňuje, že sama Komise ve spojení s věcí státní podpory COMP/37.821 vycházela z toho, že výnosy z kapitálu, jež pro divizi listovních služeb podniku DPWN odhaduje zpráva odborníků NERA, nepostačují k tomu, aby byla pro účely článku 102 SFEU prokázána existence nepřiměřeně vysokých poplatků za listovní služby.
(251)
V obecné rovině se Německo domnívá, že výnosy z kapitálu nejsou pro zjištění nadměrných zisků vhodné. Při nižší kapitálové náročnosti může jít vysoký výnos z kapitálu ruku v ruce s nižším výnosem z prodeje. Jelikož se většina rizik pojí s příjmy a náklady, je - zejména u podniků s nízkou kapitálovou náročností - vhodným měřítkem ke zjištění nadměrného zisku výnos z prodeje. Pokud se - tak jako ve zprávě odborníků NERA - použije jako pomocné měřítko zisku výnos z prodeje, vyjde najevo, že Deutsche Post měla vyšší výnos z prodeje než Royal Mail, avšak mnohem nižší než TNT. Výnosy z prodeje, jež zpráva odborníků NERA odhaduje u divize listovních služeb DPWN, tak zdaleka nedosahovaly referenční hodnoty pro nadměrné zisky.
(252)
Německo proto zastává stanovisko, že zpráva odborníků NERA z roku 2006 ani její aktualizované znění nemají pro vyšetřování ve věci státní podpory význam a neposkytují dostatečné důkazy o existenci nadměrných zisků.
(253)
Proti tvrzení UPS, podle něhož nákladové účetnictví Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu výnosů a zátěže univerzální služby, se Německo ohrazuje tím, že nákladové účetnictví bylo zkontrolováno a schváleno auditory i poštovním regulačním orgánem a že je v souladu s ustanoveními směrnice 97/67/ES.
(254)
Pokud jde o dohody o převodních cenách mezi Deutsche Post a DPEED, zdůrazňuje Německo, že tyto dohody splňují požadavky rozhodnutí o kartelové dohodě z roku 2001. Deutsche Post podávala Komisi pravidelné zprávy o jejich dodržování. Ze strany Komise dosud nezazněly žádné námitky.
(255)
Kromě toho Německo vznáší námitku proti zařazení převodů majetku (aktiva v podobě nemovitostí a infrastruktury) na Deutsche Post, jež provedlo Německo v roce 1995, do výpočtu nadměrné vyrovnávací platby. Německo v této záležitosti poskytlo příslušné informace již v rámci svých připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999. Jelikož Komise nevznesla v záporném rozhodnutí z roku 2002 proti těmto opatřením námitky ani je nijak nezmínila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007, nemohou být tyto převody majetku předmětem nynějšího vyšetřování.
VI.4.3 Výše platů
(256)
Německo souhlasí s tím, aby byly jako referenční hodnota pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádějí konkurenti Deutsche Post, použity tržní platy. Taková referenční hodnota je však v rozporu s rozhodnutím o rozšíření řízení z roku 2011, jelikož Komise k výpočtu příspěvků na sociální zabezpečení odvedených konkurenty Deutsche Post používá upravené hrubé platy úředníků, a nikoliv platy tržní. Podle posudku prof. Webera odpovídá tržní plat přibližně […] % hrubého platu úředníků. Použití upravených hrubých platů úředníků jako referenční hodnoty pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení proto není vhodné.
(257)
Podle Německa nelze uznat předpoklad BIEK, že Deutsche Post použila jako referenční hodnotu pro výpočet nákladů na platy, jež musí oproti svým konkurentům nést, dohodnuté mzdy v odvětví dopravy. Z posudku prof. Webera vyplývá, že Deutsche Post vypočítala tržní platy na základě platů skutečně vyplácených jejími konkurenty.
VII. POSOUZENÍ DOTOVÁNÍ PENZÍ Z HLEDISKA STÁTNÍ PODPORY
VII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(258)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(259)
Dotování penzí se opírá § 16 PostPersG 1994 a je financováno ze státního rozpočtu, takže jej lze přičítat státu a je ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU poskytováno ze státních prostředků. Jelikož dotování penzí je určeno pouze penzijnímu fondu a jeho účelem je snížit Deutsche Post náklady na penze úředníků, a Deutsche Post z něj tedy má prospěch, je selektivní.
VII.1.1 Finanční zvýhodnění na základě penzijní reformy z roku 1995
(260)
Na základě rozsudku ve věci Combus Německo tvrdí, že z dotování penzí žádná finanční výhoda neplyne, jelikož toto dotování zbavilo Deutsche Post nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(261)
Ke zjištění toho, zda byla prostřednictvím dotování penzí poskytnuta selektivní finanční výhoda, je třeba posoudit, zda jím byla Deutsche Post zbavena nákladů, jež by určitý podnik v obvyklém případě musel nést sám, čímž bylo narušeno běžné fungování tržních sil (67).
(262)
Komise nemůže argumentaci Německa založenou na rozsudku ve věci Combus přijmout. Poukazuje na to, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Různé rozsudky Soudního dvora vyvracejí teorii, že na opatření na kompenzaci strukturálního znevýhodnění nelze pohlížet jako na státní podpory. Podle příslušné ustálené judikatury Soudního dvora je existenci podpory nutno posuzovat z hlediska dopadů a nikoliv z hlediska příčin nebo cílů státního opatření (68). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pod pojem podpory spadají i výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují náklady, jež obvykle nese podnik (69). Podle Soudního dvora navíc náklady na odměny zaměstnanců zatěžují rozpočet podniků již ze své podstaty, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv či nikoliv (70). V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že státní opatření má kompenzovat dodatečné náklady, k automatickému vyloučení existence podpory nepostačuje (71).
(263)
Podle Komise jsou náklady spojené s plněním platebních závazků, jež podniku náleží podle pracovněprávních předpisů nebo kolektivních smluv s odbory, tj. například náklady na penze, součástí běžných nákladů, jež musí podnik pokrýt z vlastních zdrojů (72). Tyto náklady musí být považovány za náklady vyplývající z hospodářské činnosti podniku (73). V tomto ohledu nehraje roli, zda podnik nese penzijní náklady formou přímého financování penzí svých bývalých zaměstnanců (jako v případě úředníků zaměstnaných u Deutsche Post) nebo formou příspěvku do důchodového pojištění soukromých zaměstnanců, kde jsou pak tyto příspěvky použity k financování důchodů všech soukromých zaměstnanců. Rozhodující je, že podniky tím či oním způsobem nesou penzijní náklady v plném rozsahu.
(264)
Komise dále poznamenává, že Deutsche Bundespost má od svého založení v roce 1950 právní formu „zvláštního majetku“ (Sondervermögen). „Zvláštní majetek“ sice není samostatným právním subjektem, ale má vlastní rozpočtové řízení a účetnictví (§ 3 PostVwG 1953 a § 48 HGrG (74)). Podle správních předpisů platných pro státní orgány musí jejich rozpočtový plán zahrnovat výdaje na zaměstnance, mezi něž patří i náklady na penze bývalých úředníků těchto státních orgánů, kteří odešli do důchodu (§ 10 HGrG). Deutsche Post tak od roku 1950 hradila tyto náklady ze svých výnosů. Podle § 15 PostVwG 1953 jsou dotace ze spolkové pokladny pro Deutsche Post výslovně zakázány. Toto ustanovení bylo přejato do § 37 odst. 1 PostVerfG 1989.
(265)
V PostVerfG 1989 je tato povinnost potvrzena v oddíle o personálních a sociálních otázkách. Podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 byla Deutsche Post povinna financovat všechny náklady včetně penzí pro své úředníky z vlastních zdrojů.
(266)
Po druhé reformě pošty v roce 1995 náležely platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků nadále Deutsche Post (podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994), částečně však byla Deutsche Post osvobozena od úhrady nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 odváděla Deutsche Post za roky 1995 až 1999 do penzijního fondu roční paušální částku ve výši 2,045 miliardy EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 byly roční paušální částky od roku 2000 nahrazeny příspěvkem ve výši 33 % úhrnu platů úředníků. Kromě toho přebírá podle stejného ustanovení zbývající náklady na penze od roku 1995 spolkový stát. Na obrázku č. 1 jsou znázorněny roční platby ze spolkového rozpočtu za jednotlivé roky počínaje rokem 1995 a částkou 151 milionů EUR.
(267)
Z toho vyplývá, že argumenty, jimiž chce Německo prokázat, že DPAG musela nést vyšší náklady na penze než její soukromí konkurenti., nejsou pro otázku, zda dotování penzí představuje státní podporu, relevantní; měly by však být zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti.
(268)
Německo uvedlo, že při posuzování, zda pro Deutsche Post z dotování penzí plynulo zvýhodnění, je třeba příspěvek odváděný Deutsche Post do penzijního fondu porovnat s podílem soukromých zaměstnavatelů na příspěvcích do důchodového pojištění bez podílu zaměstnanců. Tento argument se týká slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, ale pro úplnost je třeba na tomto místě zaprvé poznamenat, že zaměstnavatel je povinen odvádět na sociální zabezpečení podíl zaměstnance na celkovém příspěvku, který je nutné za tohoto zaměstnance zaplatit z jeho hrubého platu. Zadruhé - a to je podstatnější - je v případě, kdy členský stát sníží zaměstnancům určitého podniku zátěž, kterou by jinak museli nést sami, příslušný zaměstnavatel zvýhodněn, jelikož se tímto opatřením snižuje rozdíl mezi hrubým a čistým platem. Zaměstnavatelé tak mohou zaměstnávat, případně udržet zaměstnance za nižší hrubé platy. Zvýhodnění v souvislosti s podílem zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení proto zároveň představuje i zvýhodnění pro zaměstnavatele.
(269)
Německo dále argumentovalo, že pro Deutsche Post vyplývá finanční výhoda z vyrovnávacích plateb za její - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - náklady na sociální zabezpečení pouze v případě, pokud by tyto vyrovnávací platby pro Deutsche Post převyšovaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post musela za své úředníky v cenově regulovaném i neregulovaném odvětví nést. Komise připomíná, že skutečnost, že opatření má podobu vyrovnávací platby, předem nevylučuje, že toto opatření představuje státní podporu, a odkazuje na 260. bod odůvodnění.
(270)
Německo trvá na svém stanovisku, že subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků byl vždy spolkový stát. Jelikož penzijní reforma z roku 1995 na závazku spolkového státu vůči úředníkům nic nezměnila, nevzniká Deutsche Post dotováním penzí žádná finanční výhoda.
(271)
Není pochyb o tom, že před rokem 1995 i po něm ručil za financování nároků na penze úředníků v konečném důsledku spolkový stát, ačkoliv Komise by chtěla poznamenat, že podle § 3 PostVwG 1953 a § 2 PostVerfG 1989 ručí za závazky „zvláštního majetku“ jednoznačně pouze „zvláštní majetek“. Platby penzí však byly do roku 1995 podle platných poštovních i obecných právních předpisů zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost. Tyto platby musely být hrazeny v plné výši z dosažených výnosů „zvláštního majetku“. Pro posouzení opatření z hlediska státní podpory není rozhodující, kdo v konečném důsledku ručí za financování nároků na penze úředníků. Rozhodujícím faktorem je, kdo je musel podle platné právní úpravy financovat za běžných okolností. Podle PostVwG 1953, HGrG a PostVerfG 1989 jednoznačně náleží tato povinnost v plném rozsahu Deutsche Post.
(272)
Náklady na penze mimo to představují pro každý podnik bez ohledu na to, zda je veřejný nebo soukromý či zda má či nemá právní subjektivitu, běžné provozní náklady. Jak mezi členskými státy, tak uvnitř členských států se rozvinula široká řada mechanismů financování penzí. Uplatňují se různé systémy, často podle okamžiku nástupu do zaměstnání. Deutsche Post tak musí za své zaměstnance, včetně svých úředníků, nést náklady na penze stejným způsobem jako jiné podniky. Rozdíl ve způsobu financování penzí úředníků a důchodů soukromých zaměstnanců nemá na povinnost Deutsche Post započítávat financování penzí do svých běžných provozních nákladů vliv. Přijetí argumentace Německa by znamenalo, že stát může veřejným podnikům snížit náklady, jež souvisejí s jejich běžným provozem.
(273)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji na financování nároků na penze svých úředníků, opomíjí skutečnost, že posouzení existence finanční výhody je na hospodářské výkonnosti podniku nezávislé.
(274)
Jelikož penzijní reforma z roku 1995 částečně Deutsche Post zbavila povinnosti financovat nároky na penze svých úředníků, vyplynula pro Deutsche Post finanční výhoda.
VII.1.2 Narušení hospodářské soutěže a vliv na obchod
(275)
Podpora poskytnutá členským státem ovlivňuje obchod uvnitř Unie, pokud v rámci tohoto obchodu posiluje postavení určitého podniku proti jeho konkurentům. K tomu, aby určité opatření narušovalo hospodářskou soutěž a ovlivňovalo obchod mezi členskými státy, postačuje podle ustálené judikatury (75) pouze skutečnost, že příjemce podpory soutěží s ostatními podniky na trhu otevřeném hospodářské soutěži.
(276)
V Německu byly trhy v případě balíkových zásilek, novin a časopisů vždy otevřeny hospodářské soutěži. Na těchto trzích společnost POSTDIENST vždy soutěžila s jinými podniky, a to i z jiných členských států (jako např. UPS, FedEx, TNT Express, GLS či DPD). Od roku 1998 do roku 2007 DPAG postupně přicházela o exkluzivní licenci na listovní zásilky. Po otevření trhu hospodářské soutěži na něj vstoupily nové podniky. Proto podpora ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušovat hospodářskou soutěž.
(277)
V tomto ohledu Komise rovněž poznamenává, že Deutsche Post a její holdingová společnost DPWN začaly v roce 1997 přebírat balíkové služby na evropských a mezinárodních trzích: již v roce 1999 měla DPWN na evropských trzích v oblasti balíkových a expresních kurýrních služeb vedoucí postavení s ročními výnosy ve výši cca 4,6 mld. EUR. Převzetím DHL v roce 1998 rozšířila DPWN svou působnost na Asii a Severní Ameriku. Po dalších převzetích v oblasti logistiky (např. společnosti Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) se DPWN stala jedním největších poskytovatelů služeb letecké a námořní nákladní dopravy a globálních logistických služeb. Kromě toho začala DPWN působit i na poštovních trzích mimo Německo (např. převzetí podniku Unipost ve Španělsku a podniku Williams Lee ve Spojeném království). V letech 1998 až 2007 DPWN získala podniky v celkové hodnotě přibližně 21 mld. EUR (76).
(278)
Komise proto dochází k závěru, že dotování penzí představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(279)
Podle názoru Německa má být dotování penzí, pokud se má vůbec v jeho případě jednat o podporu, považováno za existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999. Německo tvrdí, že od vstupu příslušného ustanovení v německé ústavě v roce 1953 v platnost je stát konečným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo nadále zastává stanovisko, že zřízení penzijního fondu na této povinnosti nic nezměnilo.
(280)
Podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 zahrnuje pojem existující podpory všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm.
(281)
Podle platných poštovních i obecných právních předpisů byly platby penzí do roku 1995 zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost a musely být v plné výši hrazeny z dosažených výnosů „zvláštního majetku“ (pro podrobné posouzení těchto předpisů viz body odůvodnění 262 a 263). Před druhou poštovní reformou v roce 1995 proto byla Deutsche Post povinna financovat výdaje na penze svých úředníků z vlastních zdrojů, a nedostávala žádnou podporu, která by byla určena na snížení penzijních nákladů Deutsche Post.
(282)
Založení DPAG a zřízení poštovního penzijního fondu v roce 1995 znamenalo zcela novou úpravu financování penzí úředníků. Po této druhé poštovní reformě v roce 1995 převzala Deutsche Post základní platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994, částečně však byla zbavena nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 a 2 PostPersRG 1994 již Deutsche Post nebyla povinna financovat náklady na penze prostřednictvím paušálních plateb (období 1995-1999) či stanovených příspěvků (od roku 2000). Zbývající deficit byl od té doby kryt dotováním penzí.
(283)
Proto se u dotování penzí jedná o novou podporu, jelikož bylo zavedeno v roce 1995.
(284)
Pokud jde o odkaz Německa na prohlášení Komise ve věci T-266/02, poukazuje Komise nejdříve na to, že Tribunál v bodě 54 rozsudku představuje stanovisko Německa (a nikoliv, jak uvádí Německo, stanovisko Komise). Z bodu 54 rozsudku vyplývá, že v záporném rozhodnutí z roku 2002 nebylo i podle názoru Německa dotování penzí posuzováno. V bodě 61 rozsudku je uvedeno stanovisko Komise:
„Komise zaprvé namítá, že … v rámci napadeného rozhodnutí měla za to, že byly relevantní pouze platby provedené DB-Telekom.“
(285)
Rozsudek tedy nepodporuje stanovisko Německa, že prohlášením zmocněnce Komise bylo dotování penzí implicitně povoleno. V každém případě je zjevné, že takové prohlášení by nemohlo mít tento účinek.
(286)
Nadto Tribunál ve věci T-421/07 (77) rozhodl, že předmětem rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení z roku 1999 bylo i dotování penzí a že řízení ohledně tohoto opatření nebylo záporným rozhodnutím z roku 2002 ukončeno.
(287)
Jelikož Komise nikdy nepřijala žádné rozhodnutí, podle něhož by dotování penzí nepředstavovalo podporu nebo by představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem, dochází Komise k závěru, že dotování penzí představuje nové opatření podpory.
VII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(288)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU jednoznačně nelze použít.
(289)
Komise vzala v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 do úvahy možnost, že dotování penzí jakožto vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb podle čl. 106 odst. 2 SFEU by mohlo být alespoň částečně slučitelné s vnitřním trhem. Ve své odpovědi na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Německo zdůraznilo, že dotování penzí by v případě, že představuje podporu, mělo být posuzováno nikoliv na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, nýbrž na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 Komise dále popsala metodu pro posouzení slučitelnosti dotování penzí na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, k čemuž Německo sdělilo své připomínky.
(290)
Podle judikatury Soudního dvora (78) je na členském státu, aby uvedl možné důvody pro slučitelnost s vnitřním trhem a prokázal, že předpoklady pro tuto slučitelnost jsou splněny. Z uvedeného rozsudku zejména vyplývá, že Komise v této věci není povinna slučitelnost dotování penzí s vnitřním trhem na základě čl. 106 odst. 2 SFEU posuzovat, pokud členský stát a příjemce dotací případné posouzení slučitelnosti na uvedeném základě výslovně odmítnou.
(291)
Komise proto posoudí, zda se v případě dotování penzí jedná o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU mohou být za slučitelné s vnitřním trhem prohlášeny podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(292)
Podle judikatury může Komise státní podpory prohlásit za slučitelné s vnitřním trhem, pokud přispívají k dosažení cíle společného zájmu (79), jsou pro dosažení tohoto cíle nezbytné (80) a pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem (přiměřenost).
VII.3.1 Otevření trhu v poštovním odvětví jako cíl společného zájmu
(293)
Poštovní služby přispívají k sociální, hospodářské a územní soudržnosti v Unii. Otevření poštovních služeb hospodářské soutěži, jež na úrovni EU započalo v roce 1998, vedlo ke zvýšení kvality a účinnosti a k lepší orientaci na uživatele (81). Otevření trhu umožnilo vytvoření vnitřního trhu poštovních služeb. Přispívá tak k cíli vytváření vnitřního trhu stanovenému v čl. 3 odst. 3 Smlouvy o EU.
(294)
Poté, co se v roce 1995 Deutsche Post přeměnila na akciovou společnost, nezaměstnala žádné další úředníky. Závazky v oblasti sociálních dávek pro úředníky tak mají svůj původ v době před otevřením poštovního trhu hospodářské soutěži. Jsou srovnatelné s tzv. „uvízlými náklady“ vyplývajícími ze závazků, jež byly přijaty před počátkem otevírání trhu a kterým již v konkurenčním tržním prostředí nelze za stejných podmínek dostát, jelikož zavedený provozovatel již není s to přenést příslušné náklady na uživatele. Pokud by Deutsche Post nebyla bývala alespoň částečně této „zděděné“ zátěže zbavena, bývala musela by trh opustit.
(295)
Komise uznala, že k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie musí dojít za přijatelných hospodářských podmínek (82). Proto v řadě svých rozhodnutí povolila státní podpory, kterými členské státy zavedeným provozovatelům uleví od části zděděné zátěže v oblasti penzijních závazků (83).
VII.3.2 Nutnost a přiměřenost dotování penzí
(296)
Komise zastávala ve své rozhodovací praxi stanovisko, že snížení penzijních nákladů je třeba omezit na takovou míru, jež je nezbytná k vyrovnání sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jako náklady nese zavedený provozovatel, se sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u jeho konkurentů (84).
(297)
V nynější věci Komise uznává, že Deutsche Post by bez státního zásahu, kterým je osvobozena od části penzijních závazků vůči svým úředníkům, nebyla schopna se prosadit vůči svým konkurentům. Zátěž z minulosti spojená se sociálním zabezpečením, kterou její konkurenti nést nemusí, by ji mohla donutit opustit části trhu poštovních služeb podléhající hospodářské soutěži.
(298)
V rozhodnutí La Poste Komise poprvé posuzovala nutnost a přiměřenost opatření podpory, kterým se snižovaly náklady na penze úředníků zaměstnaných před otevřením trhu. V uvedeném rozhodnutí Komise zjišťovala, zda dotování penzí vyrovnává výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení mezi zavedeným provozovatelem a ostatními podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek (85).
(299)
V nynějším rozhodnutí bude Komise postupovat stejným způsobem. Analýza Komise bude probíhat ve třech krocích:
-
Nejdříve Komise zjistí výši příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek.
-
Následně musí zjistit výši příspěvků na sociální zabezpečení, které za své úředníky odvádí Deutsche Post.
-
Nakonec musí ověřit, zda jsou zjištěné příspěvky stejně vysoké.
VII.3.2.1 Výše příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek
(300)
Výše příspěvků na sociální zabezpečení se určí pomocí dvou faktorů: sazby příspěvků a platového základu, na který se sazba použije.
a) Výpočet referenční sazby
(301)
Soukromí konkurenti musí podíl zaměstnavatele i podíl zaměstnance financovat ze svých výnosů. Jak vyplývá z obrázku 2, pohybovala se celková sazba příspěvků od roku 1995 mezi 38 % a 42 % hrubého platu soukromého zaměstnance (hrubý plat = čistý plat + podíl zaměstnance). Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení se v obou případech pohyboval mezi 19 % a 21 % hrubého platu (pro podrobnější časové posloupnosti viz příloha).
(302)
Na rozdíl od podílu soukromých zaměstnanců na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnuje podíl úředníků pouze 30 % až 50 % jejich nákladů na zdravotní péči, avšak žádné další příspěvky na jejich penzijní náklady a náklady na zdravotní či dlouhodobou péči. Příspěvek Deutsche Post tak přesahuje podíl soukromého zaměstnavatele a zahrnuje celkové penzijní náklady i zbývající náklady na zdravotní a dlouhodobou péči.
(303)
Při stanovování příslušné referenční sazby pro Deutsche Post je třeba přihlédnout k tomu, že příspěvek úředníků je nižší než příspěvek soukromých zaměstnanců.
(304)
Pokud jde o příspěvek úředníků na jejich náklady na zdravotní a dlouhodobou péči, jenž dosahuje 30 % až 50 %, lze předpokládat, že svými hospodářskými dopady vesměs odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zákonné zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (jenž např. v roce 2006 činil 8,50 % hrubého platu soukromých zaměstnanců).
(305)
Jelikož úředníci neplatí žádné příspěvky na zákonné důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, musí Deutsche Post převzít příslušnou částku, aby skutečně odváděla příspěvky na sociální zabezpečení ve výši odpovídající příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež musí soukromý podnik financovat ze svých výnosů.
(306)
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post (dále jen „referenční sazba“) musí proto - tak, jak je znázorněno v tabulce - zahrnovat celkové sazby příspěvků (= podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, jakož i podíl zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
Obrázek 7
Stanovení referenční sazby příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post
(307)
Jak vyplývá z obrázku 8, pohybovala se referenční sazba v letech 2003-2010 mezi 30 % a 34,1 % hrubého platu soukromých zaměstnanců (86).
(308)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele. Jak ale ukazuje následující zjednodušený příklad (založený na sazbách příspěvků v roce 2006), vyplývala by pro Deutsche Post v porovnání se soukromými konkurenty výrazná výhoda, pokud by referenční sazba odpovídala pouze podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení:
1)
Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí úředníkovi, příp. soukromému zaměstnanci stejný čistý plat ve výši 79,5 EUR.
2)
Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení činí v obou případech 20,5 % hrubého platu soukromého zaměstnance. Sečtou-li se čistý plat 79,5 EUR a podíl zaměstnance 20,5 EUR, činí výsledný hrubý plat 100 EUR. Celkově tak příspěvky na sociální zabezpečení dosahují 41 EUR (= 41 % hrubého platu soukromého zaměstnance).
3)
Německo zastává názor, že Deutsche Post by měla platit pouze podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, který doplňuje příspěvek úředníka na náklady na zdravotní péči (jež jsou jako příspěvek soukromého zaměstnance na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče stanoveny na 7,5 EUR).
4)
Německo počítá podíl zaměstnavatele na základě příslušného platu úředníka, který činí 87 EUR (součet čistého platu 79,5 EUR a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči 7,5 EUR). Náklady na sociální zabezpečení tak jsou součtem 17,8 EUR (podíl zaměstnavatele 20,5 % z příslušného platu úředníka 87 EUR) a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči ve výši 7,5 EUR.
5)
Podle propočtů Německa by náklady na sociální zabezpečení úředníků činily pouze 25,3 EUR oproti 41 EUR v případě soukromých zaměstnanců.
(309)
Třebaže Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí tentýž čistý plat, musela by Deutsche Post nést náklady na sociální zabezpečení dosahující pouze 62 % příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení u soukromých zaměstnanců, pokud je podíl zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnut v referenční hodnotě.
(310)
Dále je třeba konstatovat, že podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení (od roku 1995 mezi 19 % a 21 %) byl rovněž značně nižší než sazba příspěvků 33 % z příslušných platů úředníků, jež je v poštovním zákoně z roku 1995 stanovena jako referenční hodnota pro příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu. Německý zákonodárce tedy nezamýšlel, že by Deutsche Post měla financovat pouze podíl zaměstnavatele, nýbrž ukládal Deutsche Post podstatně vyšší příspěvek na pokrytí nákladů na penze úředníků i převzetí zbývajících nákladů na sociální zabezpečení (např. příspěvku na náklady na zdravotní péči úředníků).
(311)
Proto Komise odmítá použití podílu zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení jako referenční sazby, jelikož úředníci - na rozdíl od soukromých zaměstnanců - nepřispívají povinně na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky v každém případě zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že Deutsche Post i soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
b) Výpočet platového základu
(312)
Jelikož by se výše příspěvků na sociální zabezpečení, jež za své úředníky platí Deutsche Post, měla rovnat výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež odvádějí soukromí konkurenti, je důležité, aby pro Deutsche Post platila nejen stejně vysoká sazba příspěvků, ale také aby tato sazba byla použita na odpovídající platový základ. Jak bylo znázorněno na výše uvedeném příkladu, vede výpočet podílu zaměstnavatele ve výši 20,5 % na základě příslušných platů úředníků k příspěvku činícímu 17,8 EUR, zatímco soukromý konkurent musí odvádět 20,5 EUR (20,5 % na základě hrubého platu ve výši 100 EUR).
(313)
Proto je třeba stanovit hrubý plat úředníků, který bude představovat ekvivalent platového základu pro hrubý plat soukromých zaměstnanců. Předpokládá se, že příspěvek úředníků na náklady na zdravotní péči odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Zbývající rozdíl mezi hrubým platem a skutečným platem tak představuje podíl zaměstnance na příspěvcích na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Pomocí následující rovnice se provede přepočet skutečného platu na hrubý plat, jenž odpovídá hrubému platu soukromých zaměstnanců.
Tabulka 6
Výpočet hrubého platu úředníků (na základě sazeb příspěvků v roce 2006)
Hrubý plat úředníků =
(314)
Vezmou-li se v potaz například sazby příspěvků v roce 2006, je hrubý plat úředníků o 15 % vyšší než jejich skutečný plat. Tento procentní podíl tak vyčísluje chybu, ke které by došlo, pokud by se jako základ pro výpočet příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení oproti zákonným příspěvkům soukromých konkurentů použil skutečný plat namísto platu hrubého. Je to znázorněno ve výše uvedeném 308. bodě odůvodnění, jelikož podíl zaměstnavatele ve výši 20,5 EUR, jenž se správně odvíjí od hrubého platu, převyšuje o 15 % podíl zaměstnavatele ve výši 17,8 EUR v případě, kdy by se nesprávně jako základ použil skutečný plat.
(315)
Komise má proto za to, že referenční sazba pro příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení musí být založena na příspěvku zaměstnavatele a příspěvku zaměstnance na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti a na příspěvku zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Referenční sazba musí být použita na hrubý plat úředníků (jak je stanoveno v tabulce 6).
VII.3.2.2 Příspěvky na sociální zabezpečení, které za své zaměstnance odvádí Deutsche Post
(316)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 odvádí Deutsche Post od roku 2000 sazbu ve výši 33 %. Tato sazba se použije na skutečný plat úředníků.
(317)
Při přezkumu nutnosti a přiměřenosti podpory je však třeba zohlednit skutečnost, že Deutsche Post nemusí z ekonomického hlediska odvádět do penzijního fondu celou částku ve výši 2,045 mld. EUR, tj. 33 % skutečných platů. V této souvislosti je třeba podle Komise rozlišovat mezi obdobím 1995-2002 a obdobím od roku 2003 po současnost.
a) Příspěvek Deutsche Post v období 1995-2002
(318)
Německo tvrdí, že zejména s ohledem na roční paušální platby v celkové výši 2,045 mld. EUR odváděné v období 1995-1999 do penzijního fondu byly příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení vyšší než příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které museli platit konkurenti. Proto Deutsche Post v období do roku 1999, ale i během celého zkoumaného období odváděla přinejmenším stejně vysoké, ne-li vyšší příspěvky než soukromé podniky. Nelze tedy zjistit, že Deutsche Post byla díky dotování penzí ve výhodnější pozici než její konkurenti. Komise musí tuto argumentaci odmítnout, jelikož se v ní nepřihlíží k příslušným regulačním ustanovením německých orgánů týkajícím se pokrytí nákladů na cenově neregulované služby.
(319)
Komise v nynějším rozhodnutí shledává, že Deutsche Post byla na cenově neregulovaných trzích ve výhodnějším postavení než její konkurenti, jelikož část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení úředníků zaměstnaných v uvedených službách nenesly tyto služby samy. Místo toho byla tato část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení přidána k cenově regulovaným službám, jejichž výnosy byly udržovány na dostatečně vysoké úrovni, aby z nich mohly být financovány i náklady dodatečně připočtené k nákladům vzniklým za samotné cenově regulované služby.
(320)
Z interního účetnictví Deutsche Post po roce 1995 vyplývá, že Deutsche Post cenově neregulovaným službám přidělovala pouze příspěvky na sociální zabezpečení ve výši založené na sazbě příspěvků REK. REK 2002 i navazující REK tuto praxi potvrzují. Cenově neregulované služby byly proto zvýhodněny jak před rokem 1999, tak i po něm, jelikož byly jednoznačně osvobozeny od vzniklých nákladů.
(321)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post vzniklo na cenově regulovaných trzích komparativní znevýhodnění, jelikož musela v období 1995-1999 prostřednictvím odváděných paušálních plateb financovat vyšší náklady na sociální zabezpečení, není podpořeno fakty. Zaprvé měla Deutsche Post stále na většinu svých regulovaných služeb exkluzivní licenci. Zadruhé byly, a to je ještě důležitější, poplatky za služby podléhající exkluzivní licenci dostatečně vysoké, takže bylo možné přenést tyto náklady na uživatele závislé na těchto službách.
(322)
V období do roku 1995 vycházela regulace poplatků z nařízení o poštovní službě (Postdienstverordnung) (87) ze dne 24. června 1991, podle něhož musely být poplatky za monopol vyvážené. Ve správní praxi v tom byly zahrnuty i náklady na penze. V období 1995-1997 vycházela regulace poplatků ze zákona o regulaci telekomunikací a poštovních služeb (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) ze dne 14. září 1994 (BGBl. I s. 2325, 2371). Podle § 4 ve spojení s § 2 a § 7 uvedeného zákona směly být z výnosů z cenově regulované oblasti pokryty nejen náklady vzniklé v rámci cenově regulovaných služeb včetně příspěvků do penzijního fondu, ale i financovány náklady cenově neregulovaných služeb.
(323)
Jak vyplývá z ročních závěrek Deutsche Post, zůstaly regulované poplatky při penzijní reformě z roku 1995 na stejné úrovni, jaká platila v době, kdy Deutsche Post ještě musela nést celkové náklady na penze. Zatímco později byly náklady na penze buď omezeny na výši paušální částky (v období 1995-1999), nebo (od roku 2000) stanoveny na 33 % celkového, rok od roku klesajícího objemu platů úředníků, nebyly regulované poplatky odpovídajícím způsobem sníženy tak, aby nadále pokrývaly pouze příspěvky na sociální zabezpečení, jež odpovídaly příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které platili konkurenti. Jelikož příspěvky do penzijního fondu stanovené do roku 1999 (2,045 mld. EUR ročně) zůstaly přibližně na úrovni nákladů na penze v roce 1994, hospodářská situace se pro Deutsche Post s ohledem na pokrytí penzijních nákladů z cenově regulovaných služeb nezměnila. Výše výnosů Deutsche Post i její příspěvek do penzijního fondu zůstaly v rovnováze.
(324)
PostG 1997 jasně stanoví, že regulované poplatky mají pokrývat nejen náklady na efektivní poskytování služeb, nýbrž také zátěž vyplývající např. z nákladů na sociální zabezpečení úředníků. V PostG 1997 je proto výslovně uznáno, že výnosy z cenově regulované oblasti mají být stanoveny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých paušálních plateb. Jelikož podle německého zákonodárce zřejmě tehdejší výše regulovaných poplatků požadavky PostG 1997 splňovala, rozhodl, že ceny zůstanou do roku 1999 na úrovni z roku 1997. Tehdejší ministr hospodářství a technologií následně dne 27. března 2000 rozhodl, že poplatky schválené dne 1. září 1997 zůstanou v platnosti do 31. prosince 2002.
(325)
Regulované poplatky tak byly ponechány na historicky vysoké úrovni, a nebyly tedy sníženy na úroveň, při níž by Deutsche Post vzniklo komparativní znevýhodnění.
(326)
Od roku 2000 se Deutsche Post nacházela ve srovnání se svými konkurenty v ještě výhodnějším postavení, jelikož stanovené příspěvky do penzijního fondu byly sníženy na 33 % skutečných platů úředníků. Z této výše vyplývá v absolutním vyjádření snížení nákladů z 2,045 mld. EUR na 735 mil. EUR (a na částku ještě nižší v následujících letech, kdy počet úředníků klesal a kdy byl tento vývoj jen částečně vyrovnáván nárůstem platů). Jelikož byly regulované poplatky ponechány na historicky vysoké úrovni, mohla Deutsche Post od roku 2000 v rámci svých cenově regulovaných služeb dosáhnout značných zisků.
(327)
Při přezkumu rentability Deutsche Post v oblasti cenově regulovaných služeb za celé období 1995-2002 dochází posudek WIK k závěru, že Deutsche Post např. do roku 1999 i přes paušální platby do penzijního fondu nevznikly z poskytování cenově regulovaných služeb žádné ztráty. Od roku 2000 vykazuje posudek WIK dokonce výrazně pozitivní výsledky.
(328)
Proto musí Komise odmítnout tvrzení Německa, že Deutsche Post byla s ohledem na pokrytí příspěvků na sociální zabezpečení v rámci cenově regulovaných služeb oproti svým konkurentům znevýhodněna a že dotování penzí před rokem 2002 bylo nutné a přiměřené.
(329)
Bez ohledu na výše uvedené musí Komise připustit, že nemá v tomto případě k dispozici dostačující důkazní materiál k určení přesné výše příspěvků na sociální zabezpečení, které Deutsche Post v letech 1995-2002 odvedla. Komise má za to, že takové vyčíslení nemůže být založeno na dodatečném zjištění toho, že určitý podíl nákladů na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb byl přesunut, aby byl financován z výnosů z cenově regulované oblasti, a že Deutsche Post nebyla celkově v rámci právní úpravy o penzijním fondu znevýhodněna, jelikož výnosy z cenově regulované oblasti byly ve skutečnosti dostatečně vysoké na to, aby pokryly její příspěvky do penzijního fondu včetně přesunuté zátěže. Stejně omezená je i možnost stanovení metody, podle níž by členský stát mohl vypočítat výši příspěvků za toto období. Po posouzení právního základu, který platil pro regulované poplatky v období 1995-2002, Komise konstatuje, že z právních předpisů nelze s jistotou odvodit, jak příslušné orgány předem rozhodovaly o složení regulovaných poplatků. Zejména nelze v tomto případě s jistotou prokázat, že příslušné orgány v okamžiku stanovení regulovaných poplatků ve výši, jež přesunuté náklady fakticky v konečném důsledku pokrývala, vyčlenily ve svých rozhodnutích určitý podíl regulovaných poplatků jednoznačně na pokrytí částky uplatňované zátěže z cenově neregulovaných služeb.
(330)
Na rozdíl od rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011, v nichž poštovní regulační orgán tuto zátěž výslovně potvrdil a povolil, by mohlo být toto dřívější faktické pokrytí odvíjet od úvah orgánů příslušných pro stanovení poplatků v souvislosti s vývojem složek nákladů nebo jiných podnikových proměnných. Toto dřívější faktické pokrytí proto v tomto případě nepostačuje k tomu, aby bylo možné přesně a s jistotou určit, do jaké míry příslušné orgány regulované poplatky zvýšily, aby zohlednily uplatňovanou zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb.
(331)
V případě období od 1. ledna 2003 lze z rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011 jasně vyvodit, jak poštovní regulační orgán stanovoval složení regulovaných poplatků. Regulované poplatky byly jednoznačně stanoveny na vyšší úrovni, aby bylo možné zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb pokrýt z výnosů z cenově regulované oblasti.
b) Příspěvek Deutsche Post od roku 2003
(332)
Podle PostG 1997 může Deutsche Post od regulačního orgánu požadovat, aby při stanovování přípustné výše výnosů z exkluzivní licence a z cenově neregulovaných služeb započítal do nákladů, jež mají být přeneseny na uživatele, kromě jiného i „ve srovnání s konkurencí neobvyklou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením“, jakož i náklady na účinné poskytování univerzální služby. Poštovní regulační orgán tuto metodu poprvé použil v rozhodnutí o cenových limitech v roce 2002. Poštovní regulační orgán povolil zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, jež nebyly ve srovnání s konkurencí obvyklé, i v rozhodnutích o cenových limitech z roku 2007 a 2011. Okolnost, že cenové kontrole ex ante podléhá pouze část regulovaných služeb, na posouzení Komise nic nemění. Na základě svého dominantního postavení byla Deutsche Post nadále oprávněna k přenesení veškeré zátěže. V tomto ohledu na věci nic nemění, zda regulační orgán vykonává svou kontrolu ex ante nebo ex post.
(333)
Poštovní regulační orgán žádosti Deutsche Post, aby zátěž # 2 (vzniklé náklady na sociální zabezpečení nad rámec sazby příspěvků REK) byla refinancována z výnosů z cenově regulovaných služeb, vždy vyhověl. Tak byly při zjišťování nákladů na sociální zabezpečení, neobvyklých ve srovnání s konkurencí, (zátěž # 2) za rok 2001 porovnány vzniklé příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení jejích úředníků činící [40 % až 45 %] skutečných platů (88) s referenční hodnotou REK. Tato referenční hodnota se skládá z podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, úrazové pojištění a penzijní připojištění, jež dohromady tvoří [20 % až 25 %] skutečných platů.
(334)
Tento rozdíl mezi oběma sazbami ve výši [15 % až 20 %] skutečného platu úředníka byl zahrnut do zátěže # 2 a byl financován z výnosů z cenově regulovaných služeb (srov. tabulka 2).
(335)
Z ekonomického hlediska proto sazba příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení nečiní 33 % skutečných platů, nýbrž pouze [20 % až 25 %]. Od roku 2003 je zbývající část přenesena na závislé spotřebitele, kteří musí platit poplatky pokrývající náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení u služeb, na něž měla Deutsche Post do roku 2007 exkluzivní licenci, případně u univerzálních služeb, ve kterých měla Deutsche Post dominantní postavení.
(336)
Při porovnávání sazby příspěvků použité na skutečné platy s výší příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádí konkurent, musí být skutečný plat přepočítán na hrubý plat úředníka.
(337)
Skutečný plat činí [85 % až 90 %] hrubého platu úředníků (89). Na tomto základě odpovídá [20 % až 25 %] skutečného platu [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu.
(338)
V důsledku omezení příspěvku deutsche Post do penzijního fondu na 33 % a povolení zátěže # 2 poštovním regulačním orgánem platí Deutsche post příspěvky na sociální zabezpečení ve výši [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu úředníků.
VII.3.2.3 Srovnání
a) Období 1995-2002
(339)
Výnosy z poplatků, které Deutsche Post uplatňovala ve vyhrazeném odvětví, výrazně snížily v letech 1995-2002 skutečnou ekonomickou zátěž jejího příspěvku na pokrytí jejích nákladů na sociální zabezpečení. Při absenci výslovně vykazovaného prvku poplatků však může Komise pouze konstatovat, že výše příspěvku Deutsche Post zůstala nižší než referenční sazba. Komise není s to vypočítat přesný rozdíl mezi oběma úrovněmi ani určit metodu, podle níž by tento výpočet mohl provést členský stát.
b) Období od roku 2003
(340)
Pokud jde o srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou, je třeba poznamenat, že sazba příspěvků REK vychází ze skutečných platů úředníků, jež v porovnání s hrubou mzdou soukromých zaměstnanců představují příliš nízký platový základ. Sazba příspěvků REK musí být proto nově vypočítána jako procentní podíl hrubých platů úředníků.
(341)
Ze srovnání pro rok 2006 vyplývá, že - oproti referenční sazbě ve výši 33,5 % - příspěvky na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb ve skutečnosti činily [17,5 až 22,5] % hrubých platů úředníků (příp. [20 až 25] % skutečných platů úředníků). Pokud jde o sazby příspěvků na sociální zabezpečení, profitovala tedy Deutsche Post v roce 2006 z komparativní výhody ve výši [10 až 15]% hrubých platů úředníků.
Tabulka 7
Srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post v roce 2006
Sazba příspěvků na sociální zabezpečení
Sazba příspěvků REK
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post
jako procentuální podíl z
hrubého platu soukromých zaměstnanců
hrubého platu úředníků
hrubého platu úředníků
Podíl zaměstnavatele
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Podíl zaměstnance
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
9,75 %
Penzijní připojištění
[0 % až 5 %]
Úrazové pojištění
[0 % až 5 %]
Sazba příspěvku
[17,5 % až 22,5 %]
33,50 %
(342)
Podle tabulky 7 činí referenční sazba pro Deutsche Post 33,5 % hrubého platu úředníků a je o [10-15] procentních bodů vyšší než úroveň, kterou Deutsche Post skutečně hradila.
(343)
Rozdíl o [10 až 15] procentních bodů za rok 2006 je vyšší než nominální [8-13]% rozdíl mezi referenční sazbou ve výši 33,5 % a sazbou příspěvků REK, která činí [20-25] %. Rozdíl zahrnuje příplatek odpovídající [2-3] procentním bodům, který zohledňuje skutečnost, že nominální sazba příspěvků REK ve výši [20-25] % je nesprávně založena na skutečném platu úředníků a nikoliv na hrubém platu úředníků, který je rovnocenný hrubému platu soukromých zaměstnanců.
VII.3.2.4 Předběžný závěr týkající se nutnosti a přiměřenosti
(344)
Dotování penzí, které kryje potřebu financování penzijního fondu nad rámec příspěvku na sociální zabezpečení ve výši 33 % skutečného platu úředníků Deutsche Post, není nutné ani přiměřené z těchto důvodů:
1)
V období 1995-2002 vznikly Deutsche Post skutečné náklady, které byly nižší než referenční hodnota; přesný rozdíl však nelze stanovit.
2)
Deutsche Post od roku 2003 hradila náklady v průměrné výši [17,5-22,5] % hrubého platu svých úředníků, zatímco průměrná referenční sazba činí 32 % hrubého platu úředníků; zbývající náklady hradili uživatelé, neboť výnosy povolené podle regulace cenových stropů zahrnují zátěž vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které pokrývají zbývajících [10-15] % hrubého platu úředníků.
(345)
Pro rozdíl v sazbách od roku 2003 je dvojí vysvětlení:
1)
Výše zákonného pojistného na sociální zabezpečení, kterou hradí podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek, činí 41 % hrubého platu. Pro účely srovnání s příspěvky, které Deutsche Post platí na sociální zabezpečení svých úředníků, je nutné provést opravu, která přihlíží k tomu, že úředníci platí 30 % až 50 % svých nákladů na zdravotní a dlouhodobou péči sami. Tato část, kterou hradí úředníci, je rovnocenná podílu zaměstnanců na nákladech na zdravotní a dlouhodobou péči odpovídajícímu 7,5 % hrubých platů.
2)
Příspěvek Deutsche Post se určuje na základě skutečných platů a nikoliv hrubých platů úředníků. Referenční hodnota úředníků Deutsche Post tedy činí 33,5 % hrubého platu. Vyplývající snížení, které tuto hodnotu přesahuje, není v zásadě ani nutné, ani přiměřené.
(346)
U období 1995-2002 není možné stanovit přesně poměr snížení, které přesahuje výši, již lze přijmout jako nutnou a přiměřenou. Od roku 2003 tento poměr odpovídá [10-15] % hrubého platu.
VII.3.2.5 Vliv zvláštního konkurenčního a regulačního prostředí na kritéria nutnosti a přiměřenosti
(347)
Posouzení nutnosti a přiměřenosti dotování penzí však musí přihlížet k tomu, že se jedná o zvláště konkurenční a regulační prostředí.
(348)
Jak je vysvětleno v oddíle II.2.1, disponovala Deutsche Post ke dni 31. prosince 2007 exkluzivní licencí na doručování určitých listovních zásilek. Podle § 52 PostG 1997 byla až do tohoto data pověřena povinností univerzální služby podle kapitoly 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (90) a § 11 PostG 1997. Od 1. ledna 2008 poskytuje Deutsche Post univerzální služby dobrovolně.
(349)
Dokud Deutsche Post disponovala exkluzivní licencí na určité poštovní zásilky, nemohli její konkurenti na této části poštovního trhu nabízet své služby. Skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil Deutsche Post v plném rozsahu a částkou překračující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů refinancovat tu část nákladů na sociální zabezpečení úředníků, která vyplývala z poskytování služeb podle exkluzivní licence, pomocí vyšších poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit obchod v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem.
(350)
Povinnost univerzální služby je odůvodněna tím, že by poštovní provozovatelé v prostředí konkurenčního trhu určité služby ve venkovských nebo vzdálených oblastech buď vůbec neposkytovali, nebo by je poskytovali za nadměrné ceny. Proto musí členské státy podle článku 4 směrnice 97/67/ES zajistit, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě na celém území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
(351)
V tomto ohledu ukládají německé právní předpisy ukládají zvláštní povinnost všem poštovním provozovatelům, kteří mají dominantní postavení na trhu, pro nějž platí povinnost univerzální služby. Podle § 2 PDLV (91) musí tito poskytovatelé zajišťovat služby na daném trhu za stejných podmínek pro všechny uživatele. Dominantní postavení na trhu měla a této povinnosti dosud podléhala pouze Deutsche Post.
(352)
Od privatizace Deutsche Post neobdržela žádnou státní podporu jako náhradu za poskytování univerzálních služeb. Dostává však náhradu nákladů na poskytování univerzální služby z výnosů z cenově regulovaných služeb, pro které má dominantní postavení na trhu. Komise se domnívá, že při posuzování přiměřenosti a nutnosti dotování penzí je vhodné vzít tuto skutečnost v úvahu.
(353)
Komise proto dochází k závěru, že v těch případě nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které vyplývající z poskytování cenově regulovaných služeb, jež spadají do působnosti povinnosti univerzální služby a pro něž má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil v plném rozsahu a částkou přesahující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů financovat uvedené náklady na sociální zabezpečení pomocí poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit trh v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem. Tento závěr se opírá zvláště konkurenční a regulační prostředí, v němž se tyto služby poskytují. Na jiné oblasti proto jeho platnost nelze rozšířit.
VII.3.3 Dílčí závěr
(354)
Lze proto vyslovit závěr, že Deutsche Post počínaje rokem 2003 platila za své úředníky působící v cenově neregulovaných služeb příspěvky na sociální zabezpečení, které byly o 11-14 procentních bodů nižší, než sazba, kterou hradili její konkurenti.
Obrázek 8
Komparativní výhoda ve vztahu k sazbě příspěvků na sociální zabezpečení oproti cenově neregulovaným službám (sazby příspěvků jako procentuelní podíl na hrubých platech úředníků).
(…)
(355)
Nízké příspěvky na sociální zabezpečení nejsou ani nutné ani přiměřené pro dosažení cíle postupného otevírání trhu s poštovními službami. Deutsche Post je na dotčených trzích vystavena ostré konkurenci dalších podniků. Komise se proto domnívá, že menší objem příspěvků na sociální zabezpečení ovlivňuje trh v rozsahu, který je v rozporu s obecným zájmem. Nelze jej proto označit za slučitelný s vnitřním trhem.
(356)
S vnitřním trhem neslučitelný podíl dotování penzí pro období od 1. ledna 2003 se vypočítá jako rozdíl mezi referenční sazbou a sazbou příspěvků REK, který se vynásobí celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách podle níže uvedeného vzorce:
Tabulka 8
Vzorec k výpočtu podpory neslučitelné s vnitřním trhem za období od 1. ledna 2003
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem =
=
(referenční sazba - sazba příspěvků REK)
×
Součet hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách
(357)
Podle dostupných údajů činí komparativní výhoda za období 2003-2010 [500-1 000] milionů EUR (viz příloha). Roční částka podpory neslučitelné s vnitřním trhem se v důsledku snížení počtu úředníků v tomto období snížila z […] milionů EUR v roce 2003 na […] milionů EUR v roce 2010.
VII.3.4 Odpověď na argumenty Německa
(358)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Komise vyslovila pochybnosti ohledně nutnosti a přiměřenosti dotování penzí, jelikož příspěvky na sociální zabezpečení hrazené u cenově neregulovaných služeb byly o 11-14 % nižší než příspěvky hrazené soukromými konkurenty. Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 kvantifikovalo výslednou výhodu v rozmezí 100-200 milionů EUR za rok.
(359)
V reakci na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 vzneslo Německo dvě hlavní připomínky:
1)
Německo trvá na tom, že referenční sazba může být založena jen na podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jelikož soukromé podniky nejsou ze zákona povinny podíl zaměstnance platit. Referenční sazba by navíc měla zohledňovat skutečnost, že úroveň platů vyplácených u Deutsche Post byla vždy vyšší než „konkurenční úroveň“.
2)
Německo tvrdí, že Komise neprokázala, že jsou příjmy z cenově regulovaných univerzálních služeb jsou dostatečné k financování uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VII.3.4.1 Komise oprávněně zahrnuje příspěvek zaměstnanců do referenční sazby a nepřizpůsobuje výši platů „platům obvyklým ve srovnání s konkurencí“.
(360)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele.
(361)
Pokud jde o tento první argument, upozorňuje Komise, že úředníci nejsou oproti soukromým zaměstnanců povinni přispívat na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky nutně zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že jak Deutsche Post, tak soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
(362)
Německo dále trvá na tom, že referenční sazba není uplatňována ani na hrubé ani na skutečné platy úředníků, nýbrž pouze na „platy obvyklé ve srovnání s konkurencí“. V REK 2002, 2007 a 2011 měl podle názoru Deutsche Post „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ vycházet z platu podle tarifní smlouvy nebo z platu podle kolektivní smlouvy pro poštovní odvětví z roku 2003.
(363)
V REK 2009 je jako „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ uvedena minimální mzda z roku 2007, která je ještě nižší než plat podle tarifní smlouvy.
(364)
Německo tvrdí, že při tomto výpočtu je nutné vycházet z těchto „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, aby byly náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení na stejné úrovni, jako u jejích konkurentů.
(365)
Komise nemůže tento argument přijmout, jelikož podpora musí být omezena na minimum nezbytné k zajištění toho, aby k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie došlo za přijatelných hospodářských podmínek.
(366)
Bylo by proto nepřiměřené zvýšit podporu v takové míře, že by Deutsche Post měla od roku 1995 hradit příspěvky na sociální pojištění pouze na základě „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, které nezohledňují podmínky na trhu práce v dřívějších letech. V hospodářství je běžné, že se liší platy zaměstnanců přijatých v různou dobu zavedenými podniky resp. novými podniky vstupujícími na trh.
(367)
Ve věci podpory France Telecom (92) Komise také odmítla argument Francie, že by sazba příspěvků na sociální zabezpečení založená na platech měla přihlížet také ke skutečnosti, že úředníci dostávají vyšší platy než zaměstnanci konkurentů. Komise v této souvislosti upozornila na to, že zavedený provozovatel měl díky úředníkům v době otevření trhu dobře kvalifikované a kompetentní zaměstnance, bez nichž by si nedokázal udržet své postavení na trhu. V každém případě by bylo zcela nepřirozené podrobně rozvádět jednotlivá znevýhodnění tradičního poštovního provozovatele a nepřihlížet k jeho značným výhodám, např. pokud jde o podíl na trhu, obchodní značku a zákaznickou základnu.
(368)
Z výpočtů Deutsche Post nelze důvěryhodně vyvodit, že by bez povinnosti zaměstnávat úředníky dosáhla vypočtených úspor z hlediska nákladů na platy. Dokonce i v případě, že by se status státních úředníků v roce 1995 skutečně změnil na status soukromých zaměstnanců, není uvedeno ani kolik úředníků bylo v roce 1995 nahrazeno soukromými zaměstnanci, ani na jaké platové úrovni. Už jen vzhledem k samotnému počtu úředníků zaměstnávaných Deutsche Post (93) v roce 1995 je nepravděpodobné, že by bylo od roku 1995 právně a ekonomicky možné nahradit všechny úředníky stejně produktivními soukromými zaměstnanci s nižšími platy.
(369)
Komise proto odmítá obě námitky Německa, pokud jde o referenční sazbu a platy.
VII.3.4.2 K argumentům Německa, že výnosy z cenově regulovaných cen nestačily na pokrytí uplatňované zátěže
(370)
Německo tvrdí, že Komise posuzovala pouze výši příspěvků na sociální zabezpečení za cenově neregulované služby a nepřezkoumala, zda zisky z regulovaných univerzálních služeb stačí k pokrytí uplatňované zátěže.
(371)
Argumenty Německa jsou dvojí: Zaprvé Komise neprokázala, že německý regulační orgán skutečně schválil zátěže uplatňované Deutsche Post. Zadruhé, Německo uvádí, že přestože regulační orgán tyto zátěže schválil, zisky z cenově regulovaných univerzálních služeb nebyly dostatečné k jejich financování. Aby prokázalo, že výnosy z cenově regulovaných služeb nestačily na pokrytí uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, a že se Deutsche Post za ve srovnání s náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nedostávalo dostatečné náhrady, Německo předložilo dva odborné posudky: vypracované Prof. Weberem a firmou CTcon.
a) Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002, 2007 a 2011 jsou založena na REK předložených Deutsche Post a schvalují všechny uplatňované zátěže
(372)
Existují doklady o tom, že od rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 poštovní regulační orgán schválil zátěže Deutsche Post a náležitě regulované poplatky tak, by tyto zátěže pokrývaly. Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2007 a 2011 také potvrzují, že poštovní regulační orgán přijal požadavky Deutsche Post a povolil, aby byly uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé, hrazeny z výnosů cenově regulovaných služeb.
b) Posudek Prof. Webera nepodporuje tvrzení, že výnosy z cenově regulovaných univerzálních služeb byly nedostatečné na pokrytí zátěží uplatňovaných Deutsche Post.
(373)
Posudek Prof. Webera se zabývá obdobím 1995 až 2010 a zdůrazňuje, že Deutsche Post přijímala nejen dotace na penze, ale také využívala plného krytí zátěže #2 výnosy z cenově regulovaných služeb (podrobný popis tohoto posudku je uveden v oddílu VI.1.4.2 a)).
(374)
Pro hodnocení odborného posudku je přínosné nejprve zopakovat pravidlo pro stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997 Tento zákon vyžaduje, aby cenové limity náležitě zohledňovaly náklady na účinné poskytování poštovních služeb, zátěže plynoucí z nákladů na poskytování univerzální poštovní služby a náklady ve spojení s převzetím nákladů na důchody zaměstnanců, které vyvstaly z právního následovnictví za Deutsche Bundespost.
Tabulka 9
Stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997
Cenové limity pro regulované služby =
=
náklady na účinné poskytování regulovaných služeb + zátěže
=
celkové náklady na regulované služby + zátěže vyplývající z cenově neregulovaných služeb
(375)
Poštovní regulační orgán stanovil regulované poplatky tak, aby příjmy pokrývaly náklady na „účinné poskytování“ cenově regulovaných služeb a schválené zátěže. Jinými slovy, regulované služby zcela financují nejen celkové náklady na regulované služby - bez ohledu na to, zda jsou označeny jako „zátěže“ nebo jako „náklady na účinné poskytování služeb“ - ale také část zátěže plynoucí z cenově neregulovaných služeb. § 20 odst. 2 PostG 1997 tedy zajišťuje, aby byly schválené zátěže zcela pokryty výnosy z cenově regulovaných služeb. V rozporu s tvrzením Německa tedy také zákon vyžaduje, aby za cenově regulované služby nedocházelo k nedostatečnému vyrovnání převzetím nákladů na sociální zabezpečení zaměstnanců v cenově neregulovaných službách, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(376)
Nejprve odborný posudek definuje náklady na sociální zabezpečení úředníků, které nejsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, jako rozdíl mezi všemi náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post za své úředníky hradí (platby do penzijního fondu, náklady na zdravotní péči, úrazové pojištění a různá další pojištění), a příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče na základě minimální mzdy z roku 2007. Poté tento rozdíl dále srovnává se zátěží #2.
(377)
Posudek Prof. Webera je napadnutelný ze dvou hledisek: Zaprvé, přehnaně nadhodnocuje náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí. Zadruhé, přehlíží skutečnost, že v důsledku uvedeného nadhodnocení zahrnují náklady, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, také náklady, na které Deutsche Post obdržela státní vyrovnávací platby, které nejsou přiděleny k zátěži # 2, nýbrž k jiným položkám nákladů. Podrobně se jedná o tyto nedostatky:
(378)
Zaprvé, posudek stanoví náklady na sociální zabezpečení, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, na základě podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení. Zátěž #2 je však vypočtena na základě sazby příspěvků REK. Jelikož je sazba příspěvků REK vyšší než podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení vypočtené v posudku vyšší než zátěž #2. Posudek proto nezohledňuje ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, které poštovní regulační orgán považuje za „náklady na účinné poskytování“.
(379)
Za druhé, posudek nezohledňuje skutečnost, že zátěž #1 (náklady na mzdy obvyklé ve srovnání s konkurencí) rovněž zahrnuje část nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé (např. vzhledem k rozdílu mezi skutečnými platy a referenční hodnotou pro úroveň platů, která je „ve srovnání s konkurencí obvyklá“), a že tyto náklady jsou proto financovány pomocí zátěže #1. Další náklady na sociální zabezpečení, které odborný posudek zohledňuje, jsou pokryty samostatnými zátěžemi (např. platby na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT) jsou hrazeny pomocí zátěže #6), a jsou tudíž vyrovnány. Zatímco je uvedena celková suma skutečných nákladů na sociální zabezpečení úředníků, neuvádí se, že jsou náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí hrazeny také jinými zátěžemi než pomocí zátěže #2.
(380)
Za třetí, je třeba přihlédnout k tomu, že zátěž #2 obsahuje náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance. Příspěvky na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance byly před rokem 2003 vyšší než referenční sazba REK, jelikož byly v těchto nákladech zahrnuty také úroky ve výši zhruba […] milionů EUR na penzijní připojištění soukromých zaměstnanců. Od roku 2003 jsou tyto náklady na úroky připočítávány k finančním nákladům a náklady na sociální zabezpečení vzniklé v souvislosti se soukromými zaměstnanci jsou tedy nižší než referenční sazba REK.
(381)
Jelikož posudek zahrnuje celou zátěž #2 jako vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vzniklo pro náklady na sociální zabezpečení úředníků před rokem 2003 nadměrné snížení a po roce 2003 nedostatečné snížení. Pro výpočet přiměřeného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků ze zátěže #2, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, je třeba u zátěže #2 posuzovat státní úředníky a soukromé zaměstnance odděleně.
(382)
Nedostatečné vyrovnání, které posudek zjistil, je proto zavádějící, neboť se přehlíží skutečnost, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - jsou kryty nejen zátěží #2 a že poštovní regulační orgán považoval vyšší podíl nákladů na sociální zabezpečení za náklady na „účinné poskytování“. Náležitou opravou chyb v odborném posudku, pokud jde o vyrovnání, se zátěže a náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vyrovnávají přesně podle § 20 odst. 2 PostG 1997.
(383)
Námitku Německa, že se Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 dopustila chyby, když vypočetla komparativní výhodu pouze pro cenově neregulované služby, je nutno odmítnout, protože podle § 20 odst. 2 PostG 1997 musí poštovní regulační orgán stanovit cenový limit tak, aby příjmy z cenově regulovaných služeb pokryly náklady na jejich účinné poskytování a schválené zátěže.
c) Absence důkazu nedostatečného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, podle posudku WIK
(384)
S odkazem na REK 2009 Německo tvrdí, že Deutsche Post trpěla od roku 1990 značnými ztrátami z cenově regulovaných služeb, jelikož výnosy z jejich poskytování zcela absorbovaly náklady na cenově regulované služby a čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby (94). Německo také proto odmítá argument Komise, že by zisky z cenově regulovaných služeb byly dostatečné k financování nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, na cenově neregulované služby.
(385)
Komise se zaprvé domnívá, že z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu po roce 2003 jasně vyplývá, že vyčlenil část výnosu z cenově regulovaných služeb na vyrovnání zátěže #2. Existence příspěvku z výnosů z cenově regulovaných služeb proto jednoznačně vyplývá z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu.
(386)
Zadruhé z posudku WIK v protikladu k REK 2009 vyplývá, že cenově regulované služby od roku 2000 dosahovaly značně pozitivního rozpětí zisku ve výši přesahující [6,5-8,5] % obratu.
Obrázek 9
Výpočet ROS pro cenově regulované služby na základě posudku WIK
(…)
Poznámka:
Výpočty jsou založeny na úpravách REK 2009 provedených v posudku WIK. Dále se vychází z toho, že cenově regulované služby pokrývají všechny ztráty cenově neregulovaných univerzálních služeb. Nižší zisk za rok 2007 lze připsat především mimořádně vysokým odpisům v oblasti nemovitostí.
(387)
Vyšší zisky od roku 2000 mají přímou souvislost se snížením příspěvků na penzijní pojištění podle penzijního zákona z roku 1995: Zatímco v roce 1999 Deutsche Post provedla roční paušální platbu ve výši 2,045 miliardy EUR, činil odpovídající částka v roce 2000 pouze 735 milionů EUR (33 % skutečných platů úředníků). Jelikož poštovní regulační orgán neupravil v roce 2000 regulované poplatky směrem dolů v souladu se snížením příspěvků na penzijní pojištění, zisky Deutsche Post se výrazně zvýšily. Dosažený zisk zůstal vysoký dokonce i po přijetí rozhodnutí o cenových limitech 2002, jelikož regulované poplatky nebyly sníženy dostatečně k tomu, aby odpovídaly nákladům na poskytování cenově regulovaných služeb.
(388)
Pokud jde o kritiku Německa ohledně posudku WIK, Komise shledává, že tento posudek poskytuje přesnější popis ekonomické situace Deutsche Post obecně a zisky z cenově regulovaných služeb, udává jako REK 2009. Je tomu tak z těchto důvodů:
i) Vhodnější přidělení nákladů komerčním službám
(389)
Podle rozsudku ve věci Chronopost musí komerční služby hradit své přímé náklady samy a musí poskytovat náležitý příspěvek na režijní náklady. Přiměřené rozdělení nákladů mezi jednotlivé služby lze prokázat buď pomocí vnějších referenčních hodnot (např. tržních cen) nebo pomocí vnitřních údajů o nákladech (95).
(390)
REK 2009 jsou založeny na zásadě stanovené v § 20 odst. 2 PostG 1997, podle níž by cenově neregulovaným službám měly být přisuzovány pouze náklady na účinné poskytování služeb, zatímco všechny zátěže (např. další náklady vyplývající z převzetí nákladů na důchody zaměstnanců Postdienst a čisté náklady spojené s povinností univerzální služby) musí být financovány z příjmů z cenově regulovaných služeb. V posudku WIK se však v návaznosti na přezkum REK 2009 ve srovnání s rentabilitou soukromých konkurentů uvádí, že Deutsche Post přisuzuje cenově regulovaným službám příliš vysoký podíl zátěží a naopak komerčním službám nedostatečné náklady.
(391)
Posouzení uplatňovaných - „ve srovnání s konkurencí obvyklých“ - referenčních hodnot, které Deutsche Post používala ke stanovení jednotlivých zátěží, potvrzuje zjištění posudku WIK: Jak je uvedeno výše, je sazba příspěvků REK k výpočtu zátěže #2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) příliš nízkou referenční hodnotou ve srovnání se zákonným pojistným na sociální zabezpečení, které musí platit konkurenti ze soukromého sektoru. Navíc se například v případě zátěže vyplývající ze sítě poštovních poboček jedná o čistě hypotetickou referenční hodnotu, jelikož nelze prokázat, že by Deutsche Post od roku 1990 sama bez povinnosti univerzální služby žádné poštovní pobočky neprovozovala. Stejně tak nelze prokázat, že by Deutsche Post mohla od roku 1990 fungovat výlučně s pracovníky, jimž by musela platit pouze plat na úrovni minimální mzdy z roku 2007.
(392)
Komise proto dochází k závěru, že posudek WIK představuje vhodnější základ ke stanovení nákladů, jež lze přisoudit komerčním službám.
(393)
Ocenění nákladů musí být navíc provedeno v souladu s všeobecně přijímanými účetními zásadami podle směrnice 97/67/ES a směrnice 2006/111/ES. V ročních uzávěrkách Deutsche Post nejsou uvedeny ani zvýšené náklady na odpisy ani výše nastavené dodatečné náklady na penze. Tyto náklady jsou - a to platí pro Deutsche Post i pro její konkurenty - běžně financovány z čistého zisku společnosti. Nové ocenění nákladů směrem výše by tudíž Deutsche Post oproti jejím konkurentům zvýhodnilo.
ii) Stanovení referenčních hodnot k výpočtu přiměřeného zisku s ohledem na rizikové postavení Deutsche Post
(394)
Zisky, kterých Deutsche Post od roku 2000 dosáhla, byly výrazně nad mediánem ROS ve výši 3,48 % uvedeném v posudku WIK a spodním ROS ve výši 6,1 % uvedeném v posudku Deloitte-II. Tvrzení Německa, že Deutsche Post utrpěla tak vážné ztráty, že nebyla schopná hradit zátěže zisky z cenově regulovaných služeb, proto nelze přijmout.
(395)
Dále je třeba kriticky nahlížet na posudek Deloitte-II, který vychází z malé srovnávací skupiny sestávající především z mezinárodních expresních balíkových služeb (např. UPS, FedEx, TNT Express). Doporučení vyslovené v posudku Deloitte-II pro přiměřené ziskové rozpětí použít spodní ROS ve výši 6,1 % a medián ROS ve výši 7,4 % přehlíží skutečnost, že Deutsche Post provozuje podnikání, které je nejen výrazně méně kapitálově náročné, ale také méně rizikové:
1)
Deutsche Post sama neprovozuje expresní balíkové služby. Ty provozuje její dceřiná společnost DHL.
2)
Listovní služby, které představují 75 % výnosů Deutsche Post, vyžadují daleko menší kapitálové investice ve srovnání s provozovateli mezinárodních balíkových služeb, protože hlavními náklady na doručování zásilek jsou platy listovních doručovatelů. Provozovatelé expresních balíkových služeb musí investovat daleko více do kapitálově náročného vybavení (96).
3)
Dominantní postavení Deutsche Post na trhu s listovními zásilkami bylo vytvořeno a upevněno díky exkluzivní licenci, která jí přinesla jistou zákaznickou základnu, aniž by musela provést zásadní investice do marketingu nebo obchodní značky. Naproti tomu mezinárodní provozovatelé balíkových služeb si museli vybudovat svou pozici na každém vnitrostátním trhu od základů, přičemž na vlastní riziko a náklady vytvořili některé velice dobře známé obchodní značky (97).
4)
Tržní a nákladová rizika Deutsche Post byla zajištěna státními opatřeními (98). Zejména cenová regulace zajistila, aby byly pokryty všechny zátěže cenově neregulovaných služeb (99).
(396)
Posudek WIK proto správně použil referenční sazbu pro zisk, která leží pod rozmezím doporučovaným v posudku Deloitte-II, a přihlédl by k tomu, že Deutsche Post podniká s nižší kapitálovou náročností a nižšími riziky, než provozovatelé mezinárodních expresních balíkových služeb. Není však nezbytné stanovit přesně úroveň referenční hodnoty zisku, protože dosažená průměrná rozpětí ROS ve výši 8,3 % jsou již vyšší než odhadovaný spodní ROS ve výši 6,1 % podle posudku Deloitte-II. Dokonce ani podle odborného posudku, který předložilo samo Německo, nebylo možné vyvodit, že by Deutsche Post od roku 2000 dostávala příliš nízké vyrovnání.
(397)
V každém případě lze kritice Německa týkající se posudku WIK jen těžko porozumět, jelikož medián ROS ve výši 3,48 % není nad úrovní zisku, který poštovní regulační orgán a Deutsche Post samy považovaly za přiměřený. Na jedné straně z referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 % obecně vyplývá vyšší zisk než kapitálové náklady (např. náklady na […] a […]), které Deutsche Post uplatňovala ve svých REK a které byly schváleny poštovným regulačním orgánem (viz oddíl IV.4.3.). Na druhé straně se v posudku WIK uváděný medián ROA ve výši 7,66 % pohybuje na podobné úrovni jako výnosy z kapitálu, které Deutsche Post […].
(398)
To, že se Německo odkazuje na rozpětí přiměřeného zisku v železniční a autobusové dopravě (výnosy z prodeje ve výši 7 %-8 %), nemá vliv na závěry ohledně referenční hodnoty ke stanovení přiměřeného zisku. Tato odvětví hospodářství jsou kapitálově náročnější, a vyžadují proto k pokrytí kapitálových nákladů vyšší výnosy z prodeje. Tyto údaje naopak potvrzují, že referenční hodnota pro přiměřený zisk uvedená v posudku Deloitte-II je více v souladu s průměrnou výší ROS u kapitálově náročného hospodářského odvětví než u hospodářského odvětví náročného z hlediska pracovních sil.
c) Závěry
(399)
Komise musí odmítnout tvrzení Německa, podle něhož výnosy z cenově regulovaného odvětví nestačí na pokrytí uplatňované zátěže plynoucí z nákladů na sociální pojištění, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Tvrzení Německa nelze podpořit ani pomocí REK 2009 ani odborným posudkem, který Německo předložilo.
(400)
Naopak je v rozhodnutích o cenových limitech 2002, 2007 a 2011 jednoznačně zdokumentováno, že poštovní regulační orgán schválil vyrovnání uváděných zátěží výnosy z cenově regulovaných služeb.
VII.3.5 Zrušení podpory neslučitelné s vnitřním trhem od 1. ledna 2013
(401)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise, pokud zjistila, že je určitá podpora neslučitelná s vnitřním trhem, pravomoc rozhodnout, že dotčený členský stát musí tuto podporu zrušit nebo změnit (100). Podle této judikatury slouží tato povinnost slouží k obnovení předchozí situace (101). Soudní dvůr v tomto ohledu stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jestliže příjemce protiprávní podporu vrátil, ztratil tak výhodu, kterou využíval na trhu ve vztahu ke svým konkurentům, čímž by byl obnoven stav před poskytnutím podpory (102).
(402)
V souladu s touto judikaturou čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví toto: „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“
(403)
Komise dále poznamenává, že se rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 a 2011 vztahují na období 1990-2007. V případě dotování penzí se však jedná o pokračující režim podpory, který neskončil v roce 2007. Také vyrovnávání zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb nebylo ukončeno v roce 2007. Německo ve svém sdělení z 2. ledna 2012 poskytlo údaje o dotování penzí a o dosažených výnosech z cenově regulovaných služeb, včetně roku 2010. Komise proto dochází k závěru, že navrácení neslučitelné části dotací na penze by nemělo být omezeno rokem 2007, nýbrž by mělo pokračovat až do data oznámení tohoto rozhodnutí.
(404)
S ohledem na výpočet prvků podpory, které již byly společnosti Deutsche Post poskytnuty, chce Komise nejprve podotknout, že podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení práva Unie od Komise nevyžaduje, aby při nařízení navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, stanovila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (103).
(405)
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem musí být vypočtena s použitím vzorce v tabulce 8 na základě sazby příspěvků REK a referenční sazby (definice je uvedena v příloze a v tabulce 7 a na základě hrubého platu úředníků (definice je uvedena v tabulce 6. Z částky protiprávní podpory budou za každý rok poskytování stanoveny úroky, a to až do úplného navrácení podpory. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními v kapitole V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (104).
(406)
Výpočty v příloze, které stanoví výši protiprávní podpory za období 2003-2010 (bez úroků) jsou založeny na předpokladu, že úředníci pracují v oblasti cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb ve stejném poměru. Dostupné údaje nevypovídají o přesném počtu úředníků, kteří působili v cenově regulovaných a cenově neregulovaných službách. Předpokládá se proto, že podíly výnosů z cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb jsou spolehlivou aproximací pro účely rozdělení nákladů na platy.
(407)
Přesnější údaje mohou proto vést k přesnějším výpočtům a změnit výsledky. Německo nedávno poskytlo ohledně celkové částky platů úředníků v cenově neregulovaných službách v období 1995-2007 nové údaje. Tyto údaje naznačují, že by se celková částka platů úředníků měla stanovovat podle rozdělení založeného na nákladech na zaměstnance Deutsche Post uvedených v REK. Výsledná celková částka platů úředníků stanovená tímto postupem by mohla být nižší než u odhadů na základě podílů na výnosech. Německo dne 2. a 19. ledna 2012 předložilo připomínky, které poukazují na to, že se poměrné rozdělení zátěží v rámci cenově regulovaných služeb a mezi cenově regulované a cenově neregulované služby, přinejmenším, pokud jde o rozhodnutí o cenovém limitu 2011 změnilo. Podle těchto údajů byla zřejmě od roku 2008 jedna část zátěže přisouzena cenově neregulovaným službám. Při provádění tohoto rozhodnutí bude přesná částka protiprávní podpory vypočtena společně s Německem s přihlédnutím k těmto připomínkám.
(408)
Komise navzdory všemu úsilí nedokázala vypracovat spolehlivé údaje, pokud jde o částku protiprávní podpory poskytnutou v období 1995-2002. Také zřejmě není možné uvést v tomto rozhodnutí parametry výpočtu, které by byly dostatečně přesné k tomu, aby členskému státu umožnily (samostatně nebo ve spolupráci s Komisí) provést konečný výpočet během provádění rozhodnutí. Za těchto zvláštních okolností respekt k právu členského státu na obhajobu a zásada právní jistoty představují překážky pro navrácení podpory podle čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999, které stanoví, že „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.
(409)
Navracení podpory by proto mělo začínat 1. lednem 2003 a mělo by pokračovat, dokud nepřestane existovat komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
(410)
Pro období počínající dnem oznámení tohoto rozhodnutí je třeba zajistit, aby úroveň příspěvků na sociální zabezpečení založených na platech, které Deutsche Post platí za své úředníky, nebyla nižší než úroveň příspěvků, které platí konkurenti za soukromé zaměstnance. Při srovnání je třeba přihlížet k veškerým vyrovnáním, které Deutsche Post obdrží na základě regulace cen podle § 20 PostG.
VIII. POSOUZENÍ STÁTNÍCH VYROVNÁVACÍCH PLATEB
VIII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(411)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(412)
Státní vyrovnávací platby jsou státním zdrojem, jelikož byly poskytovány na základě § 37 a 40 PostVerfG 1989 a § 2 PostUmwG 1994 a byly financovány ze zdrojů veřejného podniku Telekom.
VIII.1.1 Finanční výhoda ze státních vyrovnávacích plateb
VIII.1.1.1 Tvrzení Německa, že odvod je třeba považovat za zvláštní zátěž
(413)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby by vyrovnaly pouze ty odvody, které představovaly náklady, jež by soukromí konkurenti běžně nemuseli hradit. Podle Německa se v případě odvodů jedná o poplatek „sui generis“ a nelze je řadit mezi daně či dividendy.
(414)
Deutsche Post musela v období 1924-1995 platit odvody ve výši od 6,6 % a 10 % obratu. Podle posudku KPMG Spolkový ústavní soud (Bundesverfassungsgericht) ve svém rozsudku ze dne 22. března 1984 přesně nedefinoval právní povahu odvodů, ale charakterizoval je jako příjem do veřejného rozpočtu („Erwerbseinkünften des Bundes“). Odvody byly dále popsány jako náklady („Kosten der Leistung“), které Deutsche Post platí za poskytování svých služeb.
(415)
Ačkoli Spolkový ústavní soud nedefinoval přesně, do jaké míry by měly být odvody považovány za náhradu daní či dividend, je jasné, že představovaly příjem do státního rozpočtu.
(416)
Zaprvé, mnohé členské státy používaly příjmy z poštovního a telekomunikačního monopolu jako zdroj příjmů do státního rozpočtu. Jelikož Bundespost a její předchůdci byli jakožto státní podniky do roku 1995 osvobozeni od daní, byl jim uložen poplatek sui generis jako další zdroj příjmů z těchto sektorů do státní rozpočtu. Požadovat od těchto monopolů odvody bylo z ekonomického hlediska rozumné. Uživatelé byli ochotni přijmout zvyšování poplatků, aniž by výrazně omezili využívání těchto služeb, takže mohlo být dosaženo vysokých příjmů do státního rozpočtu.
(417)
Zadruhé, Deutsche Post nebyla na rozdíl od soukromých podniků povinna platit ani přímé ani nepřímé daně a nebyla povinna vyplácet dividendy z poskytnutého kapitálu. Platby odvodů tedy představovaly pro stát způsob, jak mít z Deutsche Post příjmy - ať už v jeho roli daňového orgánu nebo podílníka. V tomto ohledu není důležité, zda odvody zcela odpovídají definicím určitých daní a dividend či nikoliv. V každém případě se u odvodů jedná o platby, které Deutsche Post musela odvádět od roku1924 a které představovaly příjmy do státního rozpočtu.
(418)
Konečně, lze uzavřít, že povinnost platit odvody byla v souladu s veřejným cílem dosáhnout ze státního monopolu zisk pro státní rozpočet, ať už v podobě daní nebo dividend. Odvody proto představovaly běžné náklady, které musela Deutsche Post financovat z vlastních prostředků.
VIII.1.1.2 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly v souladu s chováním soukromého investora
(419)
Německo tvrdí, že poskytování státních vyrovnávacích plateb se částečně rovnalo jednání soukromého investora, jelikož těmito platbami financovalo ziskové investice do sítě Deutsche Post.
(420)
Jelikož však byly státní vyrovnávací platby poskytovány na základě utrpěných ztrát a nikoliv investičních plánů, je jasné, že žádný soukromý investor by takovou investiční strategii nepřijal.
(421)
Pro Deutsche Post proto ze státních vyrovnávacích plateb vznikla finanční výhoda.
VIII.1.1.3 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly vyrovnáním čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby
(422)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepřestavovaly státní podporu, jelikož vyrovnávaly čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
(423)
V rozsudku Altmark (105) Soudní dvůr rozhodl, že vyrovnávací platby za poskytování veřejné služby nepředstavují státní podporu pro účely článku 107 SFEU, pokud jsou splněna čtyři kumulativní kritéria. Zaprvé, přijímající podnik musí být skutečně pověřen plněním povinnosti veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány. Zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Zatřetí, vyrovnání nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Začtvrté, není-li v konkrétním případě podnik, který má plnit povinnosti veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní zvolit uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku, který je přiměřeně vybaven dopravními prostředky.
(424)
Jelikož Deutsche Post nebyla vybrána na základě veřejného výběrového řízení a Německo neprokázalo, že jde o dobře řízený podnik, není čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark splněno.
VIII.1.2 Závěry o existenci podpory
(425)
Státní vyrovnávací platby byly poskytovány ze státních zdrojů a zmírňovaly u Deutsche Post náklady, které by za běžných podmínek soukromé podniky musely hradit samy. Německu se nepodařilo dokázat, že státní vyrovnávací platby splňují kritéria podle rozsudku Altmark, a proto by se neměly považovat za státní podporu.
(426)
Z důvodů objasněných v oddíle VII.1.2 je pravděpodobné, že státní vyrovnávací platby narušují hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivňují obchod.
(427)
Komise proto dochází k závěru, že státní vyrovnávací platby představují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VIII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 3 SFEU
(428)
Státní vyrovnávací platby byly zavedeny § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989, a představují proto nové opatření podpory.
VIII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU
(429)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže. Smlouva však stanoví výjimku z těchto ustanovení, je-li splněna řada podmínek: za prvé musí stát oficiálně pověřit podnik plněním určitého úkolu. Za druhé, pověření se musí týkat služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí, musí být výjimka pro splnění svěřeného úkolu nezbytná a přiměřená danému účelu. Za čtvrté, rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(430)
Ve sděleních z roku 1996 resp. 2001 (106), (107) a v rámci Společenství z roku 2005 Komise vysvětluje uplatňování kritérií nutnosti a přiměřenosti s ohledem na výjimku podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Oddíl 2.4 rámce Společenství z roku 2005 je nejnovější kodifikací ustanovení o významu a působnosti těchto kritérií, která v minulosti důsledně uplatňoval Soudní dvůr, Tribunál i Komise.
(431)
Podle oddílu 2.4 rámce Společenství z roku 2005 musí být zohledněna nutnost a přiměřenost poskytovaného vyrovnání splněny následující zásady:
1)
Vyrovnání nepřesáhne nezbytnou výši pro krytí nákladů vzniklých z plnění povinnosti veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s ním souvisejícím, jakož i přiměřenému zisku z plnění těchto povinností.
2)
Vyrovnání zahrnuje veškeré výhody poskytované státem nebo prostřednictvím státních zdrojů v jakékoli formě - bez ohledu na jejich klasifikaci pro účely čl.107 odst. 1 SFEU.
3)
Vyrovnání musí být skutečně použito na činnosti dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Vyrovnávací platby za plnění povinnosti veřejné služby, které jsou poskytovány na provádění služeb obecného hospodářského zájmu, ale ve skutečnosti jsou využívány na činnost na jiných trzích, nejsou oprávněné, a představují tedy neslučitelnou státní podporu.
(432)
Komise ve své rozhodovací praxi považovala státní vyrovnávací platby nákladů spojených s poskytováním univerzální služby za podporu slučitelnou s vnitřním trhem (resp. je za podporu nepovažovala), pokud byly platby nižší než vzniklé čisté náklady na univerzální službu (108).
VIII.3.1 Pověření poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu
(433)
Jednotlivé po sobě jdoucí směrnice a judikatura Soudního dvora (109) vždy uznávaly univerzální poskytování poštovních služeb za službu obecného hospodářského zájmu.
(434)
Deutsche Post byla do 31. prosince 2007 na sebe navazujícími zákony o poštách pověřena poskytováním univerzálních poštovních služeb.
VIII.3.2 Nutnost a přiměřenost státních vyrovnávacích plateb
(435)
Německo trvá na tom, že státní vyrovnávací platby byly přiměřeným vyrovnávacím opatřením, protože podle REK 2009 byly výrazně nižší než vzniklé čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995. Z REK 2009 vyplývá, že v roce 1995 chyběla Deutsche Post navzdory státním vyrovnávacím platbám na vyrovnání čistých kumulovaných nákladů na plnění povinnosti univerzální služby za období 1990-1995 částka […] mld. EUR.
(436)
Po úpravách přidělení nákladů a ocenění nákladů v REK 2009 došel posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby vyrovnávaly kumulované čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995 vyrovnaly.
(437)
Výpočty v posudku WIK ukazují, že v roce 1995 vyrovnání kumulované čisté náklady přesáhlo o [0-20] milionů EUR. Komise nicméně uznává, že kvalita údajů nákladového účetnictví za tyto roky je špatná. V posudku WIK se také jako kapitálové náklady uznávají pouze odvody, aniž by se přihlíželo k dalšímu přiměřenému zisku.
(438)
Z těchto dvou důvodů Komise shledává, že posudek WIK nelze použít jako základ pro odmítnutí tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby představují přiměřené vyrovnání nákladů Deutsche Post na plnění povinnosti univerzální služby.
Tabulka 10
Výpočet kumulovaných čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby a státních vyrovnávacích plateb (složený úrok 1995)
REK 2009
Posudek WIK
Kumulované čisté náklady
- […] miliard EUR
- […] miliard EUR
Státní vyrovnávací platby
+ 6,707 miliardy EUR
+ 6,707 miliardy EUR
Nadměrné resp. nedostatečné vyrovnání
- […] miliard EUR
+ [0 až 20] milionů EUR
(439)
Státní vyrovnávací platby jsou proto podle čl. 106 odst. 2 SFEU podporou slučitelnou s vnitřním trhem, neboť nepřesahují čisté náklady, které vznikly Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby.
IX. STÁTNÍ ZÁRUKA NA DLUHOPISY VYDANÉ PŘED ROKEM 1995 PŘEDSTAVUJE EXISTUJÍCÍ PODPORU PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(440)
Komise uvádí, že předpisy o státní záruce na dluhopisy byly zavedeny v roce 1953 podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení beze změny převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(441)
Jelikož byly státní záruky na dluhopisy zavedeny v roce 1953 a tedy před vstupem v platnost Smlouvy o EHS v roce 1958, jde o existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999.
(442)
Podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1995 tato existující podpora skončila. Skutečnost, že stát zůstal ručitelem za dluhopisy vydané před privatizací Deutsche Post, nepředstavuje novou podporu, protože tato výhoda byla Deutsche Post udělena v době, kdy byly dluhopisy vydány.
X. ZÁVĚRY
(443)
Komise shledává, že dotování penzí a státní vyrovnávací platby jsou opatřeními podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože ulevují Deutsche Post AG od nákladů, které by za běžných okolností měl hradit podnik sám.
(444)
Komise dále shledává, že Německo provádělo dotování penzí a státní vyrovnávací platby protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 2 SFEU. Státní záruka na dluhopisy, které Deutsche Post vydala před svou privatizací, představuje existující podporu, která byla zrušena v roce 1995.
(445)
Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože poskytovalo komparativní výhodu pro cenově neregulované služby vzhledem k tomu, že poštovní regulační orgán schválil financování zátěží výnosy z cenově regulovaných cen. Německo podniku Deutsche Post AG nepřiměřeně ulevilo od příspěvků na sociální zabezpečení, jelikož v rámci těchto opatření docházelo nejen k dotování penzí, ale bylo podniku Deutsche Post AG umožněno přenést na zákazníky cenově regulovaných služeb část nákladů na sociální zabezpečení cenově neregulovaných služeb, které by měl tento podnik hradit sám tak, jak to činí soukromí konkurenti.
(446)
Deutsche Post AG se díky opatřením na podporu v oblasti penzí nachází ve výhodném postavení oproti soukromým konkurentům, jelikož za své cenově neregulované služby musela nést nižší zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, než jsou náklady stanovené zákonem, které bezesporu vznikají soukromým konkurentům.
(447)
S vnitřním trhem neslučitelná podpora by se tedy měla vypočítat jako rozdíl mezi referenční sazbou, která uvádí příspěvky Deutsche Post AG na sociální zabezpečení pro cenově neregulované služby do souladu s příspěvky konkurentů, a sazbou příspěvků REK, které skutečně hradí Deutsche Post AG za své cenově neregulované služby, vynásobený celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách. Konkrétně by se měla podpora neslučitelná s vnitřním trhem vypočítat podle vzorce v tabulce 8 na základě definic sazby příspěvků REK a referenční sazby REK, jak je stanoveno v tabulce 7 a v příloze, a hrubých platů úředníků v tabulce 6.
(448)
S vnitřním trhem neslučitelná státní podpora, kterou měla Deutsche Post k dispozici od 1. ledna 2003, by měla být požadována zpět počínaje 1. lednem 2003 a konče datem, kdy konkurenční výhoda přestane existovat. Kromě toho by Německo mělo v zájmu zrušení komparativní výhody přijmout všechna nutná opatření k tomu, aby změnila zmírnění nákladů na penze vyplývající z dotování penzí a regulace poplatků.
(449)
Komise shledává, že se v případě státních vyrovnávacích plateb jedná o opatření podpory, které je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnávaly kumulované čisté náklady vzniklé Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ
Článek 1
1. Dotování penzí pro Deutsche Post AG představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU a Německo jej udělovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
2. Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem, protože Německo v nepřiměřené míře přispívalo k financování penzí úředníků Deutsche Post AG, kteří odešli do důchodu.
Článek 2
Státní vyrovnávací platby, které přestavují státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU pro Deutsche Post AG a které Německo poskytovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, jsou slučitelné s vnitřním trhem.
Článek 3
Státní záruka přestavuje existující podporu ve prospěch Deutsche Post AG podle čl. 107 odst. 1 a čl. 108 odst. 3 SFEU.
Článek 4
1. Německo od Deutsche Post AG vyžádá zpět podporu neslučitelnou s vnitřním trhem uvedenou v článku 1, která je Deutsche Post AG poskytována od 1. ledna 2003 až do chvíle, kdy přestane existovat komparativní výhoda.
2. Částka, která má být podle odstavce 1 navrácena, zahrnuje úroky, jejichž výše se vypočítá ode dne, kdy byla podpora příjemci poskytnuta až do skutečného vrácení podpory.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (110), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem od data oznámení tohoto rozhodnutí Německo zajistí, aby při zohlednění financování zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb schválených poštovním regulačním orgánem již Deutsche Post AG nevznikala komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
Článek 5
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem, jak je stanoveno v článku 4.
2. Německo zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Německo Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), která má být získána zpět od Deutsche Post AG;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady, z nichž vyplývá, že byl Deutsche Post AG doručen příkaz k navrácení podpory neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Německo Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora neslučitelná s vnitřním trhem uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na základě jednoduché žádosti Komise předloží Německo okamžitě informace o již přijatých nebo plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Mimo jiné bude Německo poskytovat podrobné informace o částce podpory a úrocích, které Deutsche Post AG již vrátila.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. ledna 2012
KOMISJONI OTSUS,
25. jaanuar 2012,
meetme C 36/07 (ex NN 25/07) kohta, mida Saksamaa on rakendanud äriühingu Deutsche Post AG kasuks
(teatavaks tehtud numbri C(2012) 184 all)
(Ainult saksakeelne tekst on autentne)
(EMPs kohaldatav tekst)
(2012/636/EL)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut (1), eriti selle artikli 108 lõike 2 esimest lõiku,
olles kutsunud huvitatud isikuid üles esitama märkusi vastavalt eespool osutatud sätetele (2) ja võttes nende märkusi arvesse,
võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, eriti selle artikli 62 lõike 1 punkti a,
ning arvestades järgmist:
I. MENETLUS
I.1. Riigiabi menetlus
I.1.1. 1999. aasta menetluse algatamise otsus ja 2002. aasta negatiivne otsus
(1)
1994. aastal esitas United Parcel Service (edaspidi „UPS”) kaebuse, milles väitis, et äriühingule Deutsche Bundespost Postdienst (edaspidi „Postdienst”) oli antud õigusvastast abi.
(2)
Seoses riigiabi menetluse algatamisega 23. oktoobril 1999 (edaspidi „1999. aasta menetluse algatamise otsus”) esitas Saksamaa 16. septembril 1999 oma seisukoha. Pärast 1999. aasta menetluse algatamise otsuse avaldamist esitasid 14 huvitatud isikut komisjonile oma märkused, mille komisjon edastas 15. detsembri 1999. aasta kirjaga Saksa valitsusele, et anda talle võimalus esitada oma märkused. Saksamaa vastas 1. veebruari 2000. aasta kirjaga, mille komisjon registreeris 2. veebruaril 2000.
(3)
Komisjon võttis 19. juunil 2002 vastu negatiivse otsuse (3) (edaspidi „2002. aasta negatiivne otsus”), milles märkis, et Postdienst ja tema õigusjärglane Deutsche Post AG (edaspidi „DPAG”; Postdienst ja DPAG koos edaspidi „Deutsche Post”) määrasid rändmüügi saadetistele hinna, mis ei hõlmanud lisakulusid, ning et selline agressiivne hinnapoliitika ei ole kooskõlas Deutsche Posti universaalteenuse osutamise kohustusega. Sellest tulenev 572 miljoni euro suurune kahjum kaeti lõpuks Euroopa Liidu toimimise lepingu (edaspidi „ELi toimimise leping”) artikleid 106 ja 107 rikkudes riigi rahalistest vahenditest, mis anti Deutsche Postile mitmel eri kujul (nt riiklikud hüvitised sidusettevõtjalt Deutsche Bundespost Telekom (edaspidi „Telekom”), riigigarantiid ja postiametnike pensionide rahastamise riiklik toetamine (edaspidi „pensionitoetus”)).
(4)
Komisjoni soovil nõudis Saksamaa siseturuga kokkusobimatu 572 miljoni euro suuruse riigiabi DPAG-lt tagasi. Deutsche Post esitas otsuse peale kaebuse Euroopa Liidu kohtutele.
(5)
Euroopa Liidu Üldkohus (edaspidi „Üldkohus”) tühistas oma 2008. aasta otsusega (4) 2002. aasta negatiivse otsuse, kuna komisjon ei olnud põhjalikult analüüsinud kõiki universaalteenustest saadud tulusid ja kulusid, et teha kindlaks, kas Deutsche Postile maksti liiga väikest või liiga suurt hüvitist.
(6)
Seejärel maksis Saksamaa tagasinõutud 572 miljoni euro suuruse riigiabi (millele lisandus intress) Deutsche Postile tagasi.
(7)
Euroopa Kohus jättis 2. septembril 2010 rahuldamata komisjoni poolt Üldkohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse (5).
I.1.2. Uued 2002. aasta negatiivse otsuse kohta esitatud kaebused
(8)
UPS esitas 13. mail 2004 uue kaebuse, mille kohaselt anti Deutsche Postile pärast 2002. aasta negatiivset otsust õigusvastast abi. UPS väitis, et 2002. aasta negatiivses otsuses ei hinnatud kõiki esialgses 1994. aasta kaebuses käsitletud meetmeid ja Deutsche Postile antud rahalised soodustused olid tunduvalt suuremad kui riigiabieeskirjadega vastuolus olev 572 miljoni euro suurune abi. Deutsche Post kasutas riigi vahendeid oma pakiteenuse väljaarendamiseks (nt muude ettevõtjate omandamise kaudu) ja selleks, et müüa oma tütarettevõtjatele Postbank AG-le ja Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG-le (edaspidi „DPEED”), kes tegutsesid panganduse valdkonnas ja osutasid kaubamärgi DHL all pakiteenust äriklientidele, teenuseid põhjendamatult madala siirdehinnaga.
(9)
Komisjon nõudis Saksamaalt 9. novembril 2004 ja 1. aprillil 2005 lisateavet. Saksamaa saatis oma vastused 2. detsembril 2004 ja 3. juunil 2005.
(10)
TNT Post AG & Co KG (edaspidi „TNT”) esitas 16. juulil 2004 kaebuse, milles ta väitis samuti, et Deutsche Post on müünud Postbank AG-le teenuseid põhjendamatult madala siirdehinnaga. TNT sõnul tasus Postbank AG üksnes osutatud teenuste muutuvkulud, samal ajal kui Deutsche Post rahastas oma jaotusvõrgu üldised püsikulud täies ulatuses monopoolselt kirjateenuselt saadud tuludest.
(11)
Komisjon nõudis Saksamaalt 11. novembril 2004 ja 25. aprillil 2005 lisateavet. Saksamaa saatis oma vastused 17. detsembril 2004 ja 23. juunil 2005.
I.1.3. 2007. aasta menetluse pikendamise otsus
(12)
Pärast seda, kui komisjonile saadeti uued kaebused, teatas komisjon 12. septembri 2007. aasta kirjas Saksamaale, et pikendab 1999. aastal algatatud menetlust (6) (edaspidi „2007. aasta menetluse pikendamise otsus”). 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse eesmärk oli võtta menetluses arvesse kogu uut esitatud teavet ja põhjalikult uurida kõiki võimalikke konkurentsimoonutusi, mida Deutsche Posti kasuks rakendatud riiklikud meetmed võisid põhjustada (riiklikke hüvitisi, riigigarantiisid, pensionitoetusi ja kirjateenuse osutamise ainulitsentsi on põhjalikumalt selgitatud punktis I.1.14).
(13)
Komisjoni arvates tuleks Deutsche Posti 1990.-2007. aasta raamatupidamist põhjalikult kontrollida, et teha kindlaks riiklike meetmete mõju Deutsche Posti osutatud eri teenuste tuludele ja kuludele.
I.1.4. Saksamaa märkused 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse kohta
(14)
Saksamaa esitas 14. detsembril 2007 oma märkused 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse kohta ja Deutsche Post esitas selle kohta kaebuse (vt ka punkt I.3.1).
I.1.5. Huvitatud isikute märkused 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse kohta ja Saksamaa märkused huvitatud isikute märkuste kohta
(15)
UPS ja TNT esitasid 16. novembril 2007 oma märkused.
(16)
Saksamaa esitas 20. detsembril 2007 menetluse tähtaja pikendamise taotluse, misjärel edastas Saksa valitsus 12. märtsil 2008 oma märkused TNT ja UPSi esitatud märkuste kohta.
I.1.6. Väliseksperdi valimine
(17)
Komisjon kuulutas 23. jaanuaril 2008 välja pakkumismenetluse eksperdi leidmiseks, kes aitaks komisjonil kindlaks teha, kas Deutsche Postile võidi 1990.-2007. aastal seoses universaalteenuse osutamise kohustusega ülemäärast hüvitist maksta (7).
(18)
Komisjon sõlmis 18. juunil 2008 lepingu ettevõtjaga WIK Consult GmbH, kes on spetsialiseerunud kuluarvestusele postisektoris.
I.1.7. Saksamaa märkused uurimisperioodi piisava pikkuse kohta
(19)
Saksamaa avaldas oma 10. juuni 2008. aasta ja 18. juuni 2008. aasta kirjas vastuseisu komisjoni valitud uurimisperioodi pikkusele (1990-2007) ning leidis, et uurimise jaoks piisab 1990.-1994. aastast, mil maksti riiklikke hüvitisi; sel ajavahemikul oli kahjum riiklikest hüvitistest suurem, nii et Deutsche Post ei saanud ülemäärast hüvitist. Vastavalt ühenduse raamistikule riigiabi jaoks, mida antakse avalike teenuste eest makstava hüvitisena (8) (edaspidi „2005. aasta ühenduse raamistik”), on raamatupidamisandmete esitamine 1994. aastale järgneva ajavahemiku kohta ebaproportsionaalne, sest ülemäärase hüvitise arvutamise aluseks võetav ajavahemik ei tohi olla pikem kui neli aastat.
(20)
Saksamaa esitas 27. juunil 2008 õigusliku hinnangu komisjoni kohustuse kohta hinnata eraldi riiklikke hüvitisi, riigigarantiisid ja pensionitoetust (9). Peale selle märkis Saksamaa, et raamatupidamisandmete kontrollimine ei ole riigigarantiide ja pensionitoetuse hindamiseks vajalik.
(21)
Saksamaa oli samal seisukohal ka 29. mail 2008 ja 15. juulil 2008 peetud kohtumistel komisjoni talitustega.
I.1.8. 17. juuli 2008. aasta teabenõue
(22)
Komisjon esitas 17. juulil 2008 Saksamaale teabenõude, milles käsitleti kõiki uurimisaluseid riigiabimeetmeid ja sisaldas küsimustikku Deutsche Posti 1990.-2007. aasta tulude ja kulude kohta. Teabenõue koostati koostöös WIK Consult’iga. Saksamaa taotles 5. augustil 2008 tähtaja pikendamist määramata ajaks, sest kõigepealt tuli kindlaks teha, kas asjaomased andmed on kättesaadavad.
I.1.9. 12. ja 22. augusti 2008. aasta meeldetuletuskirjad
(23)
Komisjon selgitas 12. augustil 2008, miks Deutsche Posti tulude ja kulude kontroll peaks hõlmama 1990.-2007. aastat, ning nõudis asjaomase teabe esitamist.
(24)
Saksamaa kinnitas oma 14. augusti 2008. aasta kirjas taas, et Deutsche Posti 1994. aasta järgsete tulude ja kulude kontrollimiseks puudub igasugune alus. Komisjon teatas 22. augustil 2008, et juhul kui Saksamaa ei esita nõutud teavet, on komisjonil nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EU asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks) (10) artikli 10 lõike 3 alusel õigus nõuda teabe esitamist otsusega.
(25)
Saksamaa edastas oma seisukoha toetuseks 29. septembri 2008. aasta kirjaga (lõpuks 2. oktoobril 2008 kätte saadud) õigusliku hinnangu, mille kohaselt ei ole 1994. aastale järgnenud ajavahemiku raamatupidamise kontrollimine vajalik ja ajavahemik 1990-1994 on piisav uurimisperiood (11).
(26)
Saksamaa esitas 28. oktoobril 2008 riigigarantiisid ja pensionitoetust käsitleva teabe.
I.1.10. 30. oktoobri 2008. aasta teabe esitamise korraldus
(27)
Komisjon ei nõustunud Saksamaa väidetega ja leidis, et 2007. aastani ulatuvat ajavahemikku hõlmav analüüs on vajalik, et võtta täielikult arvesse rakendatud riigiabimeetmete mõju konkurentsile. Pärast kaht 12. augustil 2008 ja 22. augustil 2008 saadetud meeldetuletuskirja andis komisjon 30. oktoobril 2008 teabe esitamise korralduse, millega nõuti Saksamaalt ametlikult kõigi 1990.-2007. aasta raamatupidamisandmete esitamist.
(28)
Saksamaa ja Deutsche Post vaidlustasid teabe esitamise korralduse kehtivuse (vt punkt I.3.2).
(29)
Saksamaa esitas 27. novembril 2008 nõutud raamatupidamisandmed ajavahemiku 1990-1994 kohta. 5. ja 16. detsembril 2008 ajakohastas Saksamaa 27. novembril 2008 esitatud raamatupidamisandmeid.
I.1.11. 1990.-2007. aasta raamatupidamisandmete esitamine
(30)
Pärast Saksamaa riigisekretäri B. Pfaffenbachi, DPAG juhatuse esimehe F. Appeli ja komisjoni konkurentsivoliniku kohtumist 6. veebruaril 2009 teatasid Saksamaa ja Deutsche Post oma valmisolekust esitada raamatupidamisandmed 1994. aastale järgnenud ajavahemiku kohta.
(31)
Saksamaa esitas 3. märtsil 2009 esimese osa kogu uurimisperioodi 1990-2007 hõlmavatest raamatupidamisandmetest.
(32)
Deutsche Post ja komisjoni talitused kohtusid 3. märtsil 2009 Brüsselis ning 12. märtsil 2009, 2. aprillil 2009, 28. mail 2009, 23. juunil 2009 ja 18. septembril 2009 Bonnis. Saksamaa edastas Deutsche Posti asjakohased märkused 26. märtsil 2009, 7. mail 2009 ja 22. juunil 2009.
(33)
Kõnealuste kohtumiste järel ja pärast seda, kui komisjoni talitused olid 4. juunil 2009 ning 30. juulil 2009 esitanud mitu Deutsche Postile mõeldud küsimust, edastas Saksamaa 9. juulil 2009, 31. juulil 2009, 17. augustil 2009, 8. septembril 2009, 10. septembril 2009 ja 15. oktoobril 2009 ajakohastatud raamatupidamisandmed ning lisaselgitused.
(34)
Komisjoni talitused esitasid 16. ja 24. septembril 2009 lisaküsimusi, millele Saksamaa vastas 14. oktoobril 2009.
I.1.12. WIKi hinnangu esitamine
(35)
Raamatupidamisandmete esitamise viibimise tõttu tuli WIK Consultiga sõlmitud lepingut mitu korda pikendada. 9. novembril 2009 esitas WIK Consult lõpuks oma hinnangu (edaspidi „WIKi hinnang”).
(36)
Saksamaa esitas 14. ja 21. jaanuaril 2010 oma märkused WIKi hinnangu kohta. 11. veebruaril 2010 esitas Saksamaa KPMG koostatud hinnangu (edaspidi „KPMG hinnang”) selliste tagasimaksete (12) õigusliku olemuse kohta, mida Deutsche Post pidi 1995. aastani riigile tegema, ja Deloitte’i koostatud hinnangu (13) (edaspidi „Deloitte’i esimene hinnang”) WIKi hinnangus kasutatud mõistliku kasumi võrdlusmäära kohta.
(37)
Saksamaa esitas 23. aprillil 2010 veel ühe Deloitte’i uuringu (edaspidi „Deloitte’i teine hinnang”) mõistliku kasumi suuruse kohta, millest tuleb Deutsche Posti universaalteenustega seoses lähtuda.
(38)
Saksamaa esitas 9. augustil 2010 lisamärkused ülemäärase hüvitise arvutamise kohta ja turumajandusliku investori põhimõtte rakendamise kohta riiklike hüvitiste hindamisel.
I.1.13. Pärast 2002. aasta negatiivse otsuse tühistamist esitatud märkused
(39)
Saksamaa esitas 5. novembril 2010 õigusliku hinnangu, milles käsitletakse kohtuasjas C-399/08: komisjon vs. Deutsche Post (vt punkt I.3.5) tehtud otsuse tähendust käesoleva riigiabimenetluse jaoks (14).
I.1.14. 2011. aasta menetluse pikendamise otsus
(40)
Komisjon teavitas 10. mai 2011. aasta kirjaga Saksamaad oma otsusest pikendada ELi toimimise lepingu artikli 108 lõikega 2 ette nähtud ning 1999. aastal algatatud ja 2007. aastal pikendatud menetlust, et põhjalikult uurida pensionitoetust, mida Deutsche Post sai alates 1995. aastast (edaspidi „2011. aasta menetluse pikendamise otsus”).
(41)
Saksamaa taotles kõigepealt 23. mail 2011 tähtaja pikendamist ja esitas seejärel 29. juulil 2011 oma märkused ning lisahinnangud, mis käsitlesid ülemäärase hüvitise arvutamise vajalikkust väidetava ristsubsideerimise tõendamiseks (15), Deutsche Posti tegelike sotsiaalkulude võrdlust turutingimustele vastavate sotsiaalkuludega (16) ning seda, mil määral ületavad Deutsche Posti kantud sotsiaalkulud turutingimustele vastavaid sotsiaalkulusid (17).
(42)
UPS esitas oma märkused 4. oktoobril 2011. Free and Fair Postal Initiative (edaspidi „FFPI”) esitas oma märkused 5. oktoobril 2011 ning Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (edaspidi „BIEK”) 7. oktoobril 2011. Komisjon edastas huvitatud isikute märkused 13. oktoobril 2011 Saksamaale.
(43)
Saksamaa esitas 14. novembril 2011 oma märkused huvitatud isikute märkuste kohta.
(44)
Komisjon esitas 18. novembril 2011 täiendava teabenõude, mis käsitles pensioniõiguste rahastamise üksikasju pärast 2007. aastat. Saksamaa vastas 2. ja 19. jaanuari 2012. aasta kirjaga. 16. detsembril 2011 esitas komisjon Saksamaale Charles River Associates’i hinnangu kasumi võrdlusmäära kohta (18) (edaspidi „CRA hinnang”), mille kohta Saksamaa esitas oma märkused 16. jaanuaril 2012.
I.2. ELi toimimise lepingu artikli 102 kohane menetlus
(45)
UPSi 1994. aasta kaebuse põhjal tegi komisjon kindlaks, et Deutsche Post oli 1990.-1995. aastal ettevõtjate poolt tarbijatele saadetavate postipakkide edastamise teenuse omahinnast madalamate hindade kasutamise poliitikaga rikkunud ELi toimimise lepingu artiklit 102. Deutsche Postile määrati 24 miljoni euro suurune trahv (19).
(46)
UPS esitas 22. aprillil 2004 ELi toimimise lepingu artikli 102 alusel uue kaebuse, kuna Deutsche Post oli kuritarvitanud oma turgu valitsevat seisundit. UPSi sõnul oli Deutsche Post kehtestanud reguleeritud kirjateenuse osutamise eest ülemäärase tasu.
(47)
Komisjon sai uurimismenetluse käigus 5. novembril 2004 enda valdusse dokumendid, mis käsitlevad Saksa postivaldkonda reguleeriva asutuse (edaspidi „reguleeriv asutus”) otsust Deutsche Posti reguleeritud kirjateenusele hinnalae kehtestamise kohta alates 1. jaanuarist 2003 (edaspidi „2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus”). Saksamaa teatas 13. juuni 2007. aasta kirjas, et ta on nõus kõnealuste dokumentide kasutamisega riigiabimenetluses.
(48)
Komisjon otsustas 25. märtsil 2008 konkurentsimenetluse lõpetada, sest tema arvates oli sellise ELi toimimise lepingu artikli 102 rikkumise tõendamine ebatõenäoline (20).
I.3. Kohtumenetlused
I.3.1. Kohtuasi T-421/07: Deutsche Post AG vs. komisjon
(49)
Deutsche Post vaidlustas 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse, väites, et 2002. aasta negatiivse otsusega loodi õiguspärane ootus, et komisjon ei korda tulevikus uurimist.
(50)
Üldkohus jättis 8. detsembril 2011 kõnealuse vaide vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (21).
I.3.2. Kohtuasi T-570/08: Deutsche Post AG vs. komisjon ja kohtuasi T-571/08: Saksamaa vs. komisjon
(51)
Saksamaa ja Deutsche Post vaidlustasid komisjoni 30. oktoobri 2008. aasta teabe esitamise korralduse, sest nende arvates nõuti selle korraldusega ebaolulist teavet ja korraldus tekitas Deutsche Postile ebaproportsionaalselt suuri kulusid.
(52)
Üldkohus leidis 16. juulil 2010, et mõlemad hagid on vastuvõetamatud, sest Deutsche Posti ja Saksa menetlusõigusi ei olnud teabe esitamise korralduse andmisega rikutud.
I.3.3. Kohtuasi C-463/10 P: Deutsche Post AG vs. komisjon ja kohtuasi C-475/10 P: Saksamaa vs. komisjon
(53)
Deutsche Post ja Saksamaa esitasid 27. septembril 2010 Üldkohtu otsuse peale kaebuse ja olid endiselt seisukohal, et teabe esitamise korraldusega oli rikutud nende õigusi. Euroopa Kohus tühistas 13. oktoobril 2011 Üldkohtu 16. juuli 2010. aasta otsuse (22). Kohtuasi saadeti seega Üldkohtusse tagasi ja see on praegu menetluses.
I.3.4. Kohtuasi T-344/10: UPS vs. komisjon
(54)
UPS esitas 20. augustil 2010 Üldkohtusse hagi, mille aluseks oli komisjoni õigusvastane tegevusetus riigiabi hindamisel 2007. aastal. Kuna 2007. aasta menetluse pikendamise otsusest oli möödunud peaaegu kolm aastat, oli komisjonil olnud piisavalt võimalusi kõnealuseid meetmeid hinnata ja selgitada välja faktilised ning õiguslikud asjaolud, et teha lõplik otsus ja uurimismenetlus lõpetada. Kohtuasi on praegu menetluses.
I.3.5. Kohtuasi T-388/11: Deutsche Post AG vs. komisjon
(55)
22. juulil 2011 vaidlustas Deutsche Post 2011. aasta menetluse pikendamise otsuse põhjendusega, et komisjon eksis ilmselgelt, kui käsitas pensionitoetust oma esialgses hinnangus riigiabina ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses ja uue abina ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 1 tähenduses. Kohtuasi on praegu menetluses.
II. RIIGIABIMEETMETE ÜKSIKASJALIK KIRJELDUS
(56)
Riik on 1989. aastast alates rakendanud Deutsche Posti kasuks eri meetmeid, nagu:
-
pensioniõiguste riiklik rahastamine järgmiste õigusaktide alusel:
-
1994. aasta Personalrechtsgesetz (23) (Deutsche Bundesposti endiste töötajate õigusi ja kohustusi käsitlev seadus; edaspidi „1994. aasta postitöötajate seadus”);
-
riiklikud hüvitised ja riigigarantiid järgmiste õigusaktide alusel:
-
1989. aasta Postverfassungsgesetz (24) (postikorralduse seadus; edaspidi „1989. aasta postikorralduse seadus”);
-
1994. aasta Postumwandlungsgesetz (25) (posti ümberkorraldamise seadus; edaspidi „1994. aasta posti ümberkorraldamise seadus”);
-
ainulitsents ja hindade reguleerimine järgmiste õigusaktide alusel:
-
1989. aasta Gesetz über das Postwesen (26) (postisüsteemi seadus; edaspidi „1989. aasta postisüsteemi seadus”)
-
1997. aasta Postgesetz (postiseadus; edaspidi „1997. aasta postiseadus”).
II.1. Pensionitoetus ametnikele ja lepingulistele töötajatele mõeldud sotsiaaltoetuste ja sotsiaalkindlustusmaksete süsteemi kontekstis
(57)
Pensionitoetus katab 1995. aastast alates suure osa pensionile jäänud Deutsche Posti ametnikele tehtavatest pensionimaksetest. Selleks et võtta hindamisel täielikult arvesse pensionitoetuse mõju, kirjeldatakse järgmistes punktides põhjalikumalt ametnikele mõeldud sotsiaaltoetusi ja sotsiaalkindlustusmakseid ning võrreldakse neid erasektori töötajate (edaspidi „lepingulised töötajad”) kohustusliku sotsiaalkindlustusega.
II.1.1. Ametnikele ettenähtud sotsiaaltoetused
(58)
Ametnikel on õigus saada vanaduspensioni ning toetust haiguse ja hooldusvajaduse korral. Deutsche Posti ametnikele ettenähtud toetused on samasugused kui kõigile teistele ametnikele ettenähtud toetused:
-
pension on vastavalt riigi ning liidumaade ametnike ja kohtunike pensionide seaduse (27) §-le 14 teatud protsent ametniku viimasest ametipalgast. Ametnikud, kes jäid pensionile 2010. aastal ja olid töötanud ettenähtud arvu aastaid, saavad näiteks pensioni, mis vastab 71,75 %-le nende viimasest ametipalgast;
-
ametnikel on õigus saada 50-70 % ulatuses hüvitist tervishoiu- ja hoolduskulude eest ning nad peavad ise kandma üksnes nimetatud piirmäära ületavad kulud. Tervishoiukulude hüvitamise konkreetne määr sõltub eri kriteeriumidest, näiteks laste arvust. Ametnikud võivad sõlmida vabatahtliku lisakindlustuse või kanda ise oma osa tervishoiukuludest.
II.1.2. Postdiensti ametnikele ettenähtud sotsiaaltoetuste rahastamine 1989.-1994. aastal
(59)
Pärast esimest 1989. aasta postireformi pidid Postdienst, Telekom ja Postbank 1989. aasta postikorralduse seaduse § 54 lõike 2 kohaselt täies ulatuses rahastama pensionile jäänud ametnike pensionimakseid ja tervishoiukulusid, mis jaotati asjaomaste ettevõtjate vahel vastavalt iga üksiku ametniku varasemale töösuhtele. Selle sätte kohaselt on ametnikul - nagu varemgi - nõue riigi vastu, kes võib asjaomase summa Postdienstilt, Telekomilt või Postbankilt sisse nõuda.
II.1.3. DPAGi ametnikele ettenähtud sotsiaaltoetuste rahastamine alates 1995. aastast
(60)
Teise 1994. aasta postireformi käigus anti Postdiensti ametnikud 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 1 alusel üle DPAG-le. Ametnikud säilitasid seejuures 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 alusel oma õigusliku staatuse. DPAG võttis 1994. aasta postitöötajate seaduse § 1 lõike 1 alusel riigilt üle kõik tööandja õigused ja kohustused ning 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 alusel kõik ametnike rahalised nõuded.
(61)
1994. aasta postitöötajate seaduse § 15 kohaselt võttis pensionile jäänud ametnikele pensioni- ja tervishoiukulude tasumise üle uus, Deutsche Posti ametnike jaoks loodud pensionifond. 1. juulil 2001 liideti Deutsche Posti, Deutsche Telekom AG ja Postbank AG pensionifondid postiametnike pensionikassaks (edaspidi 1. jaanuarile 1995 järgneva ajavahemiku kohta koos „pensionifondid”).
(62)
1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 1 kohaselt pidi Deutsche Post 1995.-1999. aastal maksma pensionifondidesse igal aastal 2,045 miljardit eurot, mis teeb kokku 10,225 miljardit eurot. 2000. aastast alates pidi Deutsche Post 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 2 kohaselt maksma pensionifondidesse igal aastal 33 % ametnike arvestuslikust palgast (st sissemaksed vahemikus 735 miljonit eurot 2000. aastal kuni 540 miljonit eurot 2010. aastal).
(63)
Pensionitoetus katab 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 2 alusel tekkiva puudujäägi (s.o pensionile jäänud ametnike pensionimaksete ja Deutsche Posti poolt pensionifondidesse tehtud sissemakse vahe). Pensionitoetus suurenes 151 miljonilt eurolt (1995. aastal) 3,203 miljardi euroni (2010. aastal) ja 1995.-2010. aastal maksti pensionitoetust kokku 37,121 miljardit eurot.
Joonis 1
Pensionifondide rahastamine (miljonites eurodes)
II.1.4. Lepinguliste töötajate kohustuslik sotsiaalkindlustus ja Deutsche Posti lepinguliste töötajate täiendav pensionikindlustus
(64)
Sotsiaalkindlustus on lepinguliste töötajate jaoks kohustuslik ja neil peab olema neli kindlustust: pensionikindlustus, töötuskindlustus, ravikindlustus ja hoolduskindlustus (28). Lepinguliste töötajate kohustusliku sotsiaalkindlustussüsteemi pensioni- ja ravikindlustuse vallas on ette nähtud teistsugune kindlustuskaitse kui ametnikele kehtestatud süsteemis:
-
pensioni suurus arvutatakse protsendina keskmisest sissetulekust, mitte viimasest kuupalgast;
-
ravi- ja hoolduskindlustusele tehtud kulutused kaetakse täies ulatuses.
(65)
Ka sotsiaaltoetuste rahastamine erineb märkimisväärselt ametnike suhtes kohaldatavates õigusnormides sätestatust: lepinguliste töötajate kohustuslikku sotsiaalkindlustust rahastatakse töötajate tööelu jooksul töötajate ja tööandjate tehtud sissemaksetest (edaspidi „kohustuslikud sotsiaalkindlustusmaksed”). Sissemaksete kogumäär jaotatakse ametlikult töötaja ja tööandja osaks, mis kumbki moodustab ligikaudu poole kogumäärast. Tööandja on siiski ametlikult kohustatud maksma sotsiaalkindlustusmaksete kogumäära.
Joonis 2
Kohustusliku sotsiaalkindlustusmakse määrad protsendina lepinguliste töötajate brutopalgast (vt ka lisa)
(66)
Jooniselt 2 ilmneb, et kohustusliku sotsiaalkindlustusmakse määrad on 1995. aastast alates jäänud vahemikku 38-42 % brutopalgast (= netopalk + töötaja osa). Sotsiaalkindlustusmakse tööandja ja töötaja osad on vahemikus 19-21 % brutopalgast (üksikasjalikud aegread on esitatud lisas).
(67)
Deutsche Posti lepingulistel töötajatel oli peale kohustusliku sotsiaalkindlustuse ka täiendav pensionikindlustus. Enne 1997. aastat tööle võetud lepingulistele töötajatele pakuti täiendavat pensionikindlustust, mille tulemusel võisid nad saada ametnikega võrreldavat pensioni. Täiendav pensionikindlustus kattis seega lepinguliste töötajate kohustusliku sotsiaalkindlustuse raames makstavat pensioni (s.o kindlaksmääratud protsent keskmisest sissetulekust) ja ametnike pensioni (s.o kindlaksmääratud protsent viimasest ametipalgast) vahe. Täpsed tingimused on sätestatud Deutsche Bundesposti pensionifondi põhikirjas (Satzung der Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost; edaspidi „pensionifondi põhikiri”) (29).
(68)
Deutsche Post rahastas pensionile jäänud lepinguliste töötajate lisapensioni 1997. aastani sissemaksetega, mis moodustasid ligikaudu [5-10 %] (30) töötavate lepinguliste töötajate brutopalgast. 1997. aastast alates moodustas Deutsche Post pensionifondi põhikirja kohaste täitmata kohustuste katmiseks reservid (vt kohustuse nr 4 kirjeldus punktis II.3.1.3).
(69)
1997. aastast alates pakuti uutele lepingulistele töötajatele oluliselt väiksemat täiendavat pensionikindlustust, mille eest Deutsche Post maksis 1997.-2007. aastal [0-5 %] brutopalgast.
II.2. Riiklikud hüvitised ja riigigarantiid Deutsche Posti ainulitsentsi ja universaalteenuse osutamise kohustuse kontekstis
II.2.1. Kuni 2007. aastani kehtinud ainulitsents
(70)
Enne 1998. aastat oli tasulise kirjateenuse osutamine 1989. aasta postisüsteemi seaduse § 2 kohaselt reserveeritud Deutsche Postile. Muude postiteenuste osutamine, nt postipakkide, ajalehtede või ajakirjade edastamine, ei olnud Deutsche Postile reserveeritud ja neis valdkondades valitses konkurents. 1989. aasta postikorralduse seaduse § 37 kohaselt tuli kõnealuse reserveeritud teenuse osutamisest saadud kasumit kasutada konkurentsipõhiste universaalteenuste valdkonnas kantud kahjumi rahastamiseks. 1994. aasta telekommunikatsiooni ja posti reguleerimise seaduse (31) § 4 kohaselt kuulus reserveeritud kirjateenuse tasu heakskiitmine Saksamaa Liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniministri pädevusse.
(71)
1997. aasta postiseaduse jõustumisega 1998. aastal piirati järk-järgult Deutsche Postile reserveeritud teenuste ulatust. 1997. aasta postiseaduse § 51 kohaselt hõlmas Deutsche Postile 1997. aastal antud ainulitsents kuni 200 grammi kaaluvate kirjade ja adresseeritud kataloogide edastamist, kuigi seda piirkaalu vähendati hiljem järk-järgult ja 2006. aastal kinnitati piirkaaluks 50 grammi. Ainulitsents aegus 31. detsembril 2007.
II.2.2. Kuni 2007. aastani kehtinud universaalse postiteenuse osutamise kohustus
(72)
Universaalteenuse osutamise kohustus pandi Deutsche Postile ametlikult kahe järgmise õigusaktiga:
-
Postdienst-Pflichtleistungsverordnung’iga (32) (kohustuslike postiteenuste määrus; edaspidi „kohustuslike teenuste määrus”) määrati Deutsche Post kirjade ja kuni 20 kg kaaluvate postipakkide puhul universaalteenuse osutajaks ning talle pandi kohustus osutada asjaomaseid teenuseid ühtse tasu eest kogu Saksamaal;
-
1997. aasta postiseadusega ja selle 1999. aastal vastuvõetud rakendusmäärusega (33) (edaspidi „1999. aasta universaalteenuse määrus”) pikendati DPAG-le pandud universaalteenuse osutamise kohustust.
(73)
1997. aasta postiseaduse §-s 11 määratleti universaalteenus kui miinimumhulk postiteenuseid, mida tuleb osutada kõikjal taskukohase hinna eest. Selline teenus hõlmas muu hulgas kirjade, kuni 20 kg kaaluvate adresseeritud pakkide, raamatute, kataloogide, ajalehtede ja ajakirjade edastamist (edaspidi „universaalteenus”).
(74)
1999. aasta universaalteenuse määruses sätestati universaalteenuse kvaliteedi miinimumnõuded:
1)
kogu Saksamaal peab olema vähemalt 12 000 alalist postiasutust;
2)
aastas tuleb keskmiselt 80 % kirjadest ja pakkidest ettenähtud tähtaja jooksul (kirjade puhul üks tööpäev ja pakkide puhul kaks tööpäeva) kätte toimetada; peale selle peab kättetoimetamine toimuma vähemalt kord tööpäevas;
3)
hoolimata üldnõudest, et universaalteenuse hind peab olema taskukohane, pidi DPAG kehtestama 2007. aastal aegunud ainulitsentsi alusel osutatud kirjateenuse jaoks ühtse hinna. DPAG-l oli siiski reserveeritud teenuste hinna määramisel teatav vabadus, sest ta võis sõlmida korraga vähemalt 50 üksust saatvate klientidega individuaalse hinnakokkuleppe.
(75)
1997. aasta postiseaduse §-ga 52 pikendati DPAG-le pandud universaalteenuse osutamise kohustust 31. detsembrini 2007, st kuni tema kirjateenuse osutamise ainulitsentsi aegumiseni. Pärast ainulitsentsi aegumist ei ole Saksamaal ühelegi postiettevõtjale pandud universaalteenuse osutamise kohustust ja see tähendab, et kõik postiteenuste osutajad peavad pakkuma universaalset postiteenust („turujõud”). Kui on selge või võib oletada, et universaalteenust ei osutata piisavalt või asjakohaselt, on 1997. aasta postiseaduses kõnealuse teenuse osutamise tagamiseks ette nähtud õiguslikud vahendid.
(76)
Nagu WIKi hinnangust (vt joonis 3) selgub, saadi 1990.-2007. aastal ligikaudu 88 % kogutulust universaalteenuse osutamisest. Enamiku universaalsete postiteenuste suhtes kohaldati Deutsche Posti turgu valitseva seisundi tõttu hindade reguleerimist (vt punkt II.2.1). Peale kõnealuste reguleeritud teenuste, mis andsid ligikaudu 62 % kogutulust, osutas Deutsche Post teiste teenuseosutajatega konkureerides universaalset pakiteenust (ligikaudu 15 % kogutulust) ja reguleerimata hindadega universaalset kirjateenust (ligikaudu 11 % kogutulust).
(77)
Peale selle pakkus Deutsche Post ka kommertsteenuseid (nt Postbanki jaepangandusteenused, Telekomi jaotusteenused, otsepostitusteenus). Kommertsteenused andsid ajavahemikul 1990-2007 ligikaudu 12 % Deutsche Posti kogutulust.
II.2.3. Riiklikud hüvitised
(78)
Deutsche Bundespost oli alates selle asutamisest 1950. aastal riigi erifond. Saksa haldusõiguse kohaselt ei ole erifond riigist sõltumatu juriidiline isik, kuid tal on siiski oma eelarve ja ta ei vastuta riigi üldiste võlgade eest.
(79)
Esimese 1989. aasta postireformiga nähti ette erifondi jagamine kolmeks osaks: Postdienst’iks, Postbank’iks ja Telekom’iks, mis klassifitseeriti avalik-õiguslikeks äriühinguteks, kuid mis ei olnud riigist sõltumatud juriidilised isikud.
(80)
1989. aasta postikorralduse seaduse § 37 lõigete 2 ja 3 kohaselt pidid kõnealused kolm äriühingut üldiselt katma iga üksiku teenuse kulud täies ulatuses asjaomastest tuludest, ja kolme äriühingu vaheline ristfinantseerimine oli lubatud juhul, kui äriühingul tekib universaalteenuse osutamise kohustuse täitmise tõttu kahjum. Sellest tulenevalt sai Postdienst 1990.-1993. aastal Telekomilt oma kahjumi katmiseks kokku 2,844 miljardit eurot.
(81)
Teise postireformi käigus muudeti erifondi kolm osa 1. jaanuarist 1995 aktsiaseltsideks: Postdienst muudeti DPAG-ks, Postbank muudeti Postbank AG-ks ja Telekom muudeti Telekom AG-ks. Telekom AG võttis vastavalt 1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 lõikele 2 üle kõik erifondi kui tervikuga seotud laenukohustused, kuid ta võis esitada nõude DPAG ja Postbank AG vastu ulatuses, milles sai laenukohustusi seostada nende õiguseellastega.
(82)
1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 7 kohaselt lõppes Telekom AG (1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 lõike 2 alusel saadud) õigus esitada nõue DPAG vastu Postdiensti kogunenud kahjumi ulatuses siiski 31. detsembril 1994. Selle tulemusel andis Telekom AG DPAG-le üle varad, mille väärtus oli 2,822 miljardit eurot. Saksamaa väitel oli selline varade üleandmine Telekom AG-lt DPAG-le - nagu ka varem 1989. aasta postikorralduse seaduse § 37 lõike 3 alusel makstud hüvitised - DPAG universaalteenuse osutamise kohustuse täitmiseks vältimatu.
(83)
Postdienst sai 1990.-1995. aastal universaalteenuse osutamise kohustuse hüvituseks kokku 5,666 miljardit eurot.
II.2.4. Riigigarantii enne 1995. aastat emiteeritud võlaväärtpaberitele
(84)
Alates 1953. aastast on Deutsche Bundesposti võlaväärtpaberid 1953. aasta postihaldusseaduse (34) § 22 lõike 4 kohaselt samaväärsed riigi võlaväärtpaberitega. Kuna 1953. aasta postihaldusseadus tühistati 1989. aasta postikorralduse seadusega, võeti kõnealune tingimus üle 1989. aasta postikorralduse seaduse §-i 40.
(85)
Pärast erifondi jagamist kolmeks osaks 1989. aastal ei emiteerinud Postdienst võlaväärtpabereid ise, vaid Postbank tegi asjaomaseid tehinguid iseseisvalt kõigi kolme Deutsche Bundesposti ettevõtte eest. Seejärel jagati võlaväärtpaberid Postdiensti, Telekomi ja Postbanki vahel vastavalt nende rahalistele vajadustele.
(86)
Pärast 1995. aastat vastutas Saksamaa 1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 lõike 4 kohaselt endiselt kõigi selliste kohustuste täitmise eest, mille Deutsche Bundespost oli võtnud enne 1995. aastat ja mis hiljem jagati Postdiensti, Telekomi ja Postbanki vahel. Saksamaa ei vastutanud siiski võlaväärtpaberite eest, mida DPAG oli hiljem emiteerinud.
II.3. Reguleeritud teenustelt saadud tulu kui lisahüvitis pensionikulude ja universaalteenuse netokulude eest
(87)
Peale selle pandi 1997. aasta postiseadusega Bundesnetzagentur’ile (edaspidi „reguleeriv asutus”) kohustus teostada järelevalvet reserveeritud ja liberaliseeritud kirjaturu üle. 1997. aasta postiseaduse § 19 kohaselt reguleerib reguleeriv asutus Deutsche Posti küsitavat tasu kirjaturul, kus Deutsche Postil on turgu valitsev seisund. Deutsche Postil oli turgu valitsev seisund nii reserveeritud teenuste valdkonnas (vastavalt 1997. aasta postiseaduse §-le 51) kui ka praktiliselt kõigis muudes kirjateenusega seotud valdkondades, mis olid juba konkurentsile avatud. Hindu sai reguleerida kas varasema võrdlushindade kehtestamise kaudu või hilisema hinnakontrolli käigus.
(88)
Reguleeriva asutuse turu-uuringutest selgub, et Deutsche Posti osa reguleeritud kirjateenuste turul oli keskmiselt 90-97 %. Reguleeriv asutus väidab oma viimases aruandes, et 1997. aastal alanud turgude järkjärgulise avamisega ei ole õnnestunud saavutada toimivat konkurentsi Saksamaa kirjaturul (35).
(89)
Deutsche Post sai enamiku oma kogutulust reguleeritud kirjateenustelt (nt ligikaudu 62 % 1990.-2007. aastal saadud kogutulust (vt joonis 3) ja ligikaudu 56 % 2008.-2010. aastal saadud kogutulust).
(90)
Kõiki muid universaalteenuseid ja kommertsteenuseid, mille eest küsitavat tasu 1997. aasta postiseaduse §-de 19-27 kohaselt ei reguleerita (36), nimetatakse edaspidi reguleerimata hindadega teenusteks.
(91)
Reguleeritud kirjateenuse kohta on 1997. aasta postiseaduse § 20 lõigetes 1 ja 2 sätestatud, et tasu peab põhinema tõhusalt osutatud teenuse kuludel. Kui see on objektiivselt põhjendatud, peab reguleeriv asutus võtma nõuetekohaselt arvesse muu hulgas järgmist:
-
postiteenuste üleüldise kättesaadavuse tagamise kulud ja
-
Postdienstilt ülevõetud töötajate pensioni- ja ravikindlustuse kulud.
(92)
1997. aasta postiseaduse §-ga 57 ning Saksamaa Liitvabariigi majandus- ja tehnoloogiaministri 27. märtsi 2000. aasta suunistega külmutati reguleeritud hinnad 2002. aasta 31. detsembrini 1997. aasta tasemele.
II.3.1. 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus
(93)
Reguleeriv asutus võttis esimese otsuse reguleeritud kirjateenuse tasu ülemmäära kehtestamise kohta ajavahemikuks 1. jaanuarist 2003 kuni 31. detsembrini 2007 (edaspidi „2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus”) vastu 2002. aastal. Nn hinnalae reguleerimine on teatavate teenuste pakme hinna reguleerimise menetlus, mille käigus kehtestatakse ülemmäärana kõigi asjaomasesse pakmesse kuuluvate teenuste hindade kaalutud keskmine, mitte ei kontrollita iga üksiku teenuse hinda. 1997. aasta postiseaduse § 19 kohaselt kohaldati varasemat võrdlushinna kehtestamist kõigi postiteenuste suhtes, mille puhul oli Deutsche Postil turgu valitsev seisund.
(94)
2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse täitmise eesmärgil esitas Deutsche Post reguleerivale asutusele esimest korda regulatiivse tulu- ja kuluarvestuse (edaspidi „2002. aasta tulu- ja kuluarvestus”), mis hõlmas ajavahemikku 1998-2006. Tulu- ja kuluarvestus põhines 2001. aastale eelnevatel majandustulemustel ja sellele järgnevate aastate kohta tehtud prognoosidel.
(95)
Deutsche Post võttis 2002. aastal n-ö kohustuse osutada universaalteenust ning rakendada tööle Postdienstilt ülevõetud ametnikud ja lepingulised töötajad. Kõnealused kohustused hõlmavad kulusid, mida Deutsche Posti väitel ei oleks tal ilma universaalteenuse osutamise kohustuseta ning Postdienstilt töötajaid ja taristut üle võtmata tekkinud (vt üksikasjalik loetelu tabelis 1).
Tabel 1
2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse alusel heaks kiidetud kohustused nimiväärtuses (miljonites eurodes)
Nr
2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse kohased kohustused
Keskmine kohustus (1998-2006) miljonites eurodes
%
1
Konkurentsikeskkonnas tavatud palgakulud
[…]
[…]
2
Konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud
[…]
[…]
3
Postkontorite taristukulud
[…]
[…]
4
Töötajate täiendav pensionikindlustus
[…]
[…]
5
Postiveoteenusega seotud taristu kulud
[…]
[…]
6
Sotsiaal- ja tervishoiukulud
[…]
[…]
7
Personali ümberkorraldamine
[…]
[…]
8
Ametnike ravikindlustuse puudujäägi katmine
[…]
[…]
Keskmine kogukulu
[…]
100 %
(96)
Reguleeriv asutus nõustus lõpuks Deutsche Posti väitega, et Deutsche Postil ei oleks ilma universaalteenuse osutamise kohustuseta (kohustused nr 3 ja 5, universaalteenuse osutamisega seotud kulud) ning Postdienstilt ametnikke ja lepingulisi töötajaid üle võtmata (kohustused nr 1, 2, 4, 6, 7 ja 8) selliseid kulusid tekkinud. Peale selle kiitis reguleeriv asutus heaks suuremad reguleeritud kirjasaatmistasud, mille tulemusel kinnitati 2002.-2006. aastaks keskmiste iga-aastaste […] miljardi euro suuruste kohustuste rahastamine reguleeritud kirjateenuselt saadavast tulust. 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse kohaselt kehtestatakse kõnealuste kohustuste täielikuks katmiseks hinnad, mille jaoks määratakse eelnevalt kindlaks võrdlushind.
II.3.1.1. Konkurentsikeskkonnas tavatud põhipalgad (kohustus nr 1)
(97)
Kohustus nr 1 on postitöötajate põhipalkade osa, mis ületab majandusharu keskmist põhipalka. Deutsche Post kehtestas konkurentsikeskkonnas tavapärase palga võrdlusaluseks palgad, mis lepiti ametiühingutega kokku kollektiivlepingus kõigi pärast 2002. aastat värvatud töötajate kohta. Kohustuse nr 1 suuruse arvutamisel kohaldatakse seda võrdlusalust siiski kõigi töötajate suhtes. Lisaks kohaldatakse seda esitatud tulu- ja kuluarvestuste suhtes tagasiulatuvalt kuni 1998. aastani.
II.3.1.2. Konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud (kohustus nr 2)
(98)
Reguleeriv asutus nõustus ka Deutsche Posti väitega, et ta pidi oma lepinguliste töötajate ja ametnike eest tasuma suuremaid sotsiaalkindlustusmakseid kui tema erasektoris tegutsevad konkurendid üldiselt oma lepinguliste töötajate eest.
(99)
Deutsche Post lähtub oma arvutustes sotsiaalkindlustusmakse määrast, mida ta pidas nii ametnike kui ka lepinguliste töötajate puhul konkurentsikeskkonnas tavapäraseks (edaspidi „tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär”). Tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär määratletakse järgmiste maksete summana:
-
lepingulise töötaja pealt tasutavate sotsiaalkindlustusmaksete tööandja osa (ligikaudu 19-21 %, s.o - nagu on näidatud joonisel - ligikaudu pool sotsiaalkindlustusmakse kogumäärast;
-
õnnetusjuhtumikindlustusmakse ([0-5 %]; Deutsche Posti puhul hõlmab tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär kõnealust makset alates 2001. aastast, ja
-
täiendava pensionikindlustuse makse ([0-5 %]; Deutsche Posti puhul hõlmab tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär kõnealust makset alates 1997. aastast, kuna nii suurt täiendava pensionikindlustuse makset peetakse konkurentsikeskkonnas tavapäraseks. See määr põhineb täiendaval pensionikindlustusel, mida Deutsche Post pakkus 1997. aastast alates oma uutele lepingulistele töötajatele).
(100)
Kõiki tulu- ja kuluarvestuse kohast maksemäära ületavaid sotsiaalkindlustusmakseid (edaspidi „konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkindlustusmaksed”) rahastatakse reguleeritud tuludest. Tabelis 2 näitab näiteks ametnike konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkindlustusmaksete arvutus 2001. aasta kohta, et ametnike tegelikud sotsiaalkindlustusmaksed olid peaaegu kaks korda suuremad kui tulu- ja kuluarvestuse kohasel maksemääral põhinevad ja konkurentsikeskkonnas tavapärasena liigitatavad sotsiaalkindlustusmaksed.
Tabel 2
Ametnikega seotud konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud 2001. aastal 2002. aasta tulu- ja kuluarvestuse põhjal (miljonites eurodes)
% arvestuslikest palkadest
(1)
Pensionifondidesse tehtavate sissemaksete määr
33 %
(2)
Ametnike palgad kokku
[…]
(3)
=(1)*(2)
Pensionifondidesse tehtavad sissemaksed
[…]
(4)
Tervishoiukulud
[…]
(5)
=(3)+(4)
Sotsiaalkulud kokku
[…]
[40-45 %]
(6)
Tööandja osa sotsiaalkindlustusmaksest
20,43 %
(7)
Õnnetusjuhtumikindlustus
[…]
(8)
Täiendav pensionikindlustus
[…]
(9)
=(6)+(7)+(8)
Tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär
[…]
(10)
=(2)*(9)
Tulu ja kuluarvestuse kohased sotsiaalkulud (võrdlusmäär)
[…]
[20-25 %]
(11)
=(5)-(10)
Konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud
[…]
[15-20 %]
(101)
Sotsiaalkindlustusmaksete kogusumma sisaldab Deutsche Posti poolt pensionifondidesse tehtud sissemakset, mis on 33 % töötavate ametnike arvestuslikust palgast (või ühekordseid 2,045 miljardi euro suuruseid iga-aastaseid makseid ajavahemikul 1995-1999), ja ametnike tervishoiukulude katmiseks tehtud makseid. 2001. aastal moodustasid sotsiaalkindlustusmaksed kokku [40-45 %] ametnike arvestuslikust palgast.
(102)
Kuigi sotsiaalkindlustusmakse määr on määratletud teatava protsendina lepinguliste töötajate brutopalgast (netopalk + töötaja osa sotsiaalkindlustusmaksest), korrutab Deutsche Post tulu- ja kuluarvestuse kohaste sotsiaalkulude (võrdlusmäära) arvutamiseks tulu- ja kuluarvestuse kohase [20-25 %] suuruse maksemäära ametnike arvestusliku palgaga.
II.3.1.3. Lepinguliste töötajate täiendav pensionikindlustus (kohustus nr 4)
(103)
Kohustus nr 4 hõlmab hüvitist, mille arvelt tuleb luua reserv enne 1997. aastat Deutsche Posti lepinguliste töötajate täiendavast pensionikindlustusest tulenenud kohustuste katmiseks.
(104)
Nagu punktis II.1.4 selgitatud, pakuti enne 1997. aastat värvatud Deutsche Posti lepingulistele töötajatele täiendavat pensionikindlustust, et tagada neile ametnike pensioniga võrdväärne pension. Postdienst oli jätnud siiski tulevaste pensionimaksete jaoks reservi loomata. Alles pärast DPAG asutamist loodi bilansis 8,153 miljardi euro suurune reserv.
II.3.1.4. Muud konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud (kohustused nr 6, 7 ja 8)
(105)
Kohustus nr 6 hõlmab Deutsche Posti makset Saksamaa Liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniametile (Bundesanstalt für Post und Telekommunikation - BanstPT), kes annab Postdienstilt ülevõetud ametnikele ja lepingulistele töötajatele teatavaid sotsiaaltoetusi (nt sotsiaaleluruumid). Kohustus nr 7 hõlmab Deutsche Posti makseid ametnike ravikindlustuse puudujäägi katmiseks. Kohustus nr 8 (personali ümberkorraldamine) on seotud nii ametnike kui ka lepinguliste töötajatega.
II.3.1.5. Universaalteenusega seotud kohustused (kohustused nr 3 ja 5)
(106)
Need kohustused kajastavad kulusid, mida Deutsche Post oleks saanud kokku hoida, kui ta oleks kasutanud oma postkontori- ja pakiveovõrku ärilistel eesmärkidel. Kulude kokkuhoiu arvutamisel võetakse arvesse näiteks seda, mitu postkontorit oleks Deutsche Postil ilma universaalteenuse osutamise kohustuseta.
II.3.2. 2007. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus
(107)
Reguleeriv asutus kinnitas 7. novembril 2007 võrdlushinnad ajavahemikuks 1. jaanuarist 200831. detsembrini 2011 (edaspidi „2007. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus”). 14. novembril 2011 kinnitas ta ajavahemikul 1. jaanuarist 2012 kuni 31. detsembrini 2013 kehtivad võrdlushinnad (edaspidi „2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus”).
(108)
Alates 2007. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse vastuvõtmisest ei kontrollita enam eelnevalt rohkem kui 50 kirjast koosnevate saadetiste hindu; selle asemel kohaldatakse hindade järelkontrolli vastavalt 1997. aasta postiseaduse §le 25 (37). Kõigi muude selliste postiteenuste hinnad, mille puhul on Deutsche Postil turgu valitsev seisund, kinnitatakse ka edaspidi varem vastavalt 1997. aasta postiseaduse §-le 19.
(109)
Komisjon viitab kõnealuses otsuses teenustele, mille puhul on Deutsche Postil turgu valitsev seisund ja mille suhtes tuleb kohaldada kas 1997. aasta postiseaduse § 19 kohast hindade eelkontrolli või 1997. aasta postiseaduse § 25 kohast hindade järelkontrolli, kui reguleeritud hindadega teenustele. Kõiki muid teenuseid, mille puhul ei ole Deutsche Postil turgu valitsevat seisundit ja mille hindu ei kontrollita, nimetatakse reguleerimata hindadega teenusteks.
(110)
Deutsche Post võttis arvesse ka kohustusi, mis tal tekkisid pärast Postdiensti töötajate ülevõtmist konkurentsikeskkonnas tavatute palga- ja sotsiaalkulude tõttu (nt keskmiselt […] miljonit eurot alates 2008. aastast seoses kohustusega nr 2 - konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud), kui ka universaalteenuse osutamise kohustusega seotud kulusid. Nii nagu 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuses kinnitas reguleeriv asutus taas, et sellised kulud kantakse reguleeritud tuludest, ja kehtestas seetõttu vastavalt kõrgemad võrdlushinnad. Reguleeriva asutuse suhtumine sellistesse kohustustesse jäi seega 2002. aasta, 2007. aasta ja 2009. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuses seoses reguleerimata hindadega teenustega muutumatuks.
II.4. DPAG finantstulemused
(111)
DPAG 1995.-2006. aasta finantstulemused on esitatud 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse joonisel 2. Kui 1995.-1999. aastani olid tulemused kõikuvad (ühel aastal töötati kahjumiga, teisel kasumiga), siis 2000.-2006. aastani sai DPAG pidevalt kasumit, mis ulatus 1-2 miljardi euroni (enne maksustamist).
(112)
2007.-2010. aastani oli DPAG puhaskasum järgmine: 1,8 miljardit eurot (2007), -2,0 miljardit eurot (2008), 0,7 miljardit eurot (2009) ja 2,6 miljardit eurot (2010).
(113)
DPAG avaldatud bilansid ei võimalda kasumit seostada eri teenustega. Seepärast ei saa avaldatud bilansside põhjal kindlaks teha, kas reguleeritud hindadega universaalteenuselt saadi kokkuvõttes kahjumit või kasumit.
III. MENETLUSE ALGATAMISE PÕHJUSED
(114)
Nagu Üldkohus kohtuasjas T-421/07 tehtud otsuses (38) kinnitas, käsitletakse 2007. aasta menetluse pikendamise otsusega jätkatud menetluses kõiki meetmed, mida on alates 1999. aasta menetluse algatamise otsuse vastuvõtmisest uuritud.
III.1. Pensionitoetus
(115)
2011. aasta menetluse pikendamise otsuses märgiti, et pensionitoetus on uus abi, kuna Deutsche Post pidi enne 1995. aasta pensionireformi pensionikulusid täies ulatuses omavahenditest rahastama. Peale selle lükati 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses ümber Combuse kohtuotsusele (39) tuginev Saksamaa väide, et pensionitoetus ei ole abi.
(116)
Hinnates pensionitoetuse kui varasemate pensionikohustuste katmiseks ettenähtud hüvitise kokkusobivust siseturuga (nt kooskõlas komisjoni otsusega, mis käsitles Prantsuse äriühingut La Poste (40); edaspidi „La Poste’i otsus”), võeti 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses arvesse, et asjaomased konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud kaeti nii pensionitoetusest kui ka reguleeritud tuludest (nt kohustus nr 2 - konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkindlustusmaksed).
(117)
2011. aasta menetluse pikendamise otsuses esitatud arvutused, milles võeti arvesse hüvitise mõlemat elementi, näitasid, et Deutsche Post võis tõepoolest kohaldada sotsiaalkindlustusmakse määrasid, mis olid eraõiguslike konkurentide kohustuslike sotsiaalkindlustusmaksete kogusummast (tööandja osa + töötaja osa) 10-14 % väiksemad.
(118)
Seepärast kaheldi 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses, kas pensionitoetus on varasemate pensionikohustuste katmiseks ettenähtud hüvitisena ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobiv.
III.2. Hüvitis universaalteenuse osutamise eest
(119)
Saksamaa tugines ELi toimimise lepingu artikli 106 lõikele 2, et põhjendada riiklike hüvitiste ja riigigarantii kui universaalteenuse osutamise kohustuse täitmise eest ettenähtud hüvitise kokkusobivust siseturuga.
(120)
Komisjon leidis Altmarki kohtuotsusele (41) tuginedes 2007. aasta menetluse algatamise otsuses, et riiklikud hüvitised ja riigigarantii on riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
(121)
Komisjon kahtles 2007. aasta menetluse pikendamise otsuses, kas riiklikud hüvitised ja riigigarantiid olid universaalteenuse osutamise kohustuse täitmiseks vajalikud ja taotletud eesmärgiga proportsionaalsed. Komisjoni arvates tuli eelkõige analüüsida kulude jaotust universaalteenuste ja kommertsteenuste vahel vastavalt 2005. aasta ühenduse raamistikus sätestatud põhimõtetele. Peale selle oli tal kahtlusi seoses mõistliku kasumi kindlaksmääramisega, mille puhul tuli arvesse võtta asjaomase majandussektori keskmist kasumlikkust ja Deutsche Posti riske.
IV. WIKI HINNANG
(122)
WIKi hinnangu eesmärk oli aidata komisjonil kontrollida Deutsche Posti 1990.-2007. aasta raamatupidamist ja teha kindlaks, kas Deutsche Post sai universaalteenuse osutamise kohustuse täitmise eest ülemäärast hüvitist. WIK Consult GmbH pidi eelkõige:
-
määrama kindlaks mõistliku kasumi võrdlusmäära;
-
analüüsima sisemist kulude jaotust ja siirdehinna kokkuleppeid ning
-
arvutama universaalteenuse osutamise kohustuse netokulude katmiseks makstud ülemäärase hüvitise suuruse.
IV.1. 2009. aasta regulatiivse tulu- ja kuluarvestuse kirjeldus
(123)
Pärast seda, kui komisjoni andis 30. oktoobri 2008 teabe esitamise korralduse, esitas Saksamaa 2009. aastal lõpuks täieliku regulatiivse tulu- ja kuluarvestuse 1990.-2007. aasta kohta (edaspidi „2009. aasta tulu- ja kuluarvestus”).
IV.1.1. Tulud
(124)
Deutsche Posti tulud saab liigitada kolme järgmisse suurde rühma.
-
reguleeritud universaalne kirjateenus (62 % kogutulust ajavahemikul 1990-2007)
Reguleeritud hindadega kirjateenus hõlmab kõiki universaalteenuseid, mida osutati turgudel, kus Deutsche Postil oli turgu valitsev seisund, sealhulgas teenuseid, mille osutamiseks oli tal ainulitsents. 1990.-2007. aastal teenis Deutsche Post sellistelt teenustelt 62 % kogutulust (42).
-
Reguleerimata universaalteenus (26 % kogutulust ajavahemikul 1990-2007)
Universaalset pakiteenust on alati osutatud konkurentsile avatud turgudel, kus Deutsche Posti keskmine turuosa oli üksnes 30 %. 1990.-2007. aastal sai Deutsche Post universaalselt pakiteenuselt 15 % kogutulust.
Reguleerimata hindadega universaalselt kirjateenuselt (nt kataloogid, rahvusvaheline post) sai Deutsche Post ligikaudu 11 % kogutulust.
-
Reguleerimata kommertsteenused (12 % kogutulust 1990.-2007. aastal)
Deutsche Post kasutas oma postkontorite võrku nii postiteenuste osutamiseks kui ka Postbank AG ja - väiksemal määral - Deutsche Telekomi toodete ning teenuste müügiks. Deutsche Post sai kõnealustelt kommertsteenustelt ligikaudu 6 % kogutulust.
Kommertspakiteenustelt ja -kirjateenustelt (nt posti teel saadetav reklaam) teenis Deutsche Post ligikaudu 4 % kogutulust.
Peale selle osutas Deutsche Post muid teenuseid, nt pakkus oma muudes ärivaldkondades tegutsevatele rahvusvahelistele tütarettevõtjatele (nt DANZAS, DHL) valdusettevõtja teenuseid. Sellistelt kommertsjaotusteenustelt teenis Deutsche Post ligikaudu 2 % kogutulust.
Joonis 3
Tulude jaotus 1990.-2007. aastal (nimiväärtuste põhjal)
(125)
WIKi hinnangus käsitletakse üksnes selliseid kommertsteenuseid, mida juriidiline isik DPAG ja tema õiguseellane Postdienst osutasid seoses universaalteenusega. Neid kommertsteenuseid (nt DHLi üleilmne kullerteenus), mida teised juriidilised isikud osutasid Deutsche Post World Net’i (edaspidi „DPWN”) kaudu, hinnangus ei käsitletud.
IV.1.2. Kohustuste arvutamine 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses
(126)
Erinevalt tulu- ja kuluarvestusest, mille Deutsche Post esitas reguleerivale asutusele 2002. aasta, 2007. aasta ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse jaoks, sisaldas 2009. aasta tulu- ja kuluarvestus, mida reguleerivale asutusele kunagi ei esitatud, oluliselt suuremat kohustuste summat, mille Deutsche Post jaotas reguleeritud teenuste vahel.
(127)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse põhjal oli ajavahemikul 1990-2006 Deutsche Posti kohustuse keskmine suurus […] miljardit eurot; 2002. aasta tulu- ja kuluarvestuse kohaselt oli see […] miljardit eurot.
Joonis 4
2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse kohaste universaalteenusega seotud kohustuste ja 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsusega heakskiidetud kohustuste võrdlus (aasta keskmine summa nimiväärtuses, miljonites eurodes)
[…]
(128)
Kui kohustus nr 2 (konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud) ja kohustus nr 4 (täiendav pensionikindlustus) olid 2002. aasta tulu- ja kuluarvestuses ja 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses suhteliselt sarnased, siis kohustus nr 1 (konkurentsikeskkonnas tavatud põhipalgad) oli peaaegu […]. Erinevalt 2002. aasta tulu- ja kuluarvestusest ei kasutanud Deutsche Post konkurentsikeskkonnas tavapäraste palkade võrdlusalusena enam kollektiivlepingus kokkulepitud palku, vaid postisektori jaoks kehtestatud miinimumpalka, mis põhines Saksamaa Liitvabariigi tööministri 2007. aasta määrusel (edaspidi „2007. aasta miinimumpalk”). Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) kuulutas kõnealuse määruse siiski õigusvastaseks ja see ei jõustunud seetõttu kunagi.
(129)
Peale selle nimetas Deutsche Post 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses kirjade edastamise taristut uue kohustusena, mis hõlmas kuuenda kättetoimetamispäevaga seotud lisakulusid (keskmiselt […] miljonit eurot aastas). Arvutus tugines eeldusele, et Deutsche Post oleks universaalteenuse osutamise kohustuseta toimetanud saadetisi kätte viiel, mitte kuuel päeval.
(130)
Kohustuse nr 3 (postkontorite taristukulud) suurus on arvutatud teisiti kui 2002. aasta tulu- ja kuluarvestuses. Kõnealune kohustus hõlmab nüüd väidetavat kulude kokkuhoidu, mis oleks saavutatud, kui kõik postiasutused oleksid alates 1990. aastast esindustena tegutsenud. Kohustuse nr 3 suuruse arvutamisel võetakse arvesse tasusid, mida Deutsche Post maksis 2007. aastal kolmandatele isikutele jaotusteenuse osutamise eest.
IV.1.3. 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses esitatud kasumimarginaalid
(131)
Kohustuste jaotamine reguleeritud hindadega universaalsele kirjateenusele vähendas oluliselt reguleerimata teenustega seotud kulusid, nt palga- ja sotsiaalkulusid. Sellise ümberjaotamise tulemusel saavutati kommertsteenuste valdkonnas suured positiivsed ligikaudu [15-25 %] suurused kasumimarginaalid ja reguleeritud hindadega kirjateenuselt saadi ligikaudu [0-10 %] suurune kahjum.
(132)
Deutsche Post viitab oma aastaaruandes kirjade edastamise valdkonnas saadud ülisuurele kasumile (vt ka punkt V.3), mis siiski reguleerimata hindadega teenustelt reguleeritud hindadega teenustele ülekantud kohustuste tõttu täielikult ära kasutati.
Joonis 5
Keskmine müügitulu 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse põhjal
[…]
IV.2. Mõistliku kasumi kindlakstegemiseks võrdlusmäära arvutamine
IV.2.1. Deutsche Posti väärtusahel: madaltehnoloogiline äritegevus ja väike äririsk
(133)
Mõistliku kasumi kindlakstegemiseks võrdlusmäära arvutamise ja kulude jaotuse hindamise ettevalmistamise tarvis tuleb analüüsida väärtusahelat ja äririske. Võrreldavate ettevõtjate rühma saab kindlaks teha ja Deutsche Posti mõistliku kasumi võrdlusmäära välja arvutada üksnes juhul, kui on teada tegevuse üksikasjad ja riskitunnused.
IV.2.1.1. Madaltehnoloogiat kasutava ärivaldkonna väärtusahel
(134)
Deutsche Posti väärtusahela saab jagada kaheks põhiosaks:
-
kogu riigi territooriumi kattev jaotusvõrk kirisaadetiste ja postipakkide edastamiseks;
-
kogu riigi territooriumi kattev postkontorite võrk.
(135)
Kirjade ja pakkide edastamise võrgu logistika on madaltehnoloogiat kasutav ärivaldkond, mis ei nõua ulatuslikku teadus- ja arendustegevust. Seepärast tegutsevad kõik teised asjaomase majandusharu ettevõtjad võrreldaval standarditud viisil. Kõnealuseid tegevusalasid nimetatakse sageli tavaliseks. Nende tegevusalade tavalisust näitab ka see, et Deutsche Post on neist suurema osa andnud üle allhankijatele. See kehtib ka kogu riigi territooriumi katva postkontorite võrgu kaudu osutatavate jaotusteenuste kohta, mille puhul kasutatakse samuti üha rohkem allhankijaid.
(136)
Peale kõnealuste tavaliste tegevusalade on Deutsche Posti tähtsaimaks immateriaalseks varaks tema kliendibaas, kaubamärk ja tugev turupositsioon, eriti kirjaturul. WIKi hinnangu kohaselt ei tulene kõnealune immateriaalne vara siiski peamiselt mitte Deutsche Posti jõupingutustest või investeeringutest, vaid pigem tema varasemast ainulitsentsist. Deutsche Post ei pidanud turundusse ulatuslikke investeeringuid tegema, vaid võis 2007. aastani tugineda oma õiguslikult tagatud turupositsioonile. Seepärast ei tohiks Deutsche Post saada kõnealuse immateriaalse vara eest hüvitist.
IV.2.1.2. Väike risk tänu riiklikele meetmetele
(137)
Deutsche Postil oli nii reguleeritud kui ka reguleerimata teenuste valdkonnas mitmel põhjusel oma konkurentidest väiksem risk.
(138)
Esiteks oli Deutsche Post kuni 2007. aastani kaitstud tänu sellele, et talle kuulus kirjade edastamise õiguslik monopol. Peale selle oli Deutsche Postil kõigi reguleeritud kirjateenuste puhul 90 % suurune turuosa ning konkurents selles valdkonnas puudus või oli väike. Deutsche Post teenis reguleeritud hindadega teenustelt peaaegu kaks kolmandikku oma tuludest.
(139)
Teiseks kinnitas reguleeriv asutus reguleeritud kirjateenusele hinnalae. Hinnalagi ületas tõhusalt toimiva ettevõtte kulusid, eesmärgiga muu hulgas katta väidetavalt konkurentsikeskkonnas tavatuid kulud reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas. Ühelgi DPAG konkurendil ei olnud sotsiaalkulude ristfinantseerimist võimaldavat ainulitsentsi või turgu valitsevat seisundit. Seepärast vähendasid ainulitsents ja turgu valitsev seisund olulisel määral äririski nii reguleeritud teenuste kui ka reguleerimata hindadega universaalteenuste ning kommertsteenuste valdkonnas.
(140)
Kolmandaks vähendasid riski olulisel määral ka muud nii universaalteenuste kui ka kommertsteenuste valdkonnas rakendatud riiklikud meetmed: nii võimaldasid riiklikud hüvitised katta 1990. aastate esimese poole kahjumeid ja riigigarantii võimaldas Deutsche Postil kaasata kapitali samasuguse intressiga nagu riik kuni aastani 1995, hoolimata tema raskest majanduslikust olukorrast 1990. aastate esimesel poolel.
(141)
Kokkuvõttes oli Deutsche Postil palju väiksemad turu ja kuludega seotud riskid kui tema konkurentidel, sest ta ei pidanud ise oma kliendibaasi välja arendama ja võis suuremate reguleeritud tasude arvelt katta kulude suurenemise. Sellest lähtuvalt leiti WIKi hinnangus, et võrreldavad konkurendid on eelkõige postiettevõtjad, kes tegelevad üksnes tavaliste tegevusaladega (nt kes ei investeeri olulisel määral turundusse ja kaubamärki) ja kelle äririsk ei ole suur (nt kellel on pikaajalised lepingud).
IV.2.2. Mõistliku kasumi võrdlusmäära kindlaksmääramine
(142)
Tegevusalade ja riskide analüüsi tulemuste põhjal otsiti WIKi hinnangu raames finantsandmebaasidest (nt Orbise andmebaas, mis hõlmab ligikaudu 10 miljonit ettevõtjat kogu maailmas) võrreldavaid postiettevõtjaid. Kontrollitud kvantitatiivsete ja kvalitatiivsete valikumeetodite abil tehti kindlaks konkurentsiturul postiteenuseid osutavad võrreldavad ettevõtjad.
(143)
WIKi hinnangu koostamiseks valiti välja 26 võrreldavat ettevõtjat, kes tegutsevad valdavalt pakkide edastamise valdkonnas ja on postiteenuste vallas hõivatud tavaliste tegevusaladega. Kõik võrreldavad konkurendid tegutsevad „posti- ja kullerteenuste” valdkonnas (NACE kood (43) 641).
(144)
Sellega seoses tuleb märkida, et võrreldavate konkurentide arv on piiratud, sest eraettevõtjad ei ole turgu valitseva ettevõtja ainulitsentsi tõttu, mis hõlmas suurt osa kirjateenustest, kõnealuseid teenuseid seni olulisel määral osutanud. Lisaks jäeti WIKi hinnangust välja muude riikide turgu valitsevad postiettevõtjad, sest nad olid nagu Deutsche Postki kaitstud ainulitsentsiga ega tegutsenud eelkõige konkurentsiturul.
(145)
Mõistliku kasumi kindlakstegemiseks kasutati WIKi hinnangus müügitulu, s.o raamatupidamislik kasum (tulu ilma intressi ja maksudeta; edaspidi „EBIT”) jagatud käibega. WIKi hinnangus arvutati välja ka varade tootlus (edaspidi „ROA”) (nt EBIT protsendina kogukapitalist), et saada kapitalil põhinev võrdlusmäär mõistliku kasumi kindlakstegemiseks.
Tabel 3
WIKi hinnangu järgsed võrdlusmäärad: müügitulu ja ROA
Müügitulu
Varade tootlus
(ROA)
Mediaan
3,48 %
7,33 %
Piirmäär (75-protsentiil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Valimi põhjal ilmneb, et müügitulu mediaan oli ajavahemikul 1998-2007 postisektori konkurentsipõhises osas 3,48 %. WIKi hinnangus esitati siiski peale müügitulu mediaani ka mõistliku kasumi piirmäär, nimelt võrreldavate konkurentide kasumite kolmas kvartiil, mis müügitulu puhul on 6,77 %. Teisisõnu tähendab see seda, et 75 % võrreldavate konkurentide kasum jääb alla 6,77 % suurust müügitulu (44).
(147)
WIKi hinnangu kohaselt on varade tootluse mediaan 7,33 % ja piirmäär 13,41 %.
(148)
Kuna Deutsche Posti risk oli tiheda konkurentsiga turgudel (nt kullerteenuste turg) tegutsevate võrreldavate ettevõtjate riskist palju väiksem, leiti WIKi hinnangus, et 3,48 % suurune müügitulu mediaan on Deutsche Posti mõistliku kasumi jaoks tagasihoidlik ja konservatiivne võrdlusmäär ning kõrgema määra - kuni 6,77 % suuruse müügitulu kolmanda kvartiilini - kasutamine selles valdkonnas ei ole soovitatav. Põhjendatud oleks isegi madalam võrdlusmäär, sest 3,48 % suurune müügitulu mediaan tähendab 7,33 % suurust varade tootlust, mis on riskivabast intressimäärast siiski märkimisväärselt suurem.
IV.3. Kulude jaotuse hindamine
(149)
WIKi hinnangus kritiseeriti 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses esitatud kohustuste jaotust, sest kommertsteenuste ligikaudu [15-25 %] suurune müügitulu oli majandusharu keskmisest (45) palju suurem. Kuna eraõiguslikud konkurendid tegutsevad palju väiksematest kasumimarginaalidest hoolimata kasumlikult, leitakse WIKi hinnangus, et Deutsche Posti kommertsteenustele oleks tulnud jaotada suurema osa kuludest ja seega vähendada vastavalt reguleeritud teenustega seotud kohustusi.
(150)
WIKi hinnangus jõutakse seega järeldusele, et kõik kommertsteenused teenivad neile jaotatud kuludest hoolimata ikkagi kasumit, mis vastab konkurentide 3,48 % suurusele müügitulu mediaanile. Sellest tulenevalt oli reguleeritud teenuste keskmine aastane kohustus 1990.-2007. aastal WIKi hinnangu kohaselt ligikaudu […] miljoni euro võrra väiksem.
(151)
Kuna suur osa kommertsjaotusteenustest osutati seotud ettevõtjatele Postbank ja Telekom, uuriti WIKi hinnangus ka seda, kas nimetatud ettevõtjatele kehtestatud jaehinnad olid kooskõlas turuhindadega ja kas neid saab seega kasutada sobiva võrdlusalusena kommertsjaotusteenuste kulude kindlakstegemiseks. WIKi hinnangus leiti olemasolevate tõendite põhjal, et Deutsche Posti ja mõlema seotud ettevõtja vahel sõlmitud lepingud sisaldasid tingimusi, millega oleks nõus olnud ka sõltumatu kolmas isik. Kuna Postbank ja Telekom ei saanud 1990. aastate alguses ettevõtjavälist jaotusvõrku praktiliselt kasutada, nõustusid nad asjaomaseid kulusid jagama. Hilisematel aastatel tekkis Postbankil ja Telekomil siiski võimalus kasutada ka muid jaotusvõrke ja universaalteenuste võrgu kulud vähenesid ning seepärast muudeti lepingut ja lepiti kokku tuludega seotud komisjonitasus, mis on rohkem kooskõlas tüüpilise jaotusteenuste osutamise lepinguga (46).
IV.4. 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse korrigeerimine
(152)
WIKi hinnangus tehti 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusse järgmise meetodi alusel palju parandusi.
Tabel 4
WIKi hinnangus kasutatud meetod ülemäärase aastakasumi arvutamiseks 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse põhjal
universaalteenuse tulud
-
universaalteenuse kulud
-
mõistlik kasum
+
riiklikud hüvitised
ülemäärane kasum
IV.4.1. Universaalteenuse tulude korrigeerimine
(153)
Deutsche Post müüs ära suure osa oma kinnisvaraportfellist (nt kinnisvara, mis ei olnud postivaldkonna ümberkorraldamise tõttu enam vajalik). Saadud tulu tuleks jaotada universaalteenusele, sest kõnealust vara kasutati peamiselt universaalteenuse osutamiseks ja seda renditi välja kommertsteenuste osutamiseks.
(154)
Korrigeerimise tulemusel suurenevad universaalteenuse aastatulud ajavahemikul 1990-2007 keskmiselt […] miljoni euro võrra.
IV.4.2. Universaalteenuse osutamise kulude korrigeerimine
IV.4.2.1. Kuluarvestuse tegemine
(155)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses ei ole sisemine kulude jaotus õigesti tehtud: universaalteenuse puhul ei ole kogu teenitud kasumit näidatud, kuna konkreetsete valdkondade (nt postkontorid) kasumeid ei ole jaotatud vastavalt universaalteenustele ja kommertsteenustele (nt üksikute teenuste kulud), vaid need on kokku liidetud ja esitatud ärikasumina. Deutsche Post ei saanud seepärast esitada eraldi raamatupidamisarvestust, nagu on ette nähtud komisjoni 16. novembri 2006. aasta direktiivis 2006/111/EÜ liikmesriikide ja riigi osalusega äriühingute vaheliste finantssuhete läbipaistvuse ning teatavate ettevõtjate finantsläbipaistvuse kohta (47).
(156)
Kuigi Deutsche Post oli 1997. aastale eelneva ajavahemiku kohta esitanud ligikaudse äriühingusisese kuluarvestuse, tuli WIKi hinnangus 1997. aastale järgnenud perioodi kuluarvestust korrigeerida; vääralt universaalteenustele jaotatud kulud jaotati kuluarvestuses ümber kommertsteenustele.
(157)
Korrigeerimise tulemusel vähenevad iga-aastased universaalteenuse kulud 1998.-2007. aastal keskmiselt […] miljoni euro võrra.
IV.4.2.2. Reguleeritud ja reguleerimata hindadega teenustele jaotatud kohustuste korrigeerimine
(158)
Nagu eespool märgitud, ei korrigeeritud WIKi hinnangus iga kohustust eraldi. Selle asemel kasutati uues arvutuses kommertsteenuste lõpphinda, mida käsitati usaldusväärse võrdlusalusena majandusharu keskmiste kulude jaoks. Sellest tulenevalt kasutati kogu kommertsteenuste ülemäärane kasum (48) esialgu kindlaksmääratud kohustuste rahastamiseks. Kokkuvõttes vähenevad seeläbi iga-aastased kohustused 1990.-2007. aastal keskmiselt […] miljoni euro võrra.
IV.4.2.3. Tulemustest sõltumatud täiendava pensionikindlustuse kulud (kohustus nr 4)
(159)
Kohustusega nr 4 (täiendav pensionikindlustus) võttis Deutsche Post enda kanda kulud, mida ta oma aastaaruandes ei kajastanud. Kuna müügitulu kui võrdlusalus arvutatakse võrreldavate konkurentide tulu- ja kuluarvestuse põhjal, võib Deutsche Posti kuluarvestuses võtta arvesse üksnes selliseid kulusid, mis olid lubatud ka riiklike raamatupidamisstandardite või rahvusvaheliste raamatupidamisstandardite (IAS) kohaselt. Seepärast ei ole lisakulud, mida IASi aruannetes tavaliselt ei kajastata, kuluartiklitena lubatud ja neid tuleb rahastada kindlaksmääratud kasumimarginaali (võrdlusmäär) arvelt.
(160)
Asjaomase korrigeerimise tulemusel vähenevad kohustuse nr 4 kulud (täiendav pensionikindlustus) 1990.-2007. aastal keskmiselt […] miljoni euro võrra aastas.
IV.4.3. Kapitalikulude korrigeerimine mõistlikus kasumis
(161)
Deutsche Post kajastas 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses kapitalikulusid, mida esialgu ei olnud tulu- ja kuluarvestuses esitatud, nt […] ja […] kulud. WIKi hinnangus […] ja […] kulusid ei näidata ja need asendatakse mõistliku kasumi jaoks kindlaksmääratud võrdlusmääraga.
IV.4.3.1. Ajavahemik 1996-2007
(162)
Mõistlik kasum arvutatakse universaalteenuste korrigeeritud tulude ja võrdlusmäärana kasutatava 3,48 % suuruse müügitulu põhjal; mõistlik aastakasum on seega keskmiselt […] miljonit eurot. 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusest jäetakse välja […] miljoni euro suurused keskmised aastased kapitalikulud ([…] miljoni euro suurused intressikulud ja suurem […] miljoni euro suurune regulatiivne amortisatsioon).
(163)
Eelkõige tuleb märkida, et mõistlik kasum, mis arvutatakse võrdlusmäärana kasutatava 3,48 % suuruse müügitulu põhjal, on 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusega võrreldes absoluutarvudes suurem kui Deutsche Posti asjaomased kapitalikulud (nt intressikulu, mis arvutatakse kaasatud omakapitali ligikaudu […] suuruse sisemise müügitulu alusel, ja turuväärtusel põhinevad suuremad amortisatsioonikulud).
IV.4.3.2. Ajavahemik 1990-1995
(164)
Postikorralduse seaduse § 63 lõike 1 kohaselt pidi Deutsche Post kuni 1995. aastani tegema Saksa valitsusele nn tagasimakseid (49) kokku ligikaudu 5,838 miljardit eurot ehk 8 % käibest. Vastutasuks vabastati Deutsche Post postikorralduse seaduse § 63 lõike 4 alusel kohustusest maksta välja dividende tagasimakseid ületavas summas.
(165)
WIKi hinnangus jäetakse seepärast 1995. aastale eelneva ajavahemiku puhul mõistlik kasum sõnaselgelt arvesse võtmata, kuna tagasimaksed katsid Deutsche Posti omakapitalikulud täies ulatuses. Sellest tulenevalt jäetakse 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusest välja Deutsche Posti […] miljoni euro suurused keskmised iga-aastased kapitalikulud ([…] miljoni euro suurused intressikulud ja suurem […] miljoni euro suurune regulatiivne lisaamortisatsioon) ning vähendatakse vastavalt universaalteenuse kulusid.
IV.4.4. Järeldused
(166)
Nii 2009. aasta tulu- ja kuluarvestus kui ka WIKi hinnang näitavad, et kuni 1996. aastani olid universaalteenustelt saadud tulud asjaomaste kulude katmiseks ebapiisavad. Kuigi Deutsche Postil oli 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse põhjal isegi riiklikke hüvitisi arvesse võttes kogu ajavahemikul kuni 2007. aastani kumuleerunud puudujääk, olid riiklikud hüvitised WIKi hinnangu kohaselt siiski nii suured, et Deutsche Post saavutas 1997. aastal tasuvuspiiri.
(167)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse kohaselt ei suurenenud universaalteenuste tulusus 1999. aastani peaaegu üldse ja alles 2000. aastast alates katsid universaalteenuste tulud keskmiselt kulusid. Seevastu WIKi hinnangu kohaselt saadi universaalteenustelt 2000. aastast alates suurt kasumit, mis ületas olulisel määral 3,48 % suurust müügitulu mediaani, kuigi universaalse pakiteenuse puhul saadi keskmisest väiksemat müügitulu […] (vt joonis 6).
Joonis 6
Universaalteenuste ülemääraste aastakasumite (nimiväärtuses) võrdlus, 1990-2007 (miljonites eurodes)
V. HUVITATUD ISIKUTE MÄRKUSED
(168)
Huvitatud isikud esitasid oma märkused 1999. aasta menetluse algatamise otsuse ning 2007. ja 2011. aasta menetluse pikendamise otsuse kohta. Käesolevas osas käsitletakse kokkuvõtlikult tähtsaimad märkusi nende otsuste kohta.
V.1. Bundesministerium der Finanzen’i (Saksamaa Liitvabariigi rahandusministeerium) välja antud postmarkide kasutamise ainulitsents
(169)
TNT kahtleb selles, et Deutsche Post maksis Bundesministerium der Finanzen’i välja antud postmarkide kasutamise ainulitsentsi eest tasu. 1997. aasta postiseaduse § 43 kohaselt on Bundesministerium der Finanzen volitatud välja andma postmarke, millele on trükitud „Deutschland”. Selliste postmarkide kasutamise õigust taotlev postiteenuste osutaja peab maksma teatavat tasu ja kandma asjaomased kulud. Deutsche Postil oli 1997. aasta postiseaduse § 54 alusel 31. detsembrini 2007 Bundesministerium der Finanzen’i välja antud postmarkide kasutamise ainulitsents.
(170)
Kui Deutsche Post tõepoolest kasutas Bundesministerium der Finanzen’i välja antud postmarke selle eest tasu maksmata, kujutab see endast TNT väitel õigusvastast riigiabi.
(171)
Komisjon märgib, et 1999. aasta menetluse algatamise otsuse ning 2007. ja 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses seda meedet ei käsitletud. Seepärast ei käsitleta seda ka käesolevas otsuses.
V.2. Pensionitoetus
(172)
UPSi väitel anti Deutsche Postile eelis, sest ta vabastati osaliselt enne 1995. aastat kehtinud maksekohustustest. Kuna tavalised ettevõtjad pidid oma pensionikulud ise kandma, oli Deutsche Post oma konkurentidega võrreldes eelisolukorras. Peale selle nõustub UPS komisjoni väitega, et kõnealust abi ei saa käsitada olemasoleva abina, sest Deutsche Posti olukord muutus põhjalikult ja seadusesse lisati uued sätted, mille kohaselt vabastati Deutsche Post osaliselt tema kohustusest kanda oma ametnike pensionikulud. UPSi väitel ei saa sellist süsteemi põhjalikku muutmist käsitada puhtformaalse või haldusmuudatusena.
(173)
UPS nõustub komisjoni esialgse järeldusega, et pensionitoetust ei saa käsitada ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobivana. Võttes arvesse Deutsche Posti pikaajalist kasumlikkust ja ainulitsentsi, esitas UPS õigustatud küsimuse, kas varasematest kohustustest vabastamine on tõepoolest vajalik. Peale selle ei ole antud toetus proportsionaalne Saksamaa ühist huvi pakkuva eesmärgiga, seda eelkõige seetõttu, et suuremad kirjade edastamise tasud ja pensionitoetus juba katavad varasemad kohustused. UPS märgib, et meetme proportsionaalsuse tõendamise kohustus lasub Saksa valitsusel. Saksamaa ei ole Deutsche Postile kõnealuse meetme kaudu antud eelise proportsionaalsust seni nõuetekohaselt käsitlenud.
(174)
UPSi sõnul oli Deutsche Post tänu saadud abile eelisolukorras nii Saksamaal kui ka muudel Euroopa turgudel, kus ta konkureeris muude postiteenuste osutajatega, nt UPSiga. Kuna Deutsche Post sai pensionitoetuse abil parandada oma seisundit kommertsteenuste valdkonnas muude huvitatud isikute arvelt, moonutas see konkurentsi Deutsche Posti konkurentide kahjuks.
(175)
UPS nõuab, et komisjon uuriks kõiki pensionikohustuste rahastamiseks antud toetusi, mida on nimetatud 2011. aasta otsuses ametliku uurimismenetluse pikendamise kohta ajavahemikuks 2007-2011, hindaks nende vajalikkust ja proportsionaalsust ning kontrolliks ka seda, kas Deutsche Post saab ikka veel riigiabi, mis on ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohaselt õigusvastane.
(176)
Samuti nõuab UPS, et komisjon selgitaks täpsemalt, kuidas ta jõudis järeldusele, et Deutsche Postile antud abi ei ole siseturuga kokkusobiv. UPS soovib eelkõige, et talle antaks WIKi hinnangu koopia, nii et UPS saaks välja selgitada, mil määral tugineti 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses pensionitoetuse hindamisel WIKi hinnangu tulemustele.
V.3. Hüvitis universaalteenuste osutamise eest
(177)
UPS toetab täielikult komisjoni uurimismenetlust ja nõustub 2007. aasta menetluse pikendamise otsuses universaalteenuste osutamise eest makstud hüvitise kohta esitatud hinnanguga. Peale selle esitas UPS komisjoni poolt 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse põhjenduses 58 viidatud NERA ekspertide 2006. aasta oktoobri aruande (50) ajakohastatud versiooni (51).
(178)
Kui NERA ekspertide poolt 2006. aasta aruandes esitatud hinnangu kohaselt oli DPWNi kirjade edastamise valdkonna keskmine omakapitali tootlus 1999. aastale järgneval ajavahemikul üle 20 % (52), oli hinnangu muudetud versiooni kohaselt omakapitali tootlus 2000.-2005. aastal isegi üle 50 %. Ajavahemikul 2003-2005 oli omakapitali tootlus hinnangu järgi isegi üle 100 %. UPS leiab, et äärmiselt kasumlikelt reguleeritud kirjateenustelt teenitud kasum oli universaalteenuste kahjumi katmiseks enam kui piisav.
(179)
Peale selle leiab UPS, et Deutsche Posti kuluarvestus ei ole reserveeritud teenuste tulususe ja kohustuste analüüsiks ning hindamiseks hea alus. Seepärast tuleks põhjalikult analüüsida kulude jaotamist reguleeritud teenustele, universaalteenustele ja kommertsteenustele. Abisumma ja ülemäärase hüvitise kindlaksmääramisel tuleks arvesse võtta kõiki eeliseid, mida Deutsche Postile tema varasemate kohustuste katmiseks anti, nt Saksamaa poolt 1995. aastal Deutsche Postile tehtud kapitalisüstid ning kinnisvara ja taristu üleandmine.
(180)
Seotud ettevõtjatega kontsernisisese siirdehinna kohta sõlmitavate lepingute puhul tuleb UPSi sõnul kooskõlas Chronoposti kohtuotsusega (53) järgida ka edaspidi reaalturuväärtuse põhimõtet. Seepärast peaks komisjon hindama Deutsche Posti ja DPEED vahelist lepingut, võttes eelkõige arvesse selles sisalduvaid hinnakokkuleppeid.
V.4. Ülemäära suur kirjade edastamise tasu
(181)
FFPI toetas täielikult 2011. aasta menetluse pikendamise otsust: FFPI sõnul on õiguslikud ja halduslikud muudatused, millega kaasneb pensionikulude suurenemine, tavapärane äririsk, mis võib avaldada mõju ka ettevõtja elujõulisusele. Kuna tavalistes turutingimustes tegutsevad ettevõtjad peavad selliseid lisakulusid rahastama omavahenditest, ei oleks ka Deutsche Post tohtinud Saksamaalt pensionitoetust saada.
(182)
FFPI märgib ka, et Deutsche Post rõhutas 2000. aasta aruandes oma pensionisüsteemi reformimise tähtsust ja selgitas sellega seoses, et äriklientide postisaadetiste valdkonnas täheldatud EBITA (ettevõtja tulu, millest on maha arvatud maksud, intressid ja kulum) suurenemist 98,6 % saab selgitada eelkõige ametnike pensionifondidesse tehtavate väiksemate maksetega. Sellest tulenevalt ei tohiks pensionisüsteemi reformi pidada vähetähtsaks või peamiselt halduslikku laadi ümberkorralduseks.
(183)
FFPI poolt 2001.-2008. aastal tehtud uuring näitas, et 2009. aastal oli Saksamaal kuni 20 grammi kaaluvate standardkirjade postitasu üks suuremaid. Kuni 500 grammi kaaluvate pakkide postitasu oli seevastu üks väiksemaid, mis osutab ka ristsubsideerimisele.
(184)
FFPI on veendunud, et Deutsche Postile antud toetuse eesmärk ei olnud hoogustada Saksa postituru või teatavate postiteenuste kasvu. Deutsche Post oli uurimisperioodil kasumlik äriühing, mis sai oma juhtivat seisundit Saksa turul tugevdada ning oma tõhusust ja äritegevust suurendada. Seepärast ei tohiks pensionitoetust käsitada ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobivana.
V.5. Kasumimarginaalid
(185)
BIEKi arvates kasutas Deutsche Post oma valitsevat seisundit teatavatel kirjaturgudel tihedama konkurentsiga turgudel osutatavate kirja- ja pakiteenuste kulude ristfinantseerimiseks ning see toimus muude postiteenuste osutajate arvelt. Kuna Deutsche Post võib turgudel, kus tal oli ainulitsents ja kus tema turuosa on endiselt üle 90 %, oma hindu tõsta, saab ta ristfinantseerida tihedama konkurentsiga turgudel tekkivaid kulusid.
(186)
BIEK väidab ka, et Deutsche Post sai oma varasematest kohustustest hoolimata palju suuremat kasumit kui võrreldavad ettevõtjad teistes Euroopa riikides; seda näitab muu hulgas riigisiseste postiteenuste 10-20 % suurune müügitulu. Kõnealune kasum võib olla isegi alahinnatud, kuna riigisisesed postiteenused hõlmavad ka pakiteenust, mille kasum oli kokkuvõttes väiksem kui kirjateenusel.
(187)
Deutsche Posti suuremate palgakuludega seoses märgib BIEK, et Deutsche Post kasutas transpordisektori keskmist palka, et arvutada palgakulusid, mida ta konkurentidega võrreldes kannab. BIEKi sõnul kasutas komisjon tõepoolest neid näitajaid oma 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses tehtud arvutuste alusena, kuid tuleb siiski arvesse võtta, et Deutsche Posti konkurentide makstav palk on kõnealusest keskmisest palgast vähemalt 15 % suurem. Deutsche Posti täiendav palgakulu on seega väidetust palju väiksem. BIEK leiab, et palgakulude ülejäänud erinevus tuleneb pigem Deutsche Posti suurusest ja turgu valitsevast seisundist, mitte varasematest kohustustest.
(188)
Peale selle katab BIEKi väitel suurem reguleeritud kirjasaatmistasu enam kui piisavalt Deutsche Posti varasemad kohustused, sh pensionikulud. Komisjoni hinnatud abimeetmete tõttu puudub kirjateenuste valdkonnas konkurents senini peaaegu täielikult ja pakiteenuste valdkonnas on konkurents olulisel määral moonutatud.
VI. SAKSAMAA MÄRKUSED
VI.1. Märkused pensionitoetuse kohta
VI.1.1. Konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude hüvitamisega ei antud majanduslikku eelist
(189)
Saksamaa leiab Combuse kohtuotsusele (54) viidates, et riiklikud maksed, mis tehti varem riigile kuulunud universaalteenuse osutajale erastamise raames hüvitisena tema eraõiguslike konkurentide tavapäraseid pensionikulusid ületavate pensionikulude eest, ei ole riigiabi.
(190)
Saksamaa nõustub komisjoniga, et Deutsche Posti sotsiaalkulusid tuleks võrrelda konkurentide sotsiaalkuludega. Selline võrdlus tuleks siiski teha juba ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 alusel, mitte hiljem siseturuga kokkusobivuse hindamise käigus ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel.
VI.1.2. Majanduslik eelis puudub võrreldes olukorraga enne 1995. aastat
(191)
Saksamaa leiab, et Deutsche Posti ei vabastatud pensionitoetuse andmisega kuludest, mida ta muidu oleks pidanud omavahenditest katma. Sellest tulenevalt ei saanud Deutsche Post eelist ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses. Saksamaa sõnul ei olnud Deutsche Post enne ega pärast 1995. aastat õiguslikult kohustatud ega majanduslikult suuteline ametnikele pensioni maksma.
(192)
Saksamaa märgib esiteks, et 1989. aasta postikorralduse seaduse § 46 kohaselt olid 1989. aastal Deutsche Posti ülevõetud ametnikud endiselt riigi teenistuses. Ka pärast teist 1995. aasta postireformi olid Deutsche Posti ametnikud 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 alusel ja põhiseadusesse lisatud uue § 143b alusel riigi teenistuses.
(193)
Kuna ametnike pensionikohustuste eest on alati vastutanud üksnes Saksa valitsus, ei ole Deutsche Postil seega kunagi olnud õiguslikku kohustust kasutada selleks omavahendeid.
(194)
Saksamaa väidab, et isegi kui Deutsche Postil oli 1989. aasta postikorralduse seaduse § 54 lõike 2 alusel ametnike pensionide rahastamise kohustus, oli asjaomastel pensionisätetel (nagu ka 1989. aasta postikorralduse seaduse § 63 kohasel tagasimaksete tegemise kohustusel) „sisemine eesmärk” ja neid kasutati riigieelarve tuluallikate tagamiseks. See ei tähenda, et Deutsche Postil oli ametnike vastu kohustus.
(195)
Ka pärast teist 1995. aasta postireformi vastutas ametnikele pensionide maksmise eest 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 ning §-de 14 ja 16 alusel ainuüksi riik. Deutsche Posti postitöötajate seaduse § 16 lõike 1 kohane kohustus teha postiametnike pensionikassasse sissemakseid oli seega - nagu ka 1989. aasta postikorralduse seaduse § 54 lõike 2 kohane kohustus - üksnes riigieelarve kanda. Kõnealused kohustused ei muutnud ainuüksi riigil lasuvat pensionide maksmise kohustust.
(196)
Tsiviilõiguse kohaselt ei oleks Saksa valitsusel ka võimalik olnud oma ametnike pensionide rahastamise kohustust 1995. aastal loodud DPAG-le üle anda. Olemasolevate pensionikohustuste üleandmise korral õiguslikult sõltumatule tütarettevõtjale on emaettevõtjal tsiviilõiguse põhimõtete kohaselt jätkuvalt kohustus hüvitada kolmandate isikute varalised nõuded.
(197)
Peale selle väidab Saksamaa, et Deutsche Postil ei olnud pensionikohustuste rahastamiseks kunagi piisavalt omavahendeid. Esiteks oli Postdienstil enne 1995. aastat pidevalt puudujääk, mille liitvabariik pidi katma, tehes ülekandeid kogusummas 5,6 miljardit eurot. Teiseks olid pensionikohustused Postdiensti muutmisel DPAG-ks 1995. aastal kokku ligikaudu […] miljardit eurot. Kuna bilansi kohustuste poolel olid sellised kohustused, ei olnud DPAG-d võimalik asutada eraõigusliku ettevõttena, sest Saksa valitsus ei olnud taganud nõuetekohast kapitalibaasi, mis oleks kindlustanud DPAG-le vajaliku majandusliku elujõulisuse.
VI.1.3. Pensionitoetus on ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 1 kohane olemasolev abi
(198)
Kui pensionitoetus liigitada riigiabiks, tuleks seda Saksamaa arvates käsitada määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti i kohaselt olemasoleva abina, sest riik on alates 1953. aastast, st alates Saksa põhiseaduse asjaomaste sätete jõustumisest, ainus, kellel on kohustus maksta ja rahastada ametnike pensione. Saksamaa leiab, et esimene 1989. aasta postireform ja teine 1995. aasta postireform ei muutnud kuidagi kõnealust riigi kohustust maksta ja rahastada pensione. Saksamaa sõnul ei olnud Deutsche Post enne ega pärast 1995. aastat õiguslikult kohustatud ega majanduslikult suuteline ametnikele pensioni maksma.
(199)
Peale selle viitab Saksamaa komisjoni väitele, mille ta esitas Üldkohtule kohtuasjas T-266/02. Saksamaa sõnul selgub kohtuotsuse punktist 54, et komisjon „leidis vaidlustatud otsuses, et üksnes DB-Telekomi ülekanded andsid hagejale eelise” (55).
(200)
Saksamaa järeldab kõnealusest väitest, et komisjon eitas sellega ka pensionitoetusega seotud majandusliku eelise olemasolu. Saksamaa arvates tegi komisjon seega määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 4 kohaselt „vastuväidete esitamata jätmise otsuse”. Pealegi tähendaks määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti ii kohaselt selline positiivne otsus seda, et pensionitoetus oli olemasolev abi.
VI.1.4. Pensionitoetus on ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 alusel siseturuga kokkusobiv hüvitis varasemate kohustuste eest
(201)
Võttes arvesse komisjoni väiteid La Poste’i otsuses, leiab Saksamaa, et pensionitoetus on ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobiv, ja põhjendab seda järgmiselt:
-
Deutsche Post tegi sotsiaalkindlustusmakseid, mis pidevalt ületasid tööandja makseid pensioni-, ravi- ja hoolduskindlustusse;
-
komisjoni kindlakstehtud suhteline eelis on väär, kuivõrd arvutuse aluseks on eeldus, et kohustus nr 2 (konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud) kaetakse reguleeritud hindadega teenustest. La Poste - nagu ka teised postiettevõtjad - refinantseeris oma sotsiaalkulusid suurematest kirjade edastamise tasudest, mille komisjon jättis oma La Poste’i otsuses siiski arvesse võtmata;
-
kuigi Saksamaa on põhimõtteliselt nõus, et asjaomased kulud tuleks katta reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest, ei ole komisjon tõendanud, et reguleeriv asutus kiitis heaks Deutsche Posti taotluse rahastada konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid reguleeritud tuludest, ega seda, et reguleeritud tulud olid konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude rahastamiseks tõepoolest piisavalt suured.
(202)
Peale selle märgib Saksamaa, et komisjon rõhutas oma otsuses menetluse algatamise kohta Royal Maili suhtes (56), kui tähtis on tulevase ühtse otsuste tegemise praktika huvides hinnata endiste riigiettevõtete pensionikulusid ühtsete kriteeriumide alusel. Järelikult peab komisjon võtma arvesse ka oma La Poste’i juhtumis tehtud otsust ja oma esialgset hinnangut Royal Maili juhtumis. Royal Maili puhul ei esitanud komisjon ühtegi vastuväidet pensionide puudujäägi hüvitamise kohta, kuigi Hooperi 2008. aasta aruandest ilmneb, et Royal Maili pensionikulud kaeti osaliselt suuremate reguleeritud kirjasaatmistasude abil.
VI.1.4.1. Võrdlusmäär peaks põhinema konkurentsikeskkonnas tavapärastel sotsiaalkuludel
(203)
Saksamaa väidab professor Ehlermanni 19. juuli 2011. aasta hinnangule (57) tuginedes, et komisjon tegi Deutsche Posti sotsiaalkulude võrdlusmäära arvutades kaks viga.
(204)
Saksamaa sõnul ei tohi töötaja osa võrdlusmääras arvesse võtta, sest erasektoris ei ole tööandjal õiguslikku kohustust töötaja osa ise maksta. Tööandja maksaks ise kogu sotsiaalkindlustusmakse üksnes halduslikel põhjustel, kuid ta ei ole selleks siiski õiguslikult kohustatud. Võrdlusmääras töötaja osa arvesse võtmine oleks ka vastuolus senise otsuste tegemise praktikaga (vt La Poste’i otsus).
(205)
Sotsiaalkulude võrdlusmäära arvutamisel tuleks tugineda turutingimustes makstavale palgale (58), sest ametnike palk on olnud turu keskmisest palgast palju suurem.
VI.1.4.2. Reguleeritud teenuste tuludest ei piisa konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude katmiseks
(206)
Saksamaa rõhutab esiteks, et kohustuse nr 2 täielik katmine reguleeritud hindadega teenuste tuludest on puhtoletuslik, sest ei ole võimalik kindlaks teha, kas reguleeritud hindu tõepoolest tõsteti, et katta konkurentsikeskkonnas tavatuid kulusid. Ühest küljest ei ilmnenud 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsusest, kas ja millises ulatuses reguleeriv asutus võttis asjaomaseid kohustusi konkurentsikeskkonnas tavatute kulude puhul arvesse. Teisest küljest püsisid hinnad kuni 2002. aastani 1997. aastal kinnitatud tasemel; võimatu on kindlaks teha, kas need hinnad sisaldavad hüvitist reguleerimata teenuste puhul kantud konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest.
(207)
Saksamaa väitel ei piisa sellest, kui tõendada, et reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas kehtivad madalamad sotsiaalkindlustusmakse määrad kui konkurentidel. Uurida tuleb ka seda, kas reguleeritud teenuste tuludest oli tõepoolest võimalik asjaomaseid konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid rahastada.
(208)
Deutsche Post sai oma konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude hüvitamise kaudu majandusliku eelise üksnes juhul, kui Deutsche Postile makstud hüvitised olid suuremad kui kogusotsiaalkulud, mida Deutsche Post oma ametnike eest kandis.
(209)
Saksamaa kahetseb, et ei ole tehtud ühtegi põhjalikku arvutust, mis näitaks, kas Deutsche Post sai oma ametnikega seoses kantud konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest ülemäärast või liiga väikest hüvitist. Saksamaa juhib tähelepanu sellise arvutuse vajalikkusele, et teha kindlaks majandusliku eelise olemasolu ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
a) Eksperdihinnangu kohaselt maksti konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest liiga väikest hüvitist
(210)
Saksamaa esitas olukorra heastamiseks professor Weberi hinnangu (59), et tõendada, et Deutsche Post sai ametnike tööhõivega seotud sotsiaalkulude tõttu rahalist kahju. Kõigepealt tehakse hinnangus kindlaks summa, mille võrra ületasid Deutsche Posti poolt ametnikega seoses tegelikult kantud sotsiaalkulud kulusid, mida eraõiguslikud konkurendid kandsid oma töötajate eest (hinnangus viidatud kui „DPAG turutaset ületavad sotsiaalkulud” ja „struktuuriline halvemus”). Weberi hinnangus võrreldi kõnealuseid turutaset ületavaid kulusid kohustuse nr 2 eest makstud hüvitisega.
(211)
Nagu tabelist 5 selgub, hõlmab hinnang Deutsche Posti makseid ametnike pensionifondidesse ja muid sotsiaalkulusid, nt ravikulude katmiseks tehtud makseid ning õnnetusjuhtumikindlustuse ja ametnike tööhõivest tulenevate sotsiaalkulude katmiseks ettenähtud muude kindlustuste sissemakseid.
(212)
Töötajatega seotud sotsiaalkulud määratletakse hinnangus järgmiselt: kohustusliku pensioni-, töötus-, ravi- ja hoolduskindlustuse jaoks ettenähtud sotsiaalkindlustusmaksete tööandja osa, mis on korrutatud konkurentsikeskkonnas tavapärase palgaga (nt enamiku ametnike puhul 2007. aasta miinimumpalk).
(213)
Konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud on Deutsche Posti ametnikega seotud sotsiaalkulud, mis ületavad töötajate eest tasutavate sotsiaalkindlustusmaksete töötaja osa alusel kindlaks määratud sotsiaalkulusid (võrdlusmäära).
Tabel 5
Puhastulu arvutamine vastavalt Saksa eksperdihinnangule
-
maksed pensionifondidesse
-
muud sotsiaalkulud
+
konkurentsikeskkonnas tavapärased sotsiaalkulud võrdlusmäärana (aluseks on sotsiaalkindlustuse tööandja osa ja konkurentsikeskkonnas tavapärased palgad (nt 2007. aasta miinimumpalk))
konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud
+
reguleeritud tuludest makstud hüvitis (kohustus nr 2 - konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud)
puhastulu (liiga väike või ülemäärane hüvitis)
(214)
Ajavahemiku 1995-2007 kohta ilmneb arvutustest, et kohustusest nr 2 ei piisa konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude katmiseks. Hinnangus väidetakse isegi, et Deutsche Posti hüvitamisel puudu jäänud summa oli […] miljardit eurot. Ekspert leidis, et isegi juhul, kui reguleeritud hindadega teenuste tulud sisaldavad kohustust nr 2, ei saanud Deutsche Post oma konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest piisavalt hüvitist.
b) 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse kohaselt ei piisa reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude katmiseks
(215)
Saksamaa märgib, et kuni reguleeritud hindadega teenustelt saadakse konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid ületavat kahjumit, ei saa otsustada, et reguleeritud tuludest hüvitatakse tegelikult konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid. Seepärast esitas Saksamaa 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusele tugineva hinnangu (60), mis näitab, et reguleeritud hindadega teenuste kahjum oli pidevalt suurem kui konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud.
(216)
Arvutused tuginevad 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusele ning neis eeldatakse (viidates Deloitte’i teisele hinnangule, mida käsitletakse põhjalikumalt punktis VI.3.2), et reguleeritud hindadega teenuste puhul on 7 % suurune müügitulu mõistlik kasum. Pärast mõistliku kasumi mahaarvamist on reguleeritud hindadega teenuste kahjum […] miljardit eurot, mis ületab seega 1995.-2007. aastal kantud asjaomaseid konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid. Reguleeritud hindadega teenuste tuludest järelikult ei piisa kõnealuste konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude katmiseks.
VI.2. Märkused universaalteenuse osutamise eest makstud hüvitise kohta
VI.2.1. Riiklikud hüvitised
(217)
Saksamaa väidab, et riiklike hüvitistega ei antud Deutsche Postile majanduslikku eelist, sest 5,666 miljardi euro suurused maksed tehti üksnes eesmärgiga hüvitada 5,838 miljardi euro suurused tagasimaksed, mida Deutsche Post pidi 1995. aastani tegema.
(218)
Nagu 2007. aasta menetluse pikendamise otsuses märgitud, pärinesid kõnealused tagasimaksed varem postivaldkonda hallanud asutuse ajast, kes pidi riigile kandma aastas üle ligikaudu 10 % oma põhitegevustuludest. 1989.-1995. aastal kaotati need tagasimaksed järk-järgult postikorralduse seaduse § 63 lõike 1 kohaselt. Deutsche Post pidi 1993. aastani üle kandma 10 % oma põhitegevustuludest. 1993. aastast alates vähendati kõnealuseid tagasimakseid järg-järgult, nt 1993. aastal tuli üle kanda 10 % põhitegevustuludest, millest arvati maha 153 miljonit eurot. 1994. aastal moodustasid tagasimaksed 70 % 1993. aasta summast. 1995. aastal maksis Deutsche Post tagasi 50 % 1993. aasta summast. Deutsche Post tegi 1990.-1995. aastal tagasimakseid kokku 5,838 miljardit eurot.
(219)
Postikorralduse seaduse § 63 lõike 4 kohaselt tuli dividendid tagasimaksetest maha arvata. Võttes arvesse seda tingimust ning vabastust otsestest ja kaudsetest maksudest, märkis komisjon 2007. aasta menetluse pikendamise otsuses, et tagasimakseid tuleb käsitada otsestest ja kaudsetest maksudest vabastamist asendavana, ning hüvitisena riigilt kui osanikult saadud rahaliste vahendite eest.
(220)
Vastusena sellele märkusele esitas Saksamaa KPMG hinnangu, mille kohaselt ei saa tagasimakseid mitmel põhjusel käsitada makse või dividende asendavana.
(221)
Tagasimaksete maksudena käsitamise vastu räägib KPMG hinnangu kohaselt asjaolu, et tagasimakseid arvutatakse 1931. aastast alates põhitegevustulude alusel. Seepärast tuli neid maksta ka aastatel, mil Deutsche Post sai kahjumit. Ettevõtte tulumaks arvutatakse seevastu majandusaasta tegeliku kasumi alusel. Tagasimaksete käsitamine maksudena oleks seega vastuolus põhiseadusliku nõudega, et maksustamisel tuleb arvesse võtta tulemuslikkust.
(222)
Tagasimaksete võrdlemine käibemaksuga ei ole hinnangu kohaselt samuti mõttekas. Käibemaksu puhul kaasneb maksukohustusega ka õigus arvata ostetud teenustelt maha tasutud käibemaks, kuid tagasimaksete puhul ei ole see nii; tagasimaksete arvutamine erineb seega oluliselt ettevõtte tegeliku käibemaksukohustuse arvutamisest.
(223)
Peale selle märgib Saksamaa, et tagasimakseid ei saa liigitada dividendideks. Dividendide maksmine sõltub eelmise majandusaasta või -aastate tulemusest. Deutsche Post ei saanud 1990.-1995. aastal siiski üldse kasumit, kuid tegi ometigi tagasimakseid. Seepärast ei ole tagasimaksed dividendid.
(224)
KPMG hinnangus leitakse, et tagasimakseid ei saa käsitada maksude või dividendidena ja tegemist on pigem sui generis kohustusena, mida pidid kandma üksnes Deutsche Bundespost ja tema õigusjärglased.
(225)
Saksamaa lükkab komisjoni eelduse, mille kohaselt saab tagasimakseid kasutada tulumaksu- ja dividendimaksete asemel, KPMG hinnangule viidates tagasi. Saksamaa väidab, et tagasimakseid ei saa käsitada Deutsche Posti sisuliselt ja majanduslikult põhjendatud kohustusena. Kuna riiklike hüvitistega vabastati Deutsche Post üksnes tagasimaksetest, ei antud talle sellega majanduslikku eelist, nii et selliste maksete puhul ei ole tegemist riigiabiga.
(226)
Teise võimalusena esitab Saksamaa veel kaks põhjust, miks riiklikke hüvitisi ei saa käsitada abina: esiteks olid riiklikud hüvitised kooskõlas turumajandusliku investori põhimõttega, võttes arvesse hiljem saadud suurt investeeringutulu ja suuremat tulu, mida Deutsche Post sai tänu börsile minekule. Teiseks ei olnud riiklikud hüvitised riigiabi, sest nii 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusest kui ka WIKi hinnangust ilmnes, et universaalteenuste kumuleerunud kahjum oli 1990.-1994. aastal suurem kui riiklikud hüvitised. Deutsche Post ei saanud seega universaalteenuse osutamise kohustuse täitmise raames teenuste osutamise eest piisavalt hüvitist.
VI.2.2. Riigigarantii
(227)
Saksamaa väidab, et enne 1995. aastat emiteeritud võlaväärtpaberitele riigi toetuse edasine andmine 1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 lõike 4 alusel ei tähenda mitmel põhjusel Deutsche Postile valikulise eelise andmist pärast 1995. aastat.
(228)
Iga eraettevõtja on tütarettevõtja eraldumise korral jätkuvalt vastutav tütarettevõtja võetud kohustuste täitmise eest. Eraettevõtja jääb täitmata kohustuste eest vastutama ka pärast nende kohustuste müüki kolmandale isikule. Ei tasu unustada ka seda, et võlaväärtpaberite esialgne riigigarantii oli vajalik üksnes seetõttu, et Postdienst ei olnud eraldiseisev juriidiline isik. 1989. aasta postikorralduse seaduse § 40, mille kohaselt on Deutsche Bundesposti võlaväärtpaberid samaväärsed riigi võlaväärtpaberitega, on puhtalt deklaratiivse iseloomuga.
(229)
Teiseks ei saanud DPAG Postdiensti võlaväärtpabereid üle võttes mingit eelist, sest DPAG võis saada 1995. aastal laenu madalama intressiga. 1. jaanuari 1995. aasta seisuga oli Postdiensti võlaväärtpaberite väärtus kokku 931 miljonit eurot, nende keskmine intressimäär oli 7,17 % ja järelejäänud tähtaeg 8,8 aastat. Kuna lühiajaline intressimäär oli 1. jaanuaril 1995 vahemikus 5-5,5 %, olid DPAG ülevõetud võlaväärtpaberid 1,7 % kallimad, mistõttu olid tema iga-aastased intressikulud ligikaudu 15,3 miljonit eurot suuremad.
(230)
Kolmandaks, võrreldes eraettevõtjate märgitud võlaväärtpaberite keskmist turuintressimäära Postdiensti võlaväärtpaberite intressimääradega kõnealuste võlaväärtpaberite emiteerimise päeval, kaasas Postdienst Saksamaa arvates kapitali intressimääraga, mis ületas kokkuvõttes turu keskmist intressimäära. Saksamaa ei teinud põhjalikku analüüsi, vaid võrdles üksnes teatavate Postdiensti võlaväärtpaberite intressimäärasid kogu turu keskmise intressimääraga.
(231)
Teise võimalusena väidab Saksamaa, et riigigarantiid on olemasolev abi nõukogu määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti i tähenduses. Kuna Deutsche Bundespost kuulus 1994. aasta lõpuni avaliku halduse süsteemi, käsitati kõnealuseid võlaväärtpabereid alates Deutsche Bundesposti asutamisest 1950. aastal riigi võlana. Kui Deutsche Post sai riigigarantii kaudu intressimääradest tulenevalt eelise, tuleks seda käsitada olemasoleva abina. Saksamaa viitab ka komisjoni otsusele EDFi asjas (61), kus samalaadset garantiid käsitati olemasoleva abina.
VI.2.3. Ainulitsents
(232)
Saksamaa väidab, et PreussenElektra kohtuotsuse (62) kohaselt ei ole reguleeritud kirjateenuselt saadud tulude puhul tegemist riigiabiga.
(233)
Kuna reguleeritud kirjateenuselt saadud tulude puhul ei ole tegemist riigi ressurssidega, võib väidetavalt ülemäära suuri kirjateenuse tasusid käsitleda üksnes ELi toimimise lepingu artikliga 102 ette nähtud menetluses.
VI.3. Saksa valitsuse märkused WIKi hinnangu kohta
VI.3.1. WIKi hinnang kinnitas riiklike hüvitiste vajalikkust universaalteenuse osutamise kohustuse netokulude hüvitamiseks 1995. aastani
(234)
Metoodilistest vastuväidetest hoolimata leiab Saksamaa, et WIKi hinnang kinnitab Saksamaa seisukohta, mille kohaselt olid riiklikud hüvitised Deutsche Posti poolt universaalteenuste osutamise tõttu 1990.-1995. aastal kantud kahjumi hüvitamiseks vajalikud.
(235)
Pärast 1995. aastat saadud ülemäära suuri kasumeid ei tule arvesse võtta, sest riiklikud hüvitised kasutati ära, et katta universaalteenuse osutamise kohustuse netokulusid, mida Deutsche Post pidi kuni 1995. aastani kandma. Kuna Üldkohus tühistas 2002. aasta negatiivse otsuse, kinnitab see samuti, et juba ärakasutatud asja ei saa teist korda ära kasutada. Riiklikud hüvitised olid juba 1995. aastani kantud kahjumi katmiseks ära kasutatud ja seepärast ei saanud neid hiljem ülemäärase kasumi rahastamiseks kasutada.
VI.3.2. Mõistlik kasum arvutati vääralt
(236)
Deloitte’i hinnangule tuginedes seisneb Saksamaa peamine vastuväide selles, et WIKi hinnangus võeti võrdlusmäära kindlaksmääramisel arvesse liiga palju väikeettevõtjaid. Võrreldavate ettevõtjatena tuleks kasutada eelkõige paki- ja logistikateenuseid osutavaid suurettevõtjaid, kelle võrgustik on suuruse ja keerukuse poolest võrreldav Deutsche Posti võrgustikuga (63).
(237)
Deloitte’i teises hinnangus lähtutakse sellest, et Deutsche Postiga võrreldavad ettevõtjad on postipakkide ja kirjade edastamise sektoris tegutsevad ettevõtjad, kellel on keerukas ja suur jaotusvõrk. Postiteenuste võrgule iseloomulikke koguse, suuruse ja kontsentratsiooniga seotud eeliseid arvesse võttes on suurettevõtjad võrreldavate ettevõtjatena olulisemad kui väikeettevõtjad. Ekspediitor- ja logistikaettevõtjaid võib samuti - teatud ulatuses - kasutada võrreldavate ettevõtjatena, kuna nad kasutavad võrreldavaid varasid.
(238)
Deloitte’i teises hinnangus kasutatakse võrreldavate ettevõtjatena üksnes üle 100 miljoni euro suuruse aastakäibega postiettevõtjaid. Sel viisil saab tugineda üksnes kuuest võrreldavast ettevõtjast koosnevale väikesele rühmale, kuhu kuuluvad suured rahvusvahelise kullerteenuse osutajad (UPS, FedEx ja TNT Express) ja muud postiteenuste osutajad (peamiselt Ameerika Ühendriikidest ja Ühendkuningriigist).
(239)
Kõnealuse võrdlusrühma andmete põhjal on 1998.-2007. aastal müügitulu mediaan 7,4 % ja kolmas kvartiil 12 % - s.o mõistliku kasumi ülemmäär. 18 logistika- ja 19 ekspediitorettevõtjast koosneva suurema võrdlusrühma müügitulu mediaan jääb vahemikku 4,6-5,7 %, kusjuures Deloitte’i teises hinnangus kaheldakse, kas need ettevõtjad on Deutsche Postiga võrreldavad.
(240)
Deloitte’i teise hinnangu kohaselt tuleks mõlema võrdlusrühma andmete põhjal soovitada kasutada mõistliku kasumi võrdlusmäärana 6,1-11,7 % suurust müügitulu.
(241)
Deloitte’i teises hinnangus märgitakse mõistliku kasumi kindlakstegemise kohta võrdlusrühma abil seda, et mõistliku kasumi võrdlusmäärana pelgalt mitmeaastast müügitulu kasutades saadakse liiga väike mõistlik kasum, sest esiteks võivad kahel järjestikusel aastal toimuda suured ja süstemaatilised kõikumised ning teiseks võib sama majandusharu ettevõtjate kasumlikkus olla väga erinev. Mõistliku kasumi kindlakstegemiseks liiga väikse võrdlusmäära kasutamise korral on oht, et tõhusad investeerimisprojektid jäävad ellu viimata.
(242)
Nagu Deloitte’i teises hinnangus endiselt rõhutatakse, ei võetud WIKi hinnangus võrreldavate ettevõtjate mediaanidel põhinevat mõistliku kasumi võrdlusmäära arvutades üldse arvesse tõhususe suurenemist, millest suurema osa saavutas Deutsche Post pärast 1990. aastat. Vastavalt 2005. aasta ühenduse raamistiku punktidele 14 ja 18 tuleks mõistliku kasumi puhul rakendada siiski kriteeriume, „mis võivad muu hulgas olla seotud osutatud teenuste kvaliteedi ja tootlikkuse suurenemisega”.
(243)
Järelikult peaks mõistliku kasumi võrdlusmäär põhinema aastasel vahemikul. Vahemiku ülemises otsas paiknev või seda isegi ületav kasum võib viidata sellele, et keskmise ettevõtja tulemused on paremate põhi- või kommertsteenuste tõttu võrdlusmäärast suuremad. Reguleeriv asutus peaks sellise kasumi heaks kiitma, et ettevõtjal oleks ka edaspidi ajend tõhusust suurendada.
(244)
Peale selle märgib Saksamaa, et mõistliku kasumi suurus peaks olema kooskõlas varasemate otsustega, millega kiideti heaks raudteeveo- ja bussiveoettevõtjate 7-8 % suurune müügitulu (64).
VI.3.3. Kulude jaotus ja hinnang olid asjakohatud
(245)
Saksamaa rõhutab veel kord, et universaalteenuse kulude ümberjaotamine kommertsteenustele on nii sisuliselt kui ka õiguslikult põhjendamatu. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1998. aasta direktiivi 97/67/EÜ (ühenduse postiteenuste siseturu arengut ja teenuse kvaliteedi parandamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta) (65) artikli 7 alusel tuleb kõik universaalteenuse osutamise kohustusest tulenevad täiendavad netokulud rahastada monopoolselt kirjateenuselt saadud tuludest, mitte kommertsteenustelt saadud tuludest.
(246)
Peale selle leiab Saksamaa, et WIKi hinnangus on teatavad Deutsche Posti kulud liiga väikesed:
-
tagasimaksed, mida Deutsche Post pidi 1995. aastani tegema, oleks tulnud kuludena maha arvata ning neid ei oleks tohtinud kasutada kapitalikulude ja mõistliku kasumi asemel. KPMG hinnangut arvesse võttes ei nõustu Saksamaa WIKi hinnangus esitatud seisukohaga, et tagasimakseid saab kasutada tulumaksu- ja dividendimaksete asemel. Saksamaa väidab, et tagasimaksete tegemine ei ole Deutsche Posti sisuliselt ega majanduslikult põhjendatud kohustus. Peale selle kui mõistlikku kasumit käsitada hüvitisena omakapitali eest, tuleks tagasimakseid võtta seega arvesse universaalteenuse kuludena;
-
amortisatsioonikulude puhul oleks tulnud kasutada maksustamise eesmärgil koostatud ametlikus bilansis esitatud põhivara tegelikku väärtust, mitte aastaaruandes kajastatud madalamat bilansilist väärtust;
-
lepinguliste töötajate täiendava pensionikindlustuse kulusid oleks tulnud täiel määral arvesse võtta.
VI.4. Märkused kolmandate isikute märkuste kohta
VI.4.1. Pensionitoetus
(247)
Saksamaa tuletab meelde, et Deutsche Post ei olnud 1995. aastal õiguslikult kohustatud ega majanduslikult suuteline võtma pensionikohustusi enda kanda. Sellest tulenevalt olid pensionikulud komisjoni poolt Poste Italiane juhtumis tehtud otsust (66) arvesse võttes riigi võlg. Deutsche Postile ei antud pensionitoetuse kaudu mingit majanduslikku eelist.
(248)
Kuigi UPS märgib, et tavaline ettevõtja peab oma pensionikulud ise kandma, väidab Saksamaa, et ametnike pensionikulude puhul on tegemist konkurentsikeskkonnas tavatute kuludega, mida ei saa võrrelda sotsiaalkindlustusmaksetega, mida Deutsche Posti konkurendid tasuvad oma töötajate eest. Konkurendid maksavad üksnes sotsiaalkindlustusmakse tööandja osa ja neil ei ole varasemaid pensionikohustusi.
(249)
Saksamaa sõnul tuleb ülemäärase hüvitise suurus välja arvutada, kuna UPS ja FFPI lähtuvad oma märkustes eeldusest, et komisjon teeb asjaomase arvutuse, tõendamaks, et Deutsche Postile maksti ülemäärast hüvitist.
VI.4.2. Hüvitis universaalteenuste osutamise eest
(250)
NERA 2006. aasta eksperdiaruannet arvesse võttes väidab Saksamaa, et komisjon lähtus riigiabi juhtumis COMP/37.821 ise sellest, et NERA eksperdiaruandes esitatud DPWNi kirjateenuse hinnanguline kapitalitootlus ei ole piisav tõendamaks ELi toimimise lepingu artikli 102 eesmärgil ülemäära suurte kirja edastamise tasude olemasolu.
(251)
Saksamaa leiab üldiselt, et kapitalitootlus ei sobi ülemäärase kasumi arvutamiseks. Väikese kapitalimahukuse korral võivad esineda koos kõrge kapitalitootlus ja väike müügitulu. Kuna enamik riske tuleneb tuludest ja kuludest, sobib eelkõige väikese kapitalimahukusega ettevõtjate puhul võtta ülemäärase kasumi arvutamisel aluseks müügitulu. Kui kasutada ülemäärase kasumi arvutamiseks samamoodi kui NERA eksperdiaruandes teise võimalusena müügitulu, ilmneb, et Deutsche Posti müügitulu oli Royal Maili omast suurem, kuid TNT omast oluliselt väiksem. NERA eksperdiaruandes esitatud DPWNi kirjateenuste hinnanguline müügitulu oli seega ülemäärase kasumi võrdlusmäärast palju väiksem.
(252)
Seepärast leiab Saksamaa, et ei NERA 2006. aasta eksperdiaruanne ega selle ajakohastatud versioon ole riigiabiga seonduva uurimise jaoks asjakohased ja neis ei ole piisavalt tõendatud ülemäärase kasumi olemasolu.
(253)
Vastuseks UPSi väitele, et Deutsche Posti kuluarvestus ei ole hea alus universaalteenuste tulude ja kulude analüüsiks, märgib Saksamaa, et kuluarvestust kontrollisid nii audiitorid kui ka reguleeriv asutus ja nad kiitsid selle heaks. Pealegi on see kooskõlas direktiiviga 97/67/EÜ.
(254)
Deutsche Posti ja DPEED vahel sõlmitud siirdehinna kokkulepete kohta märgib Saksamaa, et kõnealused kokkulepped on kooskõlas 2001. aasta kartelle käsitleva otsusega. Deutsche Post andis komisjonile korrapäraselt aru nende nõuetele vastavuse kohta. Komisjon ei ole seni ühtegi vastuväidet esitanud.
(255)
Saksamaa vaidlustab ka selle, et ülemäärase hüvitise arvutamisel võeti arvesse varasid, mille Saksamaa 1995. aastal Deutsche Postile üle andis (nt kinnisvara ja taristu). Saksamaa on oma 1999. aasta menetluse algatamise otsuse kohta saadetud märkustes juba esitanud asjakohase teabe. Kuna komisjon ei esitanud oma 2002. aasta negatiivses otsuses kõnealuse meetme suhtes vastuväiteid ega maininud seda ka oma 2007. aasta menetluse algatamise otsuses, ei saa varade üleandmist käesolevas uurimismenetluses käsitleda.
VI.4.3. Palgatase
(256)
Saksamaa nõustub, et Deutsche Posti konkurentide tasutud sotsiaalkindlustusmaksete arvutamisel tuleks võrdlusalusena kasutada turutingimustele vastavat palka. Selline võrdlusalus on siiski vastuolus 2011. aasta menetluse pikendamise otsusega, kuna komisjon kasutas Deutsche Posti konkurentide tasutud sotsiaalkindlustusmaksete arvutamiseks ametnike korrigeeritud brutopalka, mitte turutingimustele vastavat palka. Professor Weberi hinnangu kohaselt on turutingimustele vastav palk ligikaudu […] % ametnike brutopalgast. Seepärast ei ole asjakohane kasutada sotsiaalkindlustusmaksete arvutamisel võrdlusalusena ametnike korrigeeritud brutopalka.
(257)
Saksamaa sõnul on BIEKi eeldus, mille kohaselt kasutas Deutsche Post transpordisektoris kokkulepitud palku võrdlusalusena palkade arvutamisel, mida ta pidi oma konkurentidega võrreldes maksma, põhjendamatu. Professor Weberi hinnangust selgub, et Deutsche Post arvutas turutingimustele vastavad palgad oma konkurentide poolt tegelikult makstud palkade alusel.
VII. HINNANG PENSIONITOETUSE KOHTA
VII.1. ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohase abi olemasolu
(258)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohaselt „on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust”. Selleks et hinnata, kas meede on riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, peab komisjon kontrollima, kas on täidetud järgmised tingimused: meedet saab seostada riigiga ja see antakse riigi ressurssidest, teatavatele ettevõtjatele või majandusharudele antakse eelis, mis moonutab konkurentsi, ja meetme kaudu kahjustatakse liikmesriikidevahelist kaubandust.
(259)
Pensionitoetus põhineb 1994. aasta postitöötajate seaduse §-l 16 ja seda rahastatakse riigieelarvest, nii et seda saab seostada riigiga ja see antakse riigi ressurssidest ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses. Kuna pensionitoetust anti üksnes pensionifondidele, et vabastada Deutsche Post ametnike pensionidega seotud kuludest, tõi see kokkuvõttes Deutsche Postile kasu ja on seega valikuline.
VII.1.1. 1995. aasta pensionireformist tulenenud majanduslik eelis
(260)
Saksamaa leiab Combuse kohtuotsusele tuginedes, et pensionitoetusega ei antud majanduslikku eelist, sest sellega vabastati Deutsche Post konkurentsikeskkonnas tavatutest sotsiaalkuludest.
(261)
Selleks et hinnata, kas pensionitoetusega anti valikuline majanduslik eelis, tuleb kindlaks teha, kas Deutsche Post vabastati kuludest, mida ettevõtja tavapäraselt oleks pidanud kandma, ning kas see takistab seega turujõudude tavalist toimimist (67).
(262)
Komisjon ei saa Combuse kohtuotsusel põhineva Saksamaa väitega nõustuda: ta märgib, et Euroopa Kohus ei ole Combuse kohtuotsust kinnitanud. Euroopa Kohus ei ole oma kohtuotsustes kinnitanud seda arvamust, et ebasoodsaid struktuurilisi tingimusi tasakaalustavad meetmed ei ole abi. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb abi olemasolu hinnata meetme tagajärje, mitte selle põhjuste või eesmärkide järgi (68). Euroopa Kohtu praktika kohaselt hõlmab abi mõiste ametiasutuse mis tahes kujul antavaid eeliseid, mis vähendavad ettevõtja eelarvel tavaliselt lasuvaid maksekohustusi (69). Euroopa Kohus on ka märkinud, et töötasudega seotud kulud on juba oma olemuselt ettevõtja eelarvelised kulud, olenemata sellest, kas need kulud tulenevad seadusega sätestatud kohustustest või kollektiivlepingutest (70). Sellega seoses on Euroopa Kohus leidnud, et asjaolust, et riiklikud meetmed on ette nähtud lisakulude hüvitamiseks, ei piisa selleks, et välistada automaatselt abi olemasolu (71).
(263)
Komisjoni hinnangul on kulud, mis kuuluvad äriühingu kohustuste hulka tööõigusaktide põhjal või ametiühingutega sõlmitud kollektiivlepingute alusel, sh nt pensionikulud, osa äriühingu omavahenditest makstavatest tavalistest kuludest (72). Selliseid kulusid tuleb käsitada äriühingu majandustegevuse osana (73). Sellega seoses ei ole oluline, kas äriühing kannab oma pensionikulud endiste töötajate pensionide otsese rahastamise kaudu (nagu Deutsche Posti ametnike puhul) või tehes sissemakseid lepinguliste töötajate pensionikindlustusse, sel juhul kasutatakse kindlustusmakseid kõigi lepinguliste töötajate pensionide rahastamiseks. Oluline on pigem see, et äriühing kannab ühel või teisel viisil kõik pensionikulud.
(264)
Peale selle märgib komisjon, et Deutsche Postil oli juba alates asutamisest 1950. aastal erifondi õiguslik staatus. Erifond ei ole eraldiseisev juriidiline isik, kuid tal on oma eelarve ja raamatupidamisarvestus (1953. aasta postihaldusseaduse § 3 ja eelarve alusseaduse (74) § 48). Ametiasutuste suhtes kohaldatavate haldusnormide kohaselt peavad nende eelarved sisaldama personalikulusid, sh ametiasutuste pensionile jäänud endiste ametnike pensionikulusid (eelarve alusseaduse § 10). Sellest tulenevalt rahastas Deutsche Post kõnealuseid kulusid 1950. aastast alates oma tuludest. 1953. aasta postihaldusseaduse § 15 kohaselt on sõnaselgelt keelatud anda riigieelarvest Deutsche Bundespostile toetusi. See säte võeti üle 1989. aasta postikorralduse seaduse § 37 lõikesse 1.
(265)
1989. aasta postikorralduse seaduse personali- ja sotsiaalküsimusi käsitlevas osas kinnitati kõnealust kohustust. Deutsche Post oli 1989. aasta postikorralduse seaduse § 54 lõike 2 kohaselt kohustatud rahastama kõik kulud, sh oma ametnike pensionid, omavahenditest.
(266)
Pärast teist 1995. aasta postireformi vastutas Deutsche Post 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 kohaselt jätkuvalt ametnike varaliste nõuete tasumise ja kulude kandmise kohustuse täitmise eest; Deutsche Post vabastati siiski osaliselt ametnike pensionidega seotud kulude kandmisest. 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 1 alusel tegi Deutsche Post 1995.-1999. aastal igal aastal pensionifondidesse ühekordse 2,045 miljardi euro suuruse makse. 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 2 alusel asendati iga-aastane ühekordne makse alates 2000. aastast maksega, mis moodustab 33 % ametnike töötasude kogusummast. 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõikes 2 on ka sätestatud, et tasumata pensionikulud võtab 1995. aastast alates enda kanda riik. Joonisel 1 on toodud riigi iga-aastased maksed alates 1995. aastast, esimese, 1995. aastal tehtud makse suurus oli 151 miljonit eurot.
(267)
Sellest tulenevalt on Saksamaa väited, mis ta esitas selle tõendamiseks, et DPAG pidi kandma suuremaid pensionikulusid kui tema eraõiguslikud konkurendid, ebaolulised, pidades silmas küsimust, kas pensionitoetus vastab abielemendi tingimusele, kuid siiski võetakse neid siseturuga kokkusobivuse hindamisel arvesse.
(268)
Saksamaa väitel tuleb selleks, et hinnata, kas Deutsche Post sai pensionitoetuse kaudu eelise, võrrelda Deutsche Posti poolt pensionifondidesse tehtud sissemakset eraõigusliku tööandja osaga pensionikindlustuse sissemaksetes (arvates maha töötaja osa). See väide puudutab meetme kokkusobivust siseturuga, kuid täielikkuse huvides tuleb esiteks märkida, et tööandja on kohustatud sotsiaalkindlustusfondi üle kandma töötaja osa, mis arvutatakse temale makstava brutopalga alusel. Teiseks on veelgi olulisem, et kui liikmesriik vabastab teatava äriühingu töötajad kohustusest, mida nad peaksid muidu täitma, saab asjaomane tööandja eelise, kuna sellise meetmega vähendatakse bruto- ja netopalga vahet. Tööandja saab seega ka oma töötajatele maksta väiksemat brutopalka. Sellest tulenevalt tähendavad sotsiaalkindlustusmaksete töötaja osaga seotud eelised ühtlasi seda, et ka tööandjale on antud eelis.
(269)
Saksamaa väitis ka, et Deutsche Postile anti tema konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid hüvitades majanduslik eelis üksnes juhul, kui Deutsche Postile makstud hüvitised olid suuremad kui kõik konkurentsikeskkonnas tavatud kulud kokku, mida Deutsche Post pidi oma ametnike eest reguleeritud ja reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas kandma. Komisjoni sõnul ei välista asjaolu, et meetme puhul on tegemist hüvitisega, automaatselt seda, et tegemist on riigiabiga, ning osutab põhjendusele 260.
(270)
Saksamaa leiab ka, et ametnike pensionide rahastamise kohustus on tegelikult alati lasunud riigil. Kuna riigi vastutust ametnike suhtes 1995. aasta pensionireformiga ei muudetud, ei saanud Deutsche Post pensionitoetuse kaudu majanduslikku eelist.
(271)
Komisjon ei vaidlusta seda, et enne ja pärast 1995. aastat vastutas riik kokkuvõttes ametnike pensionide rahastamise eest, kuigi ta märgib, et 1953. aasta postihaldusseaduse § 3 ja 1989. aasta postikorralduse seaduse § 2 kohaselt vastutab erifondi kohustuste eest selgelt üksnes erifond, mitte riik. Pensionimakseid kajastati siiski 1995. aastani kohaldatud postisüsteemi seaduse ja üldiste õigusnormide alusel erifondi Deutsche Bundespost eelarves. Need maksed tuli täies ulatuses katta erifondi tuludest. Riigiabi hindamise seisukohast ei ole ametnike pensionide lõplik rahastaja oluline. Pigem on oluline see, kes oli kehtiva õiguse kohaselt kohustatud neid tavaliselt rahastama. 1953. aasta postihaldusseaduse, eelarve alusseaduse ja 1989. aasta postikorralduse seaduse kohaselt lasus kõnealune kohustus täies ulatuses selgelt Deutsche Postil.
(272)
Pealegi on pensionikulud iga ettevõtja tavapärased ärikulud, olenemata sellest, kas tegemist on avalik-õigusliku või eraettevõtjaga ja kas ettevõtja on eraldiseisev juriidiline isik või mitte. Nii liikmesriikide vahel kui ka liikmesriikides on loodud hulgaliselt pensionide rahastamise mehhanisme. Sageli kasutatakse neid olenevalt eri süsteemide loomishetkest. Sellest tulenevalt peab Deutsche Post kandma oma töötajate, sh ametnike pensionikulud samal viisil nagu kõik teised ettevõtjad. See, et ametnike pensionide rahastamise viis erineb lepinguliste töötajate pensionide rahastamise viisist, ei mõjuta Deutsche Posti kohustust käsitada pensionikulude rahastamist oma tavapäraste ärikuludena. Kui Saksamaa väitega nõustutakse, tähendab see seda, et riik võib avalik-õiguslikud ettevõtjad vabastada nende tavapärase äritegevusega seotud olulisest kuluartiklist.
(273)
Saksamaa viimases väites, mille kohaselt ei ole Deutsche Postil kunagi olnud oma ametnike pensionikohustuste rahastamiseks piisavalt omavahendeid, jäetakse arvesse võtmata asjaolu, et majandusliku eelise olemasolu hindamine ei sõltu ettevõtja majanduslikust tulemuslikkusest.
(274)
Kuna Deutsche Post vabastati 1995. aasta pensionireformiga osaliselt oma ametnike pensionikohustuste rahastamise kohustusest, sai Deutsche Post pensionitoetuse kaudu majandusliku eelise.
VII.1.2. Konkurentsi moonutamine ja kaubanduse kahjustamine
(275)
Liikmesriigi antav abi kahjustab liidusisest kaubandust, kui see parandab ettevõtja seisundit võrreldes tema liidusiseste konkurentidega. Väljakujunenud kohtupraktika (75) kohaselt moonutab abimeede konkurentsi ja kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust, kui abisaaja konkureerib konkurentsile avatud turgudel muude ettevõtjatega.
(276)
Saksamaal on postipakkide, ajalehtede ja ajakirjade turg alati olnud konkurentsile avatud. Selle turul konkureerib Postdienst alati muude ettevõtjatega, sh muudest liikmesriikidest pärit ettevõtjatega (nt UPS, FedEx, TNT Express, GLS või DPD). 1998.-2007. aastal kaotas DPAG järk-järgult oma ainulitsentsi kirjade edastamise valdkonnas. Turu avamisega konkurentsile tulid turule uued ettevõtjad. Seepärast kahjustab abi liikmesriikidevahelist kaubandust ja võib moonutada konkurentsi.
(277)
Lisaks märgib komisjon sellega seoses, et Deutsche Post ja tema valdusettevõtja DPWN hakkasid 1997. aastal pakiteenust Euroopa ja rahvusvahelistel turgudel üle võtma: 1999. aastal sai DPWN Euroopas postipakkide edastamise ja kullerteenuste valdkonnas aastatulu ligikaudu 4,6 miljardit eurot, saades sel moel turuliidriks. DHLi ülevõtmisega 1998. aastal laiendas DPWN oma äritegevuse Aasiasse ja Põhja-Ameerikasse. Logistikaettevõtjate (nt Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) ülevõtmisega sai DPWNist üks suuremaid õhu- ja mereveoteenuste ning üleilmsete logistikateenuste osutajaid. Peale selle sisenes DPWN ka väljaspool Saksamaad asuvatele postiturgudele (nt Uniposti ülevõtmine Hispaanias ja Williams Lee ülevõtmine Ühendkuningriigis). 1998.-2007. aastal võttis DPWN üle ettevõtjaid koguväärtusega ligikaudu 21 miljardit eurot (76).
(278)
Seepärast teeb komisjon järelduse, et pensionitoetus on abi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
VII.2. Olemasoleva abi hinnang ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 1 alusel
(279)
Saksamaa leiab, et pensionitoetust, kui see üldse on riigiabi, tuleb käsitada määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunktis i sätestatud olemasoleva abina. Saksamaa väidab, et alates Saksa põhiseaduse asjaomaste sätete jõustumisest 1953. aastal on riigil lõplik kohustus maksta ja rahastada ametnike pensione. Saksamaa sõnul ei ole pensionifondide loomisega seda kohustust muudetud.
(280)
Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti i kohaselt hõlmab olemasoleva abi mõiste igasugust abi, mis oli olemas enne asutamislepingu jõustumist vastavates liikmesriikides, see tähendab abiprogramme ja individuaalset abi, mis kehtisid enne ja mida rakendatakse ka pärast asutamislepingu jõustumist.
(281)
Kohaldatava postiseaduse ja üldiste õigusnormide kohaselt kajastati pensionimakseid 1995. aastani erifondi Deutsche Bundespost eelarves ning need tuli täielikult katta erifondi tuludest (kõnealuste õigusnormide üksikasjalik hinnang on esitatud põhjendustes 262 ja 263). Enne teist 1995. aasta pensionireformi oli Deutsche Post seega kohustatud rahastama oma ametnike pensionikulusid omavahenditest ja ta ei saanud abi, mille eesmärk oleks olnud vabastada Deutsche Post pensionikulude kandmisest.
(282)
DPAG ja postipensionifondide asutamisega 1995. aastal muudeti põhjalikult ametnike pensionide rahastamist käsitlevaid õigusnorme. Pärast teist 1995. aasta pensionireformi võttis Deutsche Post 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 kohaselt üle vastutuse ametnike varaliste nõuete tasumise ja nendega seotud kulude kandmise põhikohustuse täitmise eest; ta vabastati siiski osaliselt ametnike pensionikulude kandmisest. 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõigete 1 ja 2 kohaselt ei olnud Deutsche Post enam kohustatud rahastama pensionikulusid ühekordset makset (1995.-1999. aastal) või kindlaksmääratud makset (alates 2000. aastast) ületavas osas. Puudujääk kaeti edaspidi pensionitoetuse kaudu.
(283)
Pensionitoetus on seega uus abi, mida hakati andma 1995. aastal.
(284)
Pidades silmas Saksamaa märkust seoses komisjoni väitega kohtuasjas T-266/02, viitab komisjon kõigepealt sellele, et Üldkohus esitab kohtuotsuse punktis 54 Saksamaa seisukoha (mitte komisjoni seisukoha, nagu väidab Saksamaa). Kohtuotsuse punktist 54 ilmneb, et isegi Saksamaa arvates ei hinnatud 2002. aasta negatiivses otsuses pensionitoetust. Kohtuotsuse punktis 61 on komisjoni seisukoht uuesti esitatud:
„[…] komisjon [ütleb] esiteks, et kuna ta leidis vaidlustatud otsuses, et üksnes DB-Telekomi ülekanded olid asjakohased, […].”
(285)
Järelikult ei toeta kohtuotsus Saksamaa esitatud seisukohta, et komisjoni esindaja väitega kiideti pensionitoetus kaudselt heaks. Igal juhul on selge, et kõnealusel väitel ei saanud olla sellist mõju.
(286)
Peale selle märkis Üldkohus kohtuasjas T-421/07 (77), et 1999. aasta menetluse algatamise otsus hõlmas ka pensionitoetust ja et kõnealust meedet käsitlevat menetlust ei lõpetatud 2002. aasta negatiivse otsusega.
(287)
Kuna komisjon ei ole kunagi teinud otsust, mis kinnitaks, et pensionitoetus ei ole abi või on siseturuga kokkusobiv abi, leiab komisjon, et pensionitoetus on uus abimeede.
VII.3. Abi siseturuga kokkusobivuse õiguslik hindamine ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel
(288)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 2 ning lõike 3 punktides a ja b sätestatud erandid ei ole ilmselgelt kohaldatavad.
(289)
Komisjon võttis 2007. aasta menetluse pikendamise otsuses arvesse võimalust, et pensionitoetus võib ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 kohaste avalike teenuste osutamise hüvitisena olla vähemalt osaliselt siseturuga kokkusobiv. Saksamaa märkis oma vastuses 2007. aasta menetluse pikendamise otsuse kohta, et kui pensionitoetus on abi, tuleks seda hinnata ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c, mitte ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 alusel. Komisjon kirjeldas 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses täiendavalt pensionitoetuse kokkusobivuse hindamist ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel ja Saksamaa esitas sellekohased märkused.
(290)
Euroopa Kohtu praktika (78) kohaselt on liikmesriigi ülesanne esitada siseturuga kokkusobivuse võimalikud põhjused ja tõendada, et sellise kokkusobivuse tingimused on täidetud. Osutatud kohtuotsusest ilmneb a fortiori, et komisjon ei ole kohustatud käesoleval juhul hindama pensionitoetuse kokkusobivust siseturuga ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 alusel, kui liikmesriik ja toetuse saaja on nimetatud põhjusel sõnaselgelt kokkusobivuse võimaliku hindamise vastu.
(291)
Komisjon kontrollib seetõttu, kas pensionitoetus on ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobiv abi. ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c kohaselt võib abi olla siseturuga kokkusobiv, kui seda antakse teatud majandustegevuse või teatud majanduspiirkondade arengu soodustamiseks, kui niisugune abi ei mõjuta ebasoovitavalt kaubandustingimusi määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega.
(292)
Kohtupraktika kohaselt võib komisjon leida, et riigiabi on siseturuga kokkusobiv, kui see taotleb ühist huvi pakkuvat eesmärki (79), on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (80) ja ei kahjusta kaubandustingimusi määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega (proportsionaalsus).
VII.3.1. Turu avamine postisektoris kui ühist huvi pakkuv eesmärk
(293)
Postiteenused edendavad sotsiaalse, majandusliku ja territoriaalse ühtekuuluvuse tagamist liidus. 1998. aastal ELis alanud postiteenuste avamine konkurentsile on parandanud teenuste kvaliteeti ja tõhusust ning need arvestavad paremini kasutaja vajadusi (81). Turu avamine on võimaldanud luua postiteenuste siseturu. Seepärast toetab ELi toimimise lepingu artikli 3 lõikes 3 sätestatud eesmärk siseturu rajamist.
(294)
Pärast Deutsche Posti muutmist aktsiaseltsiks 1995. aastal ei ole ta enam ametnikke oma teenistusse võtnud. Ametnike sotsiaalteenuste valdkonnaga seotud kohustused pärinevad seega postituru konkurentsile avamisele eelnenud ajast. Need on võrreldavad nn luhtunud kuludega, mis tulenevad enne turu avamise algust võetud kohustustest, mida konkurentsipõhisel turul ei saa enam samadel tingimustel täita, sest turgu valitsev ettevõtja ei saa enam asjaomaseid kulusid kasutajale edasi suunata. Kui Deutsche Posti ei oleks vähemalt osaliselt kõnealustest varasematest kohustustest vabastatud, oleks ta pidanud turult lahkuma.
(295)
Komisjon on tunnistanud, et tugevalt piiratud konkurentsi järkjärguline asendamine tegeliku konkurentsiga Euroopa Liidus peab toimuma vastuvõetavatel majanduslikel tingimustel (82). Seepärast on ta mitmes otsuses heaks kiitnud liikmesriigipoolse riigiabi andmise, et vabastada turgu valitsev ettevõtja osaliselt oma varasematest pensionikohustustest (83).
VII.3.2. Pensionitoetuse vajalikkus ja proportsionaalsus
(296)
Komisjon on oma otsustuspraktikas leidnud, et pensionikuludest vabastamine peab piirduma sellega, mis on vajalik tagamaks, et turgu valitseva ettevõtja poolt kuluna kantud sotsiaalkindlustusmakse vastaks tema konkurentide makstavale sotsiaalkindlustusmaksele (84).
(297)
Käesolevas juhtumis tunnistab komisjon, et Deutsche Post ei oleks olnud suuteline oma konkurentidega konkureerima, kui riik ei oleks sekkunud ja ta osaliselt tema ametnikega seotud pensionikohustustest vabastanud. Varasemast ajas pärinevate sotsiaalkulude tõttu, mida tema konkurendid ei pea kandma, oleks ta postiteenuste turu konkurentsipõhisest osast välja tõrjutud.
(298)
Komisjon hindas La Poste’i otsuses esimest korda sellise abimeetme vajalikkust ja proportsionaalsust, millega ettevõtja vabastati enne turu avamist teenistuses olnud ametnike pensionikulude kandmisest. Kõnealuses otsuses uuris komisjon, kas pensionitoetus võrdsustab turgu valitseva ettevõtja kohustuslikud sotsiaalkindlustusmaksed muude kirja- ja pakiteenuseid osutavate ettevõtjate maksetega (85).
(299)
Käesolevas otsuses rakendab komisjon sama lähenemisviisi. Komisjon uurib asjaolusid kolmes etapis:
1)
kõigepealt teeb komisjon kindlaks muude kirja- ja pakiteenuseid osutavate ettevõtjate sotsiaalkindlustusmakse suuruse;
2)
seejärel peab ta kindlaks tegema, kui suurt sotsiaalkindlustusmakset Deutsche Post oma ametnike eest tasub;
3)
lõpuks peab ta hindama, kas mõlemad kindlakstehtud maksed on ühesuurused.
VII.3.2.1. Muude kirja ja pakiteenuseid osutavate ettevõtjate sotsiaalkindlustusmakse suurus
(300)
Sotsiaalkindlustusmakse suurus tehakse kindlaks järgmise kahe teguri abil: maksemäär ja arvutuse aluseks olev palk (edaspidi „aluspalk”), mille suhtes seda määra kohaldatakse.
a) Võrdlusmäära arvutamine
(301)
Eraõiguslikud konkurendid peavad nii tööandja kui ka töötaja osa rahastama oma tuludest. Nagu jooniselt 2 ilmneb, oli sissemakse kogumäär alates 1995. aastast 38-42 % lepingulise töötaja brutopalgast (brutopalk = netopalk + töötaja osa). Sotsiaalkindlustusmakse määra tööandja ja töötaja osad olid kumbki 19-21 % brutopalgast (üksikasjalikud aegread on esitatud lisas).
(302)
Erinevalt sotsiaalkindlustusmakse lepingulise töötaja osast katab ametnike osa üksnes 30-50 % nende tervishoiukuludest ja ametnikud ei tee lisamakseid oma pensioni-, tervishoiu- ja hoolduskulude katmiseks. Deutsche Posti sissemakse on seepärast eraõigusliku tööandja osast suurem ja katab kõik pensionikulud ning ülejäänud osa tervishoiu- ja hoolduskuludest.
(303)
Deutsche Posti asjaomase võrdlusmäära arvutamisel tuleb seega arvesse võtta seda, et ametnike sissemakse on lepinguliste töötajate omast väiksem.
(304)
Ametnike sissemakse katab 30-50 % nende tervishoiu- ja hoolduskuludest ning võib eeldada, et selle majanduslik mõju on üldiselt sarnane lepinguliste töötajate kohustusliku ravi- ja hoolduskindlustuse sissemakse mõjuga (mis nt 2006. aastal oli 8,50 % lepinguliste töötajate brutopalgast).
(305)
Kuna ametnikud ei tee sissemakseid kohustuslikku pensioni- ja töötuskindlustusse, peab Deutsche Post need ise tegema, et tema tegelikud sotsiaalkindlustusmaksed oleksid võrdsed kohustuslike sotsiaalkindlustusmaksetega, mida eraettevõtja peab rahastama oma tuludest.
(306)
Deutsche Posti sotsiaalkindlustusmaksete võrdlusmäär (edaspidi „võrdlusmäär”) peab seega, nagu tabelis näidatud, hõlmama pensioni- ja töötuskindlustuse sissemakse kogumäära (= tööandja osa + töötaja osa) ning ravi- ja hoolduskindlustuse sissemakse tööandja osa.
Joonis 7
Deutsche Posti sotsiaalkindlustusmaksete võrdlusmäära arvutamine
(307)
Nagu jooniselt 8 selgub, oli võrdlusmäär 2003.-2010. aastal 30-34,1 % lepinguliste töötajate brutopalgast (86).
(308)
Saksamaa väidab, et sotsiaalkindlustusmakse tööandja osast suurem võrdlusmäär paneb Deutsche Posti üksnes tööandja osa maksma kohustatud konkurentidega võrreldes ebasoodsamasse olukorda. Nagu järgmisest lihtsustatud (2006. aasta maksemääradel põhinevast) näitest ilmneb, annaks see siiski Deutsche Postile tema eraõiguslike konkurentidega võrreldes suure eelise, kui võrdlusmäär vastaks üksnes sotsiaalkindlustusmaksete tööandja osale:
1)
Deutsche Post maksab ametnikule ja eraõiguslik konkurent maksab oma lepingulisele töötajale sama suurt 79,5 euro suurust netopalka;
2)
sotsiaalkindlustusmakse tööandja ja töötaja osa on kumbki 20,5 % lepingulise töötaja brutopalgast. 79,5 euro suurust netopalka ja 20,5 euro suurust töötaja osa kokku liites saame 100 euro suuruse brutopalga. Sotsiaalkindlustuse sissemakse kogumäär on seega 41 eurot (= 41 % lepingulise töötaja brutopalgast);
3)
Saksamaa leiab, et Deutsche Post peaks maksma üksnes sotsiaalkindlustusmaksete tööandja osa, mis lisatakse ametnike poolt tervishoiukulude katmiseks tehtavale maksele (mis on nii nagu lepinguliste töötajate poolt ravi- ja hoolduskindlustusse tehtav makse hinnangute järgi 7,5 eurot);
4)
Saksamaa arvutab tööandja osa ametnike arvestusliku 87 euro suuruse palga alusel (netopalk 79,5 eurot, millele liidetakse ametnike 7,5 euro suurune tervishoiukulude katmiseks tehtav makse). Sotsiaalkulude arvutamiseks liidetakse 17,8 eurot (tööandja osa 20,5 % ametnike arvestuslikust 87 euro suurusest palgast) ja ametnike 7,5 euro suurune tervishoiukulude katmiseks tehtav makse;
5)
Saksamaa arvutuste alusel on ametnike sotsiaalkulud üksnes 25,3 eurot, kuid lepinguliste töötajate sotsiaalkulud on 41 eurot.
(309)
Kuigi Deutsche Post ja tema eraõiguslikud konkurendid maksavad sarnast netopalka, peaks Deutsche Post - juhul kui võrdlusmäär sisaldab sotsiaalkindlustusmaksete töötaja osa - kandma sotsiaalkulud, mis moodustavad ligikaudu 62 % lepingulise töötaja kohustuslikust sotsiaalkindlustusmaksest.
(310)
Peale selle tuleb märkida, et sotsiaalkindlustusmakse tööandja osa (1995. aastast alates 19-21 %) oli ka oluliselt väiksem kui maksemäär, mis moodustas 33 % ametnike arvestuslikust palgast, mis 1995. aasta pensioniseadusega määrati Deutsche Posti poolt pensionifondidesse tehtava sissemakse võrdlusmääraks. Saksa seadusandja ei olnud seega seisukohal, et Deutsche Post peaks rahastama üksnes tööandja osa, vaid kohustas Deutsche Posti tegema oluliselt suuremaid makseid ametnike pensionikulude katmiseks ning võtma kõigi ülejäänud sotsiaalkulude (nt sissemakse ametnike tervishoiukulude katmiseks) tasumise enda peale.
(311)
Seepärast ei nõustu komisjon sotsiaalkindlustusmakse tööandja osa kasutamisega võrdlusmäärana, sest ametnikud - erinevalt lepingulistest töötajatest - ei tee kohustuslikke sissemakseid pensioni- ja töötuskindlustusse. Kõnealused sissemaksed peavad seetõttu igal juhul sisalduma võrdlusmääras, nii et Deutsche Posti ja eraõiguslike konkurentide otsesed ning kaudsed sissemaksed oleksid võrdsed.
b) Aluspalga arvutamine
(312)
Kuna sotsiaalkindlustusmaksed, mida Deutsche Post peab oma ametnike eest maksma, peaksid olema võrdsed eraõiguslike konkurentide makstavate kohustuslike sotsiaalkindlustusmaksetega, on oluline, et Deutsche Posti suhtes kehtiks üksnes üks kindla suurusega sissemaksemäär ja et kõnealust määra kohaldataks ka asjaomase aluspalga suhtes. Nagu eespool esitatud näitest ilmneb, saadakse 20,5 % tööandja osa arvutamisel ametnike arvestusliku palga alusel sissemakse suuruseks 17,8 eurot, samal ajal kui eraõiguslikud konkurendid peavad maksma 20,5 eurot (20,5 % 100 euro suurusest brutopalgast).
(313)
Seepärast tuleb kindlaks teha ametnike brutopalk, mis on lepinguliste töötajate brutopalgale vastav aluspalk. Eeldatakse, et ametnike poolt tervishoiukulude katmiseks tehtav sissemakse vastab lepinguliste töötajate sissemaksele ravi- ja hoolduskindlustusse. Seepärast võrdub brutopalga ja arvestusliku palga vahe pensioni- ja töötuskindlustusmaksete töötaja osaga. Järgmise valemi abil arvutatakse arvestuslik palk ümber brutopalgaks, mis vastab lepinguliste töötajate brutopalgale:
Tabel 6
Ametnike brutopalga arvutamine (2006. aasta maksemäärade alusel)
Ametnike brutopalk =
(314)
Kui kasutada näiteks 2006. aasta maksemäärasid, on ametnike brutopalk arvestuslikust palgast 15 % suurem. Saadud protsent näitab seega viga, kui Deutsche Posti sotsiaalkindlustusmaksete, võrreldes eraõiguslike konkurentide kohustuslike sotsiaalkindlustusmaksetega, arvutamise alusena kasutada brutopalga asemel arvestuslikku palka. Seda selgitab põhjenduses 308 esitatud näide, kuna 20,5 euro suurune tööandja osa, mis põhineb õigesti brutopalgal, on 15 % suurem kui 17,8 euro suurune tööandja osa, mis saadi arvestuslikku palka vääralt aluseks võttes.
(315)
Seepärast leiab komisjon, et Deutsche Posti sotsiaalkindlustusmaksete võrdlusmäär peab põhinema pensioni- ja töötuskindlustusmakse tööandja ja töötaja osadel ning ravi- ja hoolduskindlustusmakse tööandja osal. Võrdlusmäär tuleb arvutada ametnike brutopalga alusel (nagu on näidatud tabelis 6).
VII.3.2.2. Deutsche Posti poolt oma ametnike eest tasutud sotsiaalkindlustusmaksed
(316)
1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 1 alusel pidi Deutsche Post 1995.-1999. aastal maksma pensionifondidesse aastas 2,045 miljardit eurot ja kokku 10,225 miljardit eurot. 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 2 alusel kohaldati Deutsche Posti suhtes 2000. aastast alates 33 % suurust määra. Seda määra kohaldatakse ametnike arvestusliku palga suhtes.
(317)
Abi vajalikkust ja proportsionaalsust hinnates tuleb siiski arvesse võtta ka asjaolu, et Deutsche Post ei pidanud majanduslikel põhjustel maksma pensionifondidesse kogu 2,045 miljardi euro suurust makset (mis vastab 33 %-le arvestuslikust palgast). Sellega seoses tuleb komisjoni arvates teha vahet ajavahemikel 1995.-2002. aastani ja 2003. aastast kuni tänaseni.
a) Deutsche Posti sissemakse 1995.-2002. aastal
(318)
Saksamaa märgib, et Deutsche Post tasus eelkõige 1995.-1999. aastal pensionifondidesse tehtud iga-aastaseid ühekordseid makseid kogusummas 2,045 miljardit eurot silmas pidades rohkem sotsiaalkindlustusmakseid kui tema konkurendid kohustuslikke sotsiaalkindlustusmakseid. Seega tegi Deutsche Post 1999. aastale eelneval ajavahemikul, kuid samuti kogu uurimisperioodi ajal vähemalt sama suuri (kui mitte suuremaid) sissemakseid kui eraettevõtjad. Seepärast ei saa kinnitada, et Deutsche Post oli pensionitoetuse tõttu oma konkurentidest soodsamas olukorras. Komisjon peab asjaomased väited tagasi lükkama, sest neis ei võeta arvesse Saksa ametiasutuste regulatiivseid nõudeid seoses reguleerimata hindadega teenuste kulude katmisega.
(319)
Komisjon märgib käesolevas otsuses, et Deutsche Post oli reguleerimata hindadega teenuste turgudel oma konkurentidest soodsamas olukorras, sest ta ei kandnud osa selliste teenuste valdkonnas töötavate ametnike sotsiaalkuludest kõnealuste teenuste tuludest. Selle asemel kanti need sotsiaalkulud reguleeritud hindadega teenuste arvelt, mille tulud hoiti piisavalt kõrgel tasemel, et rahastada ka muid kulusid peale reguleeritud hindadega teenuste kulude.
(320)
Deutsche Posti sisemine raamatupidamisarvestus alates 1995. aastast näitab, et Deutsche Post tegi reguleerimata hindadega teenuste arvelt sotsiaalkindlustusmakseid üksnes tulu- ja kuluarvestuse kohasel maksemääral põhinevas ulatuses. Seda kinnitavad 2002. aasta ning järgmine tulu- ja kuluarvestus. Reguleerimata hindadega teenustega seotud majanduslik eelis oli seega olemas nii enne kui ka pärast 1999. aastat, sest kõnealused teenused olid asjaomastest kuludest ilmselgelt vabastatud.
(321)
Saksamaa väide, et Deutsche Post oli reguleeritud hindadega turgudel muudest ettevõtjatest ebasoodsamas olukorras, sest ta pidi 1995.-1999. aastal tehtud ühekordsete maksete tõttu rahastama suuremaid sotsiaalkulusid, ei ole õige. Esiteks oli Deutsche Postil enamiku reguleeritud teenuste osutamiseks endiselt ainulitsents. Teiseks - ja see on palju olulisem - olid ainulitsentsiga hõlmatud teenuste tasud kehtestatud piisavalt kõrged, et suunata need kulud edasi asjaomastele kasutajatele.
(322)
Enne 1995. aastat põhines tasude reguleerimine 24. juuni 1991. aasta postiteenuste määrusel (87), mille kohaselt pidid monopoolsete teenuste hinnad olema tasakaalustatud. Haldustava kohaselt sisaldasid need pensionikulusid. Aastatel 1995-1997 põhines tasude reguleerimine 14. septembri 1994. aasta telekommunikatsiooni- ja postiseadusel (BGBl. I, lk 2325, 2371). Kõnealuse seaduse § 4 kohaselt koostoimes §-dega 2 ja 7 võis reguleeritud hindadega teenuste tuludest katta reguleeritud hindadega teenuste kulud, sealhulgas pensionifondidesse tehtavad sissemaksed, ning rahastada ka reguleerimata hindadega teenuste kulusid.
(323)
Nagu Deutsche Posti aastaaruannetest selgub, jäid reguleeritud teenuste tasud pärast 1995. aasta pensionireformi samale tasemele nagu enne, kui Deutsche Post pidi veel kandma kõik pensionikulud. Kuigi pensionikulude suurust hiljem piirati, nii et see võrdus kas ühekordse sissemaksega (1995.-1999. aastal) või (alates 2000. aastast) 33 %-ga ametnike palkade kogusummast (mis aasta-aastalt vähenes), ei vähendatud vastavalt reguleeritud teenuste tasusid, selleks et katta suuremaid sotsiaalkindlustusmakseid, mis vastasid konkurentide makstud kohustuslikele sotsiaalkindlustusmaksetele. Kuna kindlaksmääratud sissemaksed pensionifondidesse püsisid 1999. aastani (2,045 miljardit eurot aastas) ligikaudu samal tasemel kui 1994. aasta pensionikulud, ei muutunud Deutsche Posti majanduslik seisund seoses pensionikulude katmisega reguleeritud hindadega teenuste tuludest. Nii Deutsche Posti tulud kui ka tema sissemaksed pensionifondidesse olid tasakaalus.
(324)
1997. aasta postiseaduses on selgelt sätestatud, et reguleeritud tasudest tuleks katta nii teenuste tõhusa osutamise kulud kui ka sellised kohustused nagu ametnike sotsiaalkulud. 1997. aasta postiseaduses tunnistatakse seega sõnaselgelt, et reguleeritud hindadega teenuste tulud kehtestatakse nii, et need kataksid kogu ühekordsete maksete summa. Kuna Saksa seadusandja tundus olevat seisukohal, et reguleeritud tasude tollane tase oli 1997. aasta postiseadusega kooskõlas, otsustas ta, et hinnad peavad 1999. aastani jääma 1997. aasta tasemele. 27. märtsil 2000 otsustas majandus- ja tehnoloogiaminister, et 1. septembril 1997 kinnitatud tasud kehtivad 31. detsembrini 2002.
(325)
Reguleeritud tasusid hoiti seega varasemal kõrgel tasemel ega vähendatud tasemeni, mille juures Deutsche Post oleks olnud teistega võrreldes ebasoodsamas olukorras.
(326)
2000. aastast alates oli Deutsche Post oma konkurentidega võrreldes veelgi soodsamas olukorras, sest kindlaksmääratud sissemakset pensionifondidesse vähendati 33 %-ni ametnike arvestuslikust palgast. Absoluutarvudes tähendab see kulude vähenemist 2,045 miljardilt eurolt 735 miljoni euroni (ja hiljem vähenes sissemakse veelgi, sest ametnikke jäi vähemaks ja palkade tõus tasakaalustas seda vaid osaliselt). Kuna reguleeritud tasusid hoiti varasemal kõrgel tasemel, sai Deutsche Post 2000. aastast alates reguleeritud hindadega teenustelt suurt kasumit teenida.
(327)
Analüüsides Deutsche Posti kasumlikkust reguleeritud hindadega teenuste valdkonnas kogu ajavahemikul 1995-2002, jõutakse WIKi hinnangus järeldusele, et Deutsche Post ei saanud näiteks 1999. aastani reguleeritud hindadega teenustelt pensionifondidesse tehtud ühekordsetest maksetest hoolimata kahjumit. 2000. aastast alates olid tema tulemused WIKi hinnangu järgi ilmselgelt positiivsed.
(328)
Komisjon peab seega tagasi lükkama Saksamaa väite, et Deutsche Post oli seoses reguleeritud hindadega teenuste valdkonna sotsiaalkindlustusmaksete katmisega oma konkurentidega võrreldes ebasoodsamas olukorras ning pensionitoetus oli enne 2002. aastat vajalik ja proportsionaalne.
(329)
Hoolimata esitatud väitest peab komisjon möönma, et käesolevas asjas ei ole piisavalt tõendeid, mis võimaldaks kindlaks teha Deutsche Posti poolt 1995.-2002. aastal tasutud sotsiaalkindlustusmaksete täpset suurust. Ta leiab, et selline teatava summa kindlakstegemine ei saa nõuetekohaselt põhineda hilisemal tuvastamisel, et teatud osa reguleerimata hindadega teenuste sotsiaalkuludest kanti üle ja seda rahastati reguleeritud hindadega teenuste tuludest ning kokkuvõttes ei olnud Deutsche Post pensionifonde reguleerivate õigusnormidega seoses teistega võrreldes ebasoodsamas olukorras, sest reguleeritud hindadega teenuste tulud olid pensionifondidesse tegelikult tehtud sissemaksete, sealhulgas ülekantud kohustuste katmiseks piisavalt suured. Samuti ei ole võimalik kindlaks teha meetodit, mille abil võis liikmesriik arvutada kõnealusel ajavahemikul tehtud sissemaksete suuruse. Komisjon märgib pärast 1995.-2002. aastal kohaldatud reguleeritud tasude õigusliku aluse analüüsi, et õigusnormidest ei saa kahtluseta selgust, kuidas pädevad asutused määrasid eelnevalt kindlaks reguleeritud tasude elemendid. Käesoleval juhul ei saa kindlalt tuvastada, et pädevad asutused, kinnitades reguleeritud tasud tasemel, mis kokkuvõttes kattis ülekantud kulud, määrasid kindla osa reguleeritud tasudest oma otsustes selgelt asjaomaste reguleerimata hindadega teenustega seotud kohustuste eest tehtava sissemakse katmiseks.
(330)
Erinevalt 2002., 2007. ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsusest, millega reguleeriv asutus kõnealused kohustused sõnaselgelt kinnitas ja heaks kiitis, võiks selline varasem tegelik kohustuste katmine tuleneda pädeva asutuse kaalutlustest, mis olid seotud muude kulukomponentide või ettevõtja muude näitajate muutumisega. Sellisest varasemast tegelikust kohustuste katmisest ei piisa seega käesolevas asjas, et teha täpselt kindlaks, kui palju on pädevad asutused reguleeritud tasusid tõstnud, et katta asjaomaseid reguleerimata hindadega teenustega seotud kohustusi.
(331)
2003. aasta 1. jaanuarile järgnenud ajavahemiku puhul on seevastu 2002., 2007. ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsusest selgelt näha, kuidas reguleeriv asutus reguleeritud tasud kehtestas. Reguleeritud tasud kinnitati selgelt kõrgemal tasemel, et katta reguleerimata hindadega teenustest tulenevad kohustused reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest.
b) Deutsche Posti sissemakse alates 2003. aastast
(332)
1997. aasta postiseaduse alusel võib Deutsche Post reguleerivalt asutuselt nõuda, et viimane arvestaks ainulitsentsist ja reguleeritud hindadega teenustelt saadud tulude asjakohast suurust kindlaks tehes kasutajatele edasi suunatavatesse kuludesse muu hulgas nii konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkohustused kui ka universaalteenuste tõhusa osutamise kulud. Sellist meetodit kasutas reguleeriv asutus esimest korda 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuses. Reguleeriv asutus kiitis konkurentsikeskkonnas tavatutest sotsiaalkindlustusmaksetest tulenevad kohustused heaks ka 2007. ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuses. Komisjoni hinnangut ei muuda asjaolu, et hindade eelnevat kontrolli kohaldatakse üksnes osale reguleeritud hindadega teenustest. Deutsche Postil oli - nagu varemgi - õigus suunata kõik kohustused oma turgu valitseva seisundi kasutamise kaudu edasi. Seda arvesse võttes ei ole vahet, kas reguleeriv asutus teeb eel- või järelkontrolli.
(333)
Reguleeriv asutus on alati heaks kiitnud Deutsche Posti taotluse, et kohustust nr 2 (tulu- ja kuluarvestuse kohast maksemäära ületavad sotsiaalkulud) refinantseeritaks reguleeritud hindadega teenuste tuludest. Nii võrreldi 2001. aasta konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid (kohustus nr 2) kindlaks tehes Deutsche Posti poolt oma ametnike eest tasutud sotsiaalkindlustusmakseid, mille suurus oli [40-45 %] arvestuslikust palgast (88) tulu- ja kuluarvestuse kohase võrdlusmääraga. Kõnealune võrdlusmäär koosneb sotsiaalkindlustus-, õnnetusjuhtumikindlustus- ja täiendava pensionikindlustuse maksete tööandja osast, mis on kokku [20-25 %] arvestuslikust palgast.
(334)
Nende kahe määra vahe, mis moodustab [15-20 %] ametnike arvestuslikust palgast, kajastati kohustuse nr 2 all ja kaeti reguleeritud hindadega teenuste tuludest (vt tabel 2).
(335)
Deutsche Post ei maksa seega majanduslikel põhjustel sotsiaalkindlustusmaksena mitte 33 % arvestuslikust palgast, vaid üksnes [20-25 %] sellest. 2003. aastast alates maksavad ülejäänud osa asjaomased tarbijad, kes peavad maksma tasusid, mis katavad Deutsche Posti sotsiaalkulud seoses teenustega, mille osutamiseks oli Deutsche Postil 2007. aastani ainulitsents, või universaalteenustega, mille osutamiseks on Deutsche Postil turgu valitsev seisund.
(336)
Et võrrelda arvestusliku palga suhtes kohaldatavat maksemäära konkurentide sotsiaalkindlustusmaksetega, tuleb arvestuslik palk teisendada ametnike brutopalgaks.
(337)
Arvestuslik palk moodustab [85-90 %] ametnike brutopalgast (89). Seega võrdub [20-25 %] arvestuslikust palgast [17,5-22,5 %-ga] brutopalgast.
(338)
Kuna Deutsche Posti poolt pensionifondidesse tehtava sissemakse määraks kehtestati 33 % ja reguleeriv asutus kiitis heaks kohustuse nr 2, tasus Deutsche Post seega sotsiaalkindlustusmakseid [17,5-22,5 %] ametnike brutopalgast.
VII.3.2.3. Võrdlus
a) Ajavahemik 1995-2002
(339)
1995.-2002. aastal vähendasid tulud, mida Deutsche Post sai reserveeritud teenuste valdkonnas kohaldatud tasudest, olulisel määral tema maksetel seoses sotsiaalkulude katmisega lasunud tegelikku majanduslikku koormust. Kuna tasuelemente ei ole konkreetselt kindlaks tehtud, saab komisjon siiski üksnes tuvastada, et Deutsche Posti sissemakse jäi alla võrdlusmäära. Komisjon ei saa arvutada nende kahe taseme vahe täpset suurust ega näha ette meetodit, mis võimaldaks liikmesriigil seda teha.
b) 2003. aastale järgnenud ajavahemik
(340)
Tulu- ja kuluarvestuse kohase maksemäära ja võrdlusmäära võrdlust arvesse võttes tuleb märkida, et tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär põhineb ametnike arvestuslikul palgal, mis on aluspalgana lepinguliste töötajate brutopalgaga võrreldes liiga madal. Tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär tuleb seega uuesti arvutada protsendina ametnike brutopalgast.
(341)
2006. aasta kohta esitatud andmetest ilmneb, et reguleerimata hindadega teenustelt maksti tegelikult sotsiaalkindlustusmakseid [17,5-22,5] % ametnike brutopalgast (või [20-25] % ametnike arvestuslikust palgast), võrreldes 33,5 % suuruse võrdlusmääraga. Seoses sotsiaalkindlustusmaksetega sai Deutsche Post seega 2006. aastal suhtelise eelise, mis moodustas [10-15] % ametnike brutopalgast.
Tabel 7
2006. aasta andmed tulu- ja kuluarvestuse kohase maksemäära ja Deutsche Posti sotsiaalkindlustusmakse võrdlusmäära kohta
Kohustusliku sotsiaalkindlustusmakse määr
Tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär
Deutsche Posti sotsiaalkindlustuskohustuse võrdlusmäär
protsendina
lepinguliste töötajate brutopalgast
ametnike brutopalgast
ametnike brutopalgast
Tööandja osa
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Ravikindlustus
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Hoolduskindlustus
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Töötuskindlustus
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Pensionikindlustus
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Töötaja osa
20,50 %
Ravikindlustus
6,65 %
Hoolduskindlustus
0,85 %
Töötuskindlustus
3,25 %
3,25 %
Pensionikindlustus
9,75 %
9,75 %
Täiendav pensionikindlustus
[0-5 %]
Õnnetusjuhtumikindlustus
[0-5 %]
Maksemäär
[17,5-22,5 %]
33,50 %
(342)
Tabeli 7 kohaselt on Deutsche Posti võrdlusmäär 33,5 % ametnike brutopalgast ja seega [10-15] protsendipunkti võrra tema tegelikult tasutud sotsiaalkindlustusmaksest suurem.
(343)
[10-15] protsendipunkti suurune vahe 2006. aastal on suurem kui 33,5 % suuruse võrdlusmäära ning tulu- ja kuluarvestuse kohase [20-25] % suuruse maksemäära vaheline [8-13] % suurune nominaalne vahe. See vahe hõlmab [2-3] protsendipunkti suurust lisamakset, mille puhul võetakse arvesse asjaolu, et nominaalne tulu- ja kuluarvestuse kohane [20-25] % suurune maksemäär põhineb põhjendamatult ametnike arvestuslikul palgal, mitte lepinguliste töötajate brutopalgale vastaval ametnike brutopalgal.
VII.3.2.4. Esialgne järeldus vajalikkuse ja proportsionaalsuse kohta
(344)
Pensionitoetus, millega kaetakse pensionifondide rahastamisvajadus, mis on suurem kui sotsiaalkindlustusmakse, mis moodustab 33 % Deutsche Posti ametnike arvestuslikust palgast, ei ole vajalik ega proportsionaalne järgmistel põhjustel:
1)
1995.-2002. aastal olid Deutsche Posti tegelikud kulud väiksemad kui võrdlusmäär; täpset vahet ei saa siiski kindlaks määrata;
2)
2003. aastast alates olid Deutsche Posti keskmised kulud ligikaudu [17,5-22,5] % tema ametnike brutopalgast, kuid keskmine võrdlusmäär oli 32 % ametnike brutopalgast; ülejäänud kulud kandsid kasutajad, kuna hinnalae reguleerimisel heakskiidetud tulud hõlmavad konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid, mis moodustavad ülejäänud [10-15] % ametnike brutopalgast.
(345)
Eri maksemäärade kasutamisel alates 2003. aastast on kaks põhjendust:
1)
kirja- ja pakiteenuseid osutavate ettevõtjate kohustuslikud sotsiaalkindlustusmaksed moodustavad 41 % brutopalgast. Et kõnealust määra võrrelda Deutsche Posti poolt oma ametnike eest makstavate sotsiaalkindlustusmaksetega, tuleb seda määra korrigeerida, võttes arvesse, et ametnikud kannavad ise 30-50 % oma tervishoiu- ja hoolduskuludest. Asjaomane ametnike osa on võrdne ravi- ja hoolduskindlustusmakse töötaja osaga, mis moodustab 7,5 % brutopalgast;
2)
Deutsche Posti sissemakse arvutatakse ametnike arvestusliku palga, mitte brutopalga alusel. Seepärast on Deutsche Posti ametnike puhul võrdlusmäär 33,5 % brutopalgast. Seda määra ületavatest kuludest vabastamine ei ole põhimõtteliselt vajalik ega proportsionaalne.
(346)
Kuludest vabastamise vajalikku ja proportsionaalset taset ületavat osa ei ole 1995.-2002. aasta kohta võimalik täpselt kindlaks määrata. 2003. aastast alates on kõnealune osa [10-15] % brutopalgast.
VII.3.2.5. Erilise konkurentsi- ja regulatiivse keskkonna mõju vajalikkuse ja proportsionaalsuse kriteeriumidele
(347)
Pensionitoetuse vajalikkust ja proportsionaalsust hinnates tuleb siiski arvesse võtta seda, et tegemist on erilise konkurentsi- ja regulatiivse keskkonnaga.
(348)
Nagu punktis II.2.1 märgitud, oli Deutsche Postil 31. detsembrini 2007 teatavate kirisaadetiste edastamiseks ainulitsents. Tal oli 1997. aasta postiseaduse § 52 alusel nimetatud tähtajani Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 97/67/EÜ (90) 2. peatüki ja 1997. aasta postiseaduse § 11 kohane universaalteenuse osutamise kohustus. 1. jaanuarist 2008 alates osutab Deutsche Post universaalteenuseid vabatahtlikult.
(349)
Seni kuni Deutsche Postil oli teatavate kirisaadetiste edastamise teenuste osutamiseks ainulitsents, ei saanud tema konkurendid selles postituru osas oma teenuseid pakkuda. Asjaolu, et reguleeriv asutus lubas Deutsche Postil reguleeritud hindadega teenustele kehtestatud suuremate tasude abil täielikult (ja suuremas ulatuses, kui olid tema konkurentide sotsiaalkindlustusmaksed) refinantseerida sellist osa postiametnike sotsiaalkuludest, mis tulenes ainulitsentsiga hõlmatud teenuste osutamisest, ei oleks tohtinud kaubandust kahjustada määral, mis on vastuolus ühiste huvidega.
(350)
Universaalteenuse osutamise kohustus põhineb asjaolul, et postiettevõtjad ei paku konkurentsipõhise turu korral maa- või äärepoolsemates piirkondades üldse teatud teenuseid või pakuvad neid ülemäära kõrge hinna eest. Seepärast peavad liikmesriigid direktiivi 97/67/EÜ artikli 4 alusel tagama, et kasutajatel on õigus universaalteenusele, mis hõlmab kindlaksmääratud kvaliteediga postiteenuse pidevat osutamist nende territooriumi igas punktis kõikidele kasutajatele sobiva hinnaga.
(351)
Seoses sellega nähakse Saksa õigusaktidega kõigile sellistele postiettevõtjatele, kellel on valitsev seisund turul, kus kehtib universaalteenuse osutamise kohustus, ette konkreetne kohustus. Postiteenuste määruse (91) § 2 kohaselt peavad asjaomased postiteenuste osutajad pakkuma kõnealusel turul teenuseid kõigile kasutajatele võrdsetel tingimustel. Seni oli üksnes Deutsche Postil selline turgu valitsev seisund ja vastavalt ka kõnealune kohustus.
(352)
Deutsche Post ei saanud pärast erastamist universaalteenuse osutamise kohustuse täitmise hüvitisena mingisugust riigiabi. Ta sai siiski universaalteenuste osutamisest tulenenud kulude katmiseks hüvitist sellistelt reguleeritud hindadega teenustelt saadud tulude kaudu, mille puhul oli tal turgu valitsev seisund. Komisjoni arvates on seda pensionitoetuse vajalikkuse ja proportsionaalsuse hindamisel asjakohane arvesse võtta.
(353)
Komisjon leiab seega, et postiametnike sotsiaalkulude puhul, mis tulenevad selliste reguleeritud hindadega teenuste osutamisest, mis kuuluvad universaalteenuse osutamise kohustuse alla ja mille puhul Deutsche Postil on turgu valitsev seisund, ei kahjusta asjaolu, et reguleeriv asutus on lubanud reguleeritud hindadega teenuste osutamisest tulenevad sotsiaalkulud - isegi kui need ületavad konkurentide poolt üldiselt kantavaid kulusid - täielikult rahastada suuremate tasude arvelt, kaubandust määral, mis on vastuolus ühiste huvidega. See järeldus põhineb erilisel konkurentsi- ja regulatiivsel keskkonnal, milles kõnealuseid teenuseid osutatakse. Järeldust ei saa seepärast üle kanda teistele valdkondadele.
VII.3.3. Järeldus
(354)
Järelikult tasus Deutsche Post 2003. aastast alates oma reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas tegutsevate ametnike eest sotsiaalkindlustusmakseid, mis olid tema konkurentide maksemääradest 11-14 protsendipunkti väiksemad.
Joonis 8
Sotsiaalkindlustusmakse määraga seotud suhteline eelis, võrreldes reguleerimata hindadega teenustega (maksemäärad protsendina ametnike brutopalgast)
[…]
(355)
Väiksed sotsiaalkindlustusmaksed ei ole postiteenuste turu avamise eesmärgi saavutamiseks vajalikud ega proportsionaalsed. Deutsche Post konkureerib kõnealusel turul otseselt muude teenuseosutajatega. Seepärast leiab komisjon, et madalad sotsiaalkindlustusmaksed kahjustavad kaubandust määral, mis on vastuolus ühiste huvidega; seepärast ei saa neid pidada siseturuga kokkusobivaks.
(356)
Pensionitoetuse siseturuga kokkusobimatu osa arvutatakse 1. jaanuarile 2003 järgneva ajavahemiku kohta järgmise valemi abil: võrdlusmäära ning tulu- ja kuluarvestuse kohase maksemäära vahe korrutatakse reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas töötavate ametnike brutopalkade summaga.
Tabel 8
Valem siseturuga kokkusobimatu abi arvutamiseks 1. jaanuarile 2003 järgneva ajavahemiku kohta
Siseturuga kokkusobimatu abi =
=
(võrdlusmäär - regulatiivne maksemäär)
×
reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas töötavate ametnike brutopalkade summa
(357)
Olemasolevate andmete põhjal on 2003.-2010. aastal antud suhteline eelis kokku [500 - 1 000] miljonit eurot (vt lisa). Kõnealusel ajavahemikul vähenes siseturuga kokkusobimatu abi iga-aastane summa ametnike arvu kahanemise tõttu […] miljonilt eurolt (2003) […] miljoni euroni (2010).
VII.3.4. Vastuväited Saksamaa väidetele
(358)
Komisjon kahtles 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses pensionitoetuse vajalikkuses ja proportsionaalsuses, sest reguleerimata hindadega teenuste puhul tasutud sotsiaalkindlustusmaksed olid eraõiguslike konkurentide omadest 11-14 % väiksemad. 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses hinnati sellest tulenenud iga-aastase eelise suuruseks 100-200 miljonit eurot.
(359)
Saksamaa esitas 2011. aasta menetluse pikendamise otsuse kohta esitatud märkustes kaks peamist vastuväidet:
1)
Saksamaa märgib, et võrdlusmäär saab põhineda üksnes sotsiaalkindlustusmaksete tööandja osal, sest eraettevõtjad ei ole õiguslikult kohustatud töötaja osa maksma. Peale selle tuleks võrdlusmäära puhul arvesse võtta seda, et Deutsche Posti töötajate palgatase on alati olnud konkurentsikeskkonnas tavapärasest tasemest kõrgem;
2)
Saksamaa väitel jättis komisjon arvesse võtmata seda, et reguleeritud hindadega universaalteenustelt saadud tulud on konkurentsikeskkonnas tavatutest sotsiaalkuludest tulenenud kohustuste rahastamiseks piisavad.
VII.3.4.1. Komisjon tegi õigesti, kui võttis võrdlusmäära arvutamisel arvesse töötajate sissemakseid ega korrigeerinud palgataset vastavalt „konkurentsikeskkonnas tavapärasele palgale”
(360)
Saksamaa väidab, et sotsiaalkindlustusmaksete tööandja osast suurema võrdlusmäära korral oleks Deutsche Post ebasoodsamas olukorras kui tema konkurendid, kes pidid maksma üksnes tööandja osa.
(361)
Selle esimese väite kohta märgib komisjon, et ametnikud ei ole erinevalt lepingulistest töötajatest kohustatud tasuma pensioni- ja töötuskindlustusmakseid. Seepärast tuleb selliseid sissemakseid võrdlusmäära arvutamisel tingimata arvesse võtta, tagamaks, et Deutsche Posti ja tema eraõiguslike konkurentide otsesed ning kaudsed sissemaksed oleksid võrdsed.
(362)
Järgmisena märgib Saksamaa, et võrdlusmäära ei kohaldata mitte ametnike brutopalga ega ametnike arvestusliku palga suhtes, vaid üksnes konkurentsikeskkonnas tavapärase palga suhtes. 2002., 2007. ja 2011. aasta tulu- ja kuluarvestuses peaks konkurentsikeskkonnas tavapärane palk Deutsche Posti väitel põhinema postisektoris 2003. aastal sõlmitud kollektiivlepingutes kindlaksmääratud palgal.
(363)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses kasutatakse konkurentsikeskkonnas tavapärase palgana 2007. aasta miinimumpalka, mis on siiski kollektiivlepingus kindlaksmääratud palgast väiksem.
(364)
Saksamaa väitel on arvutustes tollasele konkurentsikeskkonnas tavapärasele palgale tuginemine vajalik selleks, et Deutsche Posti sotsiaalkulud oleksid tema konkurentide omadega samal tasemel.
(365)
Komisjon ei saa selle väitega nõustuda, sest abi peab olema minimaalse vajaliku suurusega, tagamaks, et tugevalt piiratud konkurentsi järkjärguline asendamine tegeliku konkurentsiga Euroopa Liidus toimub vastuvõetavatel majanduslikel tingimustel.
(366)
Seepärast ei oleks proportsionaalne anda abi sellises ulatuses, mis võimaldaks Deutsche Postil rahastada sotsiaalkulusid 1995. aastast alates üksnes konkurentsikeskkonnas tavapärase palga alusel, mille puhul ei võeta arvesse tööturu tingimusi varasematel aastatel. Ärimaailmas on tavaline, et turgu valitsevate või uute ettevõtjate poolt eri ajal tööle võetud töötajate palgad on erinevad.
(367)
Riigiabi juhtumis France Telecom (92) lükkas komisjon tagasi Prantsusmaa väite, mille kohaselt tuleb sotsiaalkindlustusmaksete puhul arvesse võtta asjaolu, et ametnikud said suuremat palka kui konkurentide töötajad. Komisjon rõhutas sellega seoses, et turgu valitseval ettevõtjal olid turu avamise hetkel ametnike näol kvalifitseeritud ja pädevad töötajad, ilma kelleta ta ei oleks suutnud oma turupositsiooni säilitada. Igal juhul oleks täiesti vastuvõetamatu rõhutada üksnes turgu valitsevat ettevõtjat ebasoodsamasse olukorda panevaid tegureid ja jätta arvesse võtmata olulisi eelised, mis on seotud näiteks turuosa, tuntuse ja kliendibaasiga.
(368)
Pealegi ei saa Deutsche Posti arvutuste põhjal usaldusväärselt kinnitada, et Deutsche Post oleks ilma ametnike teenistuses hoidmise kohustuseta saavutanud palgakulude puhul arvutatud kulude kokkuhoidu. Isegi juhul kui ametnikud viidi 1995. aastal tõepoolest üle lepingulise töötaja staatusse, ei saa kindlaks teha, mitu ametnikku 1995. aastal lepinguliste töötajatega asendati ja millisel palgaastmel see toimus. Deutsche Posti ametnike arvukuse (93) tõttu 1995. aastal on ebatõenäoline, et Deutsche Postil oli 1995. aastast alates õiguslikult ja majanduslikult võimalik asendada kõik ametnikud sama produktiivsete, kuid vähem palka saavate lepinguliste töötajatega.
(369)
Komisjon lükkab seepärast mõlemad Saksamaa väited võrdlusmäära ja palkade kohta tagasi.
VII.3.4.2. Märkused Saksamaa väite kohta, et reguleeritud hindadega teenustelt saadud tulud ei ole asjaomaste kohustuste rahastamiseks piisavad
(370)
Saksamaa väitel hindas komisjon üksnes reguleerimata hindadega teenustega seotud sotsiaalkindlustusmakseid ega uurinud, kas reguleeritud universaalteenustelt saadud tulud on asjaomaste kohustuste rahastamiseks piisavad.
(371)
Saksamaa esitab kaks arutluskäiku. Esiteks ei tõendanud komisjon, et Saksa reguleeriv asutus Deutsche Posti asjaomased kohustused tõepoolest heaks kiitis. Teiseks, isegi kui reguleeriv asutus need kohustused heaks kiitis, ei ole reguleeritud hindadega universaalteenustelt saadud kasum siiski kõnealuste kohustuste rahastamiseks veel piisavalt suur. Saksamaa esitaks kaks eksperdihinnangut - professor Weberi ja CTcon’i hinnangu - eesmärgiga tõendada, et reguleeritud hindadega teenuste tulud ei ole konkurentsikeskkonnas tavatutest sotsiaalkuludest tulenevate kohustuste katmiseks piisavad ja Deutsche Post sai seetõttu konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest liiga väikest hüvitist.
a) 2002., 2007. ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuses tuginetakse Deutsche Posti esitatud tulu- ja kuluarvestusele ning kiidetakse heaks kõik asjaomased kohustused
(372)
Asjakohased dokumendid tõendavad, et reguleeriv asutus kiitis alates 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsusest Deutsche Posti kohustused heaks ja määras nende kohustuste katmiseks vastavalt reguleeritud tasud. Peale selle tõendavad 2007. ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus, et reguleeriv asutus rahuldas Deutsche Posti taotluse ning kinnitas, et asjaomaseid konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid rahastatakse reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest.
b) Professor Weberi hinnang ei toeta väidet, et reguleeritud hindadega universaalteenustelt saadud tulud on Deutsche Posti asjaomaste kohustuste katmiseks ebapiisavad
(373)
Professor Weberi hinnang hõlmab ajavahemikku 1995-2010 ja selles märgitakse, et Deutsche Post sai pensionitoetust ning lisaks kaeti ta kohustus nr 2 täielikult reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest (hinnangu põhjalik kirjeldus on esitatud punkti VI.1.4.2 alapunktis a).
(374)
Hinnangus viidati kõigepealt 1997. aasta postiseaduse § 20 lõikes 2 sätestatud tasude võrdlushinnale. Kõnealuse sätte kohaselt tuleb võrdlushinna puhul nõuetekohaselt arvesse võtta teenuste tõhusa osutamise ja postiteenuste üleriigilise osutamisega kaasnevaid kulusid ning töötajate pensionikohustuste ülevõtmise kulusid, mis Deutsche Bundesposti õigusjärglasel on tekkinud.
Tabel 9
Hindade kindlaksmääramine vastavalt 1997. aasta postiseaduse § 20 lõikele 2
Reguleeritud teenuste võrdlushind =
=
reguleeritud teenuste tõhusa osutamise kulud + kohustused
=
reguleeritud teenuste kogukulud + reguleerimata teenustest tulenevad kohustused
(375)
Reguleeriv asutus peab kehtestama sellised reguleeritud tasud, mis võimaldaksid katta saadud tuludest reguleeritud hindadega teenuste „tõhusa osutamise” kulud ja heakskiidetud kohustused. Teisisõnu tähendab see seda, et reguleeritud tasudest kaetakse täielikult nii reguleeritud hindadega teenuste kogukulud - sõltumata sellest, kas neid nimetatakse kohustusteks või teenuste tõhusa osutamise kuludeks - kui ka sellise osa kohustustest, mis tulenevad reguleerimata hindadega teenustest. 1997. aasta postiseaduse § 20 lõikega 2 tagatakse, et heakskiidetud kohustused kaetakse täielikult reguleeritud hindadega teenuste tuludest. Erinevalt Saksamaa väitest on seadusega ka tagatud, et selliste konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude enda kanda võtmine, mis on seotud reguleerimata hindadega teenuste valdkonna töötajatega, ei too kaasa liiga väikese hüvitise maksmist reguleeritud hindadega teenuste eest.
(376)
Järgmisena määratletakse hinnangus 2007. aasta miinimumpalga alusel ametnike konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud kui Deutsche Posti ametnikega seotud kõigi sotsiaalkulude (maksed pensionifondidesse ja tervishoiukulude katmiseks ning sissemaksed õnnetusjuhtumikindlustusse ja muud liiki kindlustustesse) ning tööandja poolt pensioni-, ravi- ja hoolduskindlustusse tehtavate sissemaksete vahe. Seejärel võrreldakse seda vahet kohustusega nr 2.
(377)
Professor Weberi hinnang on kahel põhjusel vaieldav: esiteks on konkurentsikeskkonnas tavatud kulud hinnatud liiga suureks. Teiseks ei võetud arvesse seda, et seepärast sisaldavad konkurentsikeskkonnas tavatud kulud ka kulusid, mille eest Deutsche Post on saanud hüvitisi, mida kajastatakse teiste kohustuste, mitte kohustuse nr 2 all. Hinnangus esinesid eelkõige järgmised puudused.
(378)
Esiteks tehti hinnangus konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud kindlaks sotsiaalkindlustusmakse tööandja osa alusel, kuid kohustuse nr 2 kindlakstegemiseks kasutati tulu- ja kuluarvestuse kohast maksemäära. Kuna tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär on sotsiaalkindlustusmakse tööandja osast suurem, on hinnangukohased konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud kohustusest nr 2 suuremad. Hinnangus ei võeta seega arvesse konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid, mida reguleeriv asutus käsitab teenuste „tõhusa osutamise” kuludena.
(379)
Teiseks jäetakse hinnangus arvesse võtmata, et kohustus nr 1 (konkurentsikeskkonnas tavatud palgakulud) hõlmab ka osa konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid (nt arvestusliku palga ja konkurentsikeskkonnas tavapärase palgataseme jaoks kindlaks määratud võrdlusmäära vahe tõttu) ja neid rahastatakse seega kohustusest nr 1. Muud hinnangus arvesse võetud sotsiaalkulud kaetakse muudest kohustustest (nt maksed BAnstPT-le kohustusest nr 6) ja sellest tulenevalt need hüvitatakse. Kuigi kõik ametnikega seotud sotsiaalkulud on nimetatud, ei ole väidetud, et konkurentsikeskkonnas tavatud kulud kaetakse ka muudest kohustustest kui kohustusest nr 2.
(380)
Kolmandaks tuleb märkida, et kohustus nr 2 ei hõlma ametnike ja lepinguliste töötajate konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid. Lepinguliste töötajate sotsiaalkindlustusmaksed olid enne 2003. aastat tulu- ja kuluarvestuse kohasest võrdlusmäärast suuremad, sest need kulud sisaldasid ka lepinguliste töötajate täiendava pensionikindlustuse intresse ligikaudu […] miljoni euro ulatuses. 2003. aastast alates käsitati kõnealuseid intresse finantskuludena ja sellest ajast alates on lepinguliste töötajate sotsiaalkulud tulu- ja kuluarvestuse kohasest võrdlusmäärast väiksemad.
(381)
Kuna hinnangus rakendatakse kohustuse nr 2 kogusummat hüvitisena konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest, oli ametnike sotsiaalkulude kandmisest vabastamine enne 2003. aastat ülemäärane ja pärast 2003. aastat ebapiisav. Ametnike konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude eest kohustusest nr 2 makstava asjakohase hüvitise hindamiseks tuleb asjaomaseid ametnikke ja lepingulisi töötajaid käsitleda eraldi.
(382)
Hinnangus kindlakstehtud summa, mille võrra saadud hüvitis oli asjakohasest hüvitisest väiksem, on seega eksitav, sest selle puhul ei ole arvesse võetud seda, et konkurentsikeskkonnas tavatuid sotsiaalkulusid ei kaeta üksnes kohustusest nr 2 ja reguleeriv asutus käsitas suuremat osa sotsiaalkuludest teenuste „tõhusa osutamise” kuludena. Hinnangus hüvitisega seoses tehtud vea parandamisel on kohustused ja konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud võrdsed, nagu on nõutud 1997. aasta postiseaduse § 20 lõikes 2.
(383)
Saksamaa vastuväide, et komisjon tegi oma 2011. aasta menetluse pikendamise otsuses vea, hinnates üksnes reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas antud suhtelist eelist, tuleb seega tagasi lükata, kuna 1997. aasta postiseaduse § 20 lõike 2 kohaselt peab reguleeriv asutus kehtestama sellised võrdlushinnad, mis võimaldaksid katta reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest reguleeritud hindadega teenuste tõhusa osutamise kulud ja heakskiidetud kohustused.
c) WIKi hinnang ei tõenda, et konkurentsikeskkonnas tavatute kulude eest maksti liiga väikest hüvitist
(384)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestusele viidates märgib Saksamaa, et Deutsche Postil oli 1990. aastast alates reguleeritud hindadega teenuste valdkonnas suur puudujääk, sest reguleeritud teenuste tulud kulutati ära reguleeritud hindadega teenuste kulude ja universaalteenuse osutamise kohustuse netokulude (94) katmiseks. Saksamaa lükkab sel põhjusel ka tagasi komisjoni väite, et reguleeritud hindadega teenuste kasumist piisas reguleerimata hindadega teenuste osutamisest tulenenud konkurentsikeskkonnas tavatute sotsiaalkulude rahastamiseks.
(385)
Komisjon märgib sellega seoses esiteks, et reguleeriva asutuse poolt pärast 2003. aastat vastuvõetud otsustest ilmneb selgelt, et ta on osa reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest määranud hüvitiseks kohustuse nr 2 täitmise eest. Sellise hüvitise olemasolu reguleeritud hindadega teenuste tulude arvelt ilmneb seega selgelt reguleeriva asutuse otsustest.
(386)
Teiseks on erinevalt 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusest WIKi hinnangus märgitud, et 2000. aastast alates saavutati reguleeritud hindadega teenuste valdkonnas suured positiivsed kasumimarginaalid, mis moodustasid üle [6,5-8,5] % käibest.
Joonis 9
Reguleeritud hindadega teenuste müügitulu arvutamine WIKi hinnangu alusel
[…]
Selgitus:
arvutus põhineb WIKi hinnangus 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusse tehtud parandustel. Peale selle lähtutakse sellest, et reguleeritud hindadega teenused katavad kõik reguleerimata hindadega universaalteenuste kahjumid. 2007. aasta väiksem kasum tuleneb eelkõige kinnisvaraportfelli ebaharikult suurest amortiseerumisest.
(387)
Pärast 2000. aastat saadud suurem kasum on otseselt seotud 1995. aasta pensioniseadusega kindlaksmääratud pensionikindlustusmaksete vähendamisega: kui Deutsche Post tegi 1999. aastal iga-aastase 2,045 miljardi euro suuruse ühekordse makse, siis 2000. aastal oli asjaomane makse üksnes ligikaudu 735 miljonit eurot (33 % ametnike arvestuslikust palgast). Kuna reguleeriv asutus ei vähendanud 2000. aastal reguleeritud tasusid kooskõlas väiksemate pensionimaksetega, suurenes olulisel määral Deutsche Posti kasum. Majanduslik kasum oli ka pärast 2002. aasta võrdlushinna kehtestamise otsuse vastuvõtmist suur, sest reguleeritud tasusid ei vähendatud piisavalt järsult, nii et need vastaksid reguleeritud hindadega teenuste kuludele.
(388)
Seoses Saksamaa kriitikaga WIKi hinnangu kohta leiab komisjon, et hinnang annab 2009. aasta tulu- ja kuluarvestusega võrreldes tõesema pildi Deutsche Posti majanduslikust olukorrast üldiselt ja eelkõige reguleeritud hindadega teenuste kasumist. Seda saab põhjendada järgmiselt.
i) kulude asjakohasem jaotus kommertsteenustele
(389)
Chronoposti kohtuotsuse kohaselt tuleb kommertsteenuste otsekulud kanda neist saadud tuludest ja neist tuleb anda asjakohane panus ka üldkulude katmisse. Kulud saab asjakohaselt jaotada eri teenustele kas väliste võrdlusväärtuste (nt turuhind) või sisemiste kuluandmete abil (95).
(390)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestus tugineb 1997. aasta postiseaduse § 20 lõikes 2 sätestatud põhimõttele, mille kohaselt võib reguleerimata hindadega teenustele jaotada üksnes teenuste tõhusa osutamise kulud, samas kui kõik kohustused (nt Postdiensti töötajate pensionikohustuste ülevõtmisega kaasnenud lisakulud ja universaalteenuse osutamise kohustuse netokulud) tuleb rahastada reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest. WIKi hinnangus märgitakse siiski pärast 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse analüüsi eraõiguslike konkurentide kasumlikkusega võrreldes, et Deutsche Post jaotas reguleeritud hindadega teenustele liiga suure osa kohustustest ja kommertsteenustele ebapiisava osa kohustustest.
(391)
WIKi hinnangu tulemusi kinnitab selliste konkurentsikeskkonnas tavapäraste võrdlusmäärade analüüs, mida Deutsche Post kasutas üksikute kohustuste arvutamiseks: nagu juba märgitud, on kohustuse nr 2 (konkurentsikeskkonnas tavatud sotsiaalkulud) arvutamiseks kasutatud tulu- ja kuluarvestuse kohane maksemäär liiga madal võrreldes kohustuslike sotsiaalkindlustusmaksetega, mida eraõiguslikud konkurendid peavad maksma. Peale selle on näiteks postkontorite taristukulude puhul tegemist puhtalt hüpoteetilise võrdlusalusega, kuna on võimatu tõendada, et Deutsche Post oleks ilma universaalteenuse osutamise kohustuseta jätkanud 1990. aastast alates oma postkontorite ülalpidamist. Samuti ei saa tõendada, et Deutsche Post kasutas 1990. aastast alates ainult selliseid töötajaid, kellele ta pidi maksma üksnes 2007. aasta miinimumpalgaga võrdset palka.
(392)
Seepärast leiab komisjon, et WIKi hinnang sobib paremini kommertsteenustele jaotatavate kulude väljaselgitamiseks.
(393)
Kuluarvestus peab olema direktiivide 97/67/EÜ ja 2006/111/EÜ kohaselt kooskõlas ka üldiste raamatupidamispõhimõtetega. Deutsche Posti aastaaruandes ei kajastatud suuremaid amortisatsioonikulusid ega suuremaid täiendavaid pensionikulusid. Sellised kulud rahastatakse tavaliselt - see kehtib nii Deutsche Posti kui ka tema konkurentide kohta - ettevõtja bilansilisest kasumist. Eespool kirjeldatud ümberhindamine paneks Deutsche Posti seega tema konkurentidega võrreldes soodsamasse olukorda.
ii) Mõistliku kasumi suuruse kindlakstegemiseks kasutatava võrdlusmäära puhul võetakse arvesse Deutsche Posti riskipositsiooni
(394)
Deutsche Posti kasum jäi pärast 2000. aastat selgelt üle 3,48 % suuruse müügitulu mediaani (WIKi hinnang) ja alla 6,1 % suuruse müügitulu (Deloitte’i teine hinnang). Seepärast ei saa nõustuda Saksamaa väitega, mille kohaselt sai Deutsche Post nii suuri kahjumeid, et ta ei saanud katta oma kohustusi reguleeritud hindadega teenuste tuludest.
(395)
Peale selle tuleb kriitiliselt suhtuda Deloitte’i teise hinnangusse, mis põhineb peamiselt väikesel rahvusvaheliste kullerpakiteenuste osutajatest (sh UPS, FedEx, TNT Express) moodustatud võrdlusrühmal. Deloitte’i teises hinnangus esitatud soovituses kasutada mõistliku kasumimarginaali alusena madalamat 6,1 % suurust müügitulu ja 7,4 % suurust müügitulu mediaani ei võeta arvesse asjaolu, et Deutsche Posti äritegevus on palju vähem kapitalimahukas ja ka vähem riskantne:
1)
rahvusvahelisi kullerpakiteenuseid ei osuta mitte Deutsche Post ise, vaid üksnes tema tütarettevõtja DHL;
2)
kirjateenustesse, millega Deutsche Post teenib 75 % oma tuludest, tuleb rahvusvaheliste pakiteenustega võrreldes palju vähem kapitali investeerida, kuna suurima kuluartikli moodustab kirjakandjate palk. Kullerpakiteenuste valdkonnas tuleb palju rohkem investeerida kapitalimahukatesse süsteemidesse (96);
3)
Deutsche Postil oli kirjade edastamise valdkonnas turgu valitsev seisund tänu ainulitsentsile, mis tagas Deutsche Postile kindla kliendibaasi, ilma et ta oleks pidanud tegema turundusse või kaubamärgi arendamisse suuri investeeringuid. Rahvusvaheliste pakiteenuste osutajad pidid seevastu oma positsiooni igal riigisisesel turul nullist üles ehitama ning lõid nii mõnegi tuntud kaubamärgi (97) omal riisikol ja kulul;
4)
Deutsche Posti turu ja kuludega seotud riskid tagati riiklike meetmete (98) kaudu. Hindade reguleerimisega toetati eelkõige seda, et kõik reguleerimata hindadega teenustest tulenevad kohustused (99) oleksid kaetud.
(396)
WIKi hinnangus kasutatakse seega kasumi arvutamiseks õigesti Deloitte’i teises hinnangus esitatud marginaalist väiksemat võrdlusmäära, et võtta asjakohaselt arvesse Deutsche Posti äritegevuse väiksemat kapitalimahukust ja väiksemaid riske, võrreldes rahvusvaheliste kullerteenustega. Kasumi võrdlusmäära täpse suuruse kindlaksmääramine ei ole siiski vajalik, sest kokkuvõttes saavutatud müügitulu 8,3 % suurune marginaal on suurem kui Deloitte’i teises hinnangus esitatud väiksem 6,1 % suurune müügitulu. Isegi Saksamaa enda esitatud eksperdihinnangu alusel ei saa kinnitada, et Deutsche Post sai 2000. aastast alates liiga väikest hüvitist.
(397)
Igal juhul on Saksamaa kriitikat WIKi hinnangu kohta raske mõista, kuna 3,48 % suurune müügitulu mediaan ei ole suurem kui kasum, mida reguleeriv asutus ja Deutsche Post ise peavad mõistlikuks. Ühest küljest on võrdlusmäärana 3,48 % suurust müügitulu kasutades absoluutarvudes saadud kasum suurem kui Deutsche Posti tulu- ja kuluarvestuses nimetatud ja reguleeriva asutuse heakskiidetud kapitalikulud (nt […] ja […] kulud) (vt punkt IV.4.3). Teisest küljest on WIKi hinnangus nimetatud 7,66 % suurune varade tootluse mediaan samas suurusjärgus omakapitali tootlusega, mida Deutsche Post […].
(398)
Saksamaa viidatud raudteeveo- ja bussiveoettevõtjate mõistlikud kasumimarginaalid (7-8 % suurune müügitulu) ei mõjuta mõistliku kasumi võrdlusmäära kindlaksmääramise kohta tehtud järeldusi. Nimetatud majandussektorid on kapitalimahukamad ja neis on kapitalikulude katmiseks vaja seega suuremat müügitulu. Neist arvudest ilmneb hoopis, et Deloitte’i teises hinnangus kasutatud mõistliku kasumi võrdlusmäär vastab pigem kapitalimahuka majandussektori kui tööjõumahuka majandussektori keskmisele müügitulule.
d) Järeldused
(399)
Komisjon peab tagasi lükkama Saksamaa väite, mille kohaselt on reguleeritud hindadega teenuste tulud konkurentsikeskkonnas tavatutest sotsiaalkuludest tulenevate kohustuste katmiseks ebapiisavad. Saksamaa esitatud eksperdiarvamus ja 2009. aasta tulu- ja kuluarvestus ei toeta Saksamaa väidet.
(400)
2002., 2007. ja 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsus tõendavad seevastu selgelt, et reguleeriv asutus on asjaomaste kohustuste hüvitamise reguleeritud hindadega teenuste tuludest alati heaks kiitnud.
VII.3.5. Siseturuga kokkusobimatu abi andmise lõpetamine alates 1. jaanuarist 2003
(401)
Kui komisjon on leidnud, et abi on siseturuga kokkusobimatu, on ta vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale pädev otsustama, kas asjaomane liikmesriik peab abi andmise lõpetama või seda muutma (100). Kõnealuse kohtupraktika kohaselt on sellise kohustuse eesmärk taastada abile eelnenud olukord (101). Sellega seoses on Euroopa Kohus leidnud, et kõnealune eesmärk on saavutatud, kui abisaaja on ebaseadusliku abina saadud summad tagasi maksnud ja seega loobunud eelistest, mis tal turul konkurentide ees oli, ja on taastatud abi andmisele eelnenud olukord (102).
(402)
Kooskõlas kõnealuse kohtupraktikaga on määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõikes 1 sätestatud, et: „kui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon, et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada. […] Komisjon ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.”
(403)
Komisjon märgib, et 2007. aasta ja 2011. aasta menetluse pikendamise otsus hõlmavad ajavahemikku 1990-2007. Pensionitoetuse puhul oli siiski tegemist abikavaga, mida rakendati ka pärast 2007. aastat. 2007. aastal ei olnud kindlaks määratud ka hüvitist kohustuste katmise eest reguleeritud hindadega teenuste tuludest. Saksamaa esitas oma 2. jaanuari 2012. aasta kirjas andmed pensionitoetuse kohta ja reguleeritud hindadega teenustelt muu hulgas 2010. aastal teenitud tulude kohta. Komisjon leiab seetõttu, et pensionitoetuse siseturuga kokkusobimatu osa tagasinõudmine ei lõpe 2007. aastaga, vaid see peaks hõlmama ajavahemikku kuni käesoleva otsuse teatavakstegemiseni.
(404)
Deutsche Posti esitatud abielemendi arvutuse kohta tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei nõua ükski liidu õigusnorm siseturuga kokkusobimatuks kuulutatud abi tagasinõudmise korralduse korral komisjonilt tagastatava abi täpse summa kindlaksmääramist. Piisab sellest, kui komisjoni otsus sisaldab andmeid, mis võimaldavad selle adressaadil summa ilma liigsete probleemideta ise kindlaks määrata (103).
(405)
Siseturuga kokkusobimatu abi tuleb arvutada tabelis 8 esitatud valemi järgi tulu- ja kuluarvestuse kohase maksemäära ja võrdlusmäära (vt lisas esitatud määratlus ja tabel 7) ning ametnike brutopalga (vt määratlus tabelis 6) alusel. Õigusvastase abi pealt tuleb abi tagasimaksmiseni arvestada intressi. Intress tuleb arvutada vastavalt komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 794/2004 (millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks) (104) V peatükile.
(406)
Lisas esitatud arvutused, mille abil tehti kindlaks õigusvastase abi summa aastatel 2003-2010 (intressideta), tuginevad eeldusele, et ametnikud olid võrdsetes osades tegevad nii reguleeritud kui ka reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas. Olemasolevatest andmetest ei selgu reguleeritud ja reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas tegutsevate ametnike täpne arv. Neist andmetest ilmneb seevastu, et tulude jaotus reguleeritud ja reguleerimata hindadega teenuste vahel on usaldusväärne esmane indikaator palgakulude jaotuse kohta.
(407)
Täpsemate andmete kasutamisel võib arvutus olla seega täpsem ja tulemus muutuda. Saksamaa esitas hiljuti uued andmed reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas töötavate ametnike palkade summa kohta 1995.-2007. aastal. Need viitavad sellele, et ametnike palkade summa tuleks kindlaks määrata tulu- ja kuluarvestuses esitatud Deutsche Posti personalikulude jaotuse abil. Sellist lähenemisviisi kasutades võib saada väiksema ametnike palkade summa kui tuluosadel põhinevale jaotusele tuginedes. Saksamaa esitas 2. jaanuaril ja 19. jaanuaril 2012 oma märkused, mis viitavad sellele, et kulude jaotust reguleeritud hindadega teenuste endi ning reguleeritud ja reguleerimata hindadega teenuste vahel on muudetud (vähemalt seoses 2011. aasta võrdlushinna kehtestamise otsusega). Esitatud andmete kohaselt tuleks 2008. aastast alates osa kulusid selgelt kanda reguleerimata hindadega teenuste arvelt. Käesoleva otsuse kohaldamisel arvutatakse õigusvastase abi täpne summa esitatud kaalutlusi arvesse võttes välja koos Saksamaaga.
(408)
Komisjon ei suutnud oma jõupingutustest hoolimata usaldusväärselt kindlaks teha 1995.-2002. aastal antud õigusvastase abi summat. Ka käesolevas otsuses näib olevat võimatu esitada arvutusparameetreid, mis oleksid piisavalt täpsed, et liikmesriik saaks otsuse rakendamisel (üksi või koos komisjoniga) teha lõpliku arvutuse. Neil asjaoludel on abi tagasinõudmine määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõike 1 alusel vastuolus liikmesriigi kaitseõigusega ja õiguskindluse põhimõttega, sest kõnealuse sätte kohaselt „ei nõua komisjon abi tagastamist, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega”.
(409)
Seepärast tuleks abi, mida anti alates 1. jaanuarist 2003 kuni selle päevani, mil reguleerimata hindadega teenuste puhul enam suhtelist eelist ei esine, tagasi nõuda.
(410)
Pärast käesoleva otsuse teatavakstegemise kuupäeva tuleb tagada, et palkadel põhinevad sotsiaalkindlustusmaksed, mida Deutsche Post oma ametnike eest maksab, ei oleks tema konkurentide poolt lepinguliste töötajate eest tehtavatest sissemaksetest väiksemad. Võrdlemisel tuleb arvesse võtta kõiki hüvitisi, mida Deutsche Post postiseaduse § 20 kohase hindade reguleerimise alusel saab.
VIII. HINNANG RIIKLIKE HÜVITISTE KOHTA
VIII.1. ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohase abi olemasolu
(411)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohaselt „on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust”. Selleks et hinnata, kas meede on riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, peab komisjon kontrollima, kas on täidetud järgmised tingimused: meedet saab seostada riigiga ja see antakse riigi ressurssidest, teatavatele ettevõtjatele või majandusharudele antakse eelis, mis moonutab konkurentsi, ja meetme kaudu kahjustatakse liikmesriikidevahelist kaubandust.
(412)
Riiklike hüvitiste puhul on tegemist riiklike ressurssidega, kuna need anti 1989. aasta postikorralduse seaduse §-de 37 ja 40 ning 1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 alusel ja neid rahastati avalik-õigusliku äriühingu Telekom vahenditest.
VIII.1.1. Riiklikest hüvitistest tulenenud majanduslik eelis
VIII.1.1.1. Saksamaa väide, mille kohaselt tuleb tagasimakseid käsitada erilise maksekohustusena
(413)
Saksamaa väidab, et riiklikud hüvitised kujutasid endast üksnes hüvitist tagasimaksete eest, mille puhul oli tegemist kuludega, mida eraõiguslikud konkurendid ei pidanud tavaliselt kandma. Saksamaa sõnul on tagasimaksed sui generis kohustus, mida ei saa käsitada maksu ega dividendina.
(414)
Deutsche Post pidi 1924.-1995. aastal tegema tagasimakseid 6,6-10 % ulatuses käibest. KPMG hinnangu kohaselt ei teinud Bundesverfassungsgericht (föderaalne konstitutsioonikohus) oma 22. märtsi 1984. aasta kohtuotsuses lõplikku otsust tagasimaksete õigusliku olemuse kohta, kuid pidas neid riigi teenitud tuluks. Peale selle liigitati tagasimaksed teenusekuluna, mida Deutsche Post pidi oma teenuste osutamise eest kandma.
(415)
Kuigi Bundesverfassungsgericht ei määratlenud täpselt, millises ulatuses tuleb tagasimakseid käsitada mõnd maksu või dividendi asendavana, on selge, et tagasimaksed tõid riigikassasse tulu.
(416)
Esiteks on paljud liikmesriigid kasutanud monopoolsete posti- ja telekommunikatsiooniettevõtjate tulusid varemal ajal riigikassa tuluallikana. Kuna Bundespostil ja tema õiguseellasel ei olnud avalik-õiguslike äriühingutena 1995. aastani üldist maksukohustust, kehtestati sui generis kohustus, et riik saaks ka sellest valdkonnast tulu. Pealegi oli kõnealustele monopoolsetele ettevõtjatele kõnealuse kohustuse kehtestamine majanduslikult põhjendatud. Kasutajad olid valmis maksma suuremaid tasusid teenuste kasutamist märkimisväärselt piiramata, nii et riigikassa võis saada suuremat tulu.
(417)
Teiseks ei olnud Deutsche Post - erinevalt eraettevõtjatest - otseselt ega kaudselt maksukohustuslane ega pidanud omakapitalilt dividende maksma. Seepärast olid tagasimaksed riigi jaoks ainus võimalus saada - kas siis maksuhaldurina või osanikuna - Deutsche Postilt tulu. See, kas tagasimaksed vastavad täpselt teatava maksu- või dividendisüsteemi määratlusele, ei ole käesoleval juhul oluline. Igal juhul on tagasimaksete puhul tegemist maksetega, mida Deutsche Post tegi alates 1924. aastast ja mis tõid riigile tulu.
(418)
Kokkuvõttes oli tagasimaksete tegemise kohustus kooskõlas avaliku huviga saada riigimonopolilt riigile tulu kas maksude või dividendide näol. Tagasimaksed kujutasid endast seega tavapärast kulu, mida Deutsche Post pidi rahastama oma rahalistest vahenditest.
VIII.1.1.2. Saksamaa väide, mille kohaselt on riiklikud hüvitised kooskõlas erainvestori käitumisega
(419)
Saksamaa väidab, et riiklike hüvitiste maksmisel käituti osaliselt samamoodi kui erainvestor käitub, kuna kõnealuste maksetega rahastati kasumlike investeeringute tegemist Deutsche Posti võrku.
(420)
Kuna riiklike hüvitiste maksmine tulenes siiski kogunenud kahjumist, mitte investeerimiskavadest, on selge, et ükski erainvestor ei oleks sellist investeerimisstrateegiat rakendanud.
(421)
Järelikult sai Deutsche Post riiklike hüvitiste kaudu majandusliku eelise.
VIII.1.1.3. Saksamaa väide, mille kohaselt on tegemist hüvitisega universaalteenuse osutamise kohustuse netokulude katmiseks
(422)
Saksamaa väidab, et riiklikud hüvitised ei ole riigiabi, sest nende kaudu hüvitati universaalteenuse osutamise kohustuse netokulud.
(423)
Euroopa Kohus on Altmarki kohtuotsuses (105) tuvastanud, et hüvitised, mida makstakse üldist majandushuvi pakkuvate teenuste osutamise eest, ei ole riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 tähenduses, kui on täidetud järgmised neli tingimust: esiteks peab abi saav ettevõtja reaalselt täitma avaliku teenuse osutamise kohustust ja see kohustus peab olema täpselt määratletud. Teiseks peavad hüvitise arvutamise aluseks olevad parameetrid olema eelnevalt objektiivselt ja läbipaistvalt kindlaks määratud. Kolmandaks ei tohi hüvitis ületada avaliku teenuse osutamise kohustuse täitmisega kaasnevate kulude täielikuks või osaliseks katmiseks vajalikku summat, võttes arvesse asjaomase kohustuse täitmisega seotud tulu ja mõistlikku kasumit. Neljandaks, kui avaliku teenuse osutamise kohustust täitvat ettevõtjat ei valitud riigihankemenetluse raames, mis võimaldaks valida välja pakkuja, kes suudab nimetatud teenuseid osutada ühiskonnale väikseimate kuludega, tuleb vajaliku hüvitise suuruse määramiseks analüüsida kulusid, mida keskmine hästi korraldatud juhtimise ja avaliku teenusega seotud nõuete täitmiseks vajalike piisavate transpordivahenditega ettevõtja oleks nende kohustuste täitmiseks kandnud.
(424)
Kuna Deutsche Posti ei valitud avaliku teenuse osutamiseks riigihankemenetluse raames ja Saksamaa ei ole tõendanud, et Deutsche Posti juhitakse nõuetekohaselt, ei ole neljas Altmarki kohtuotsuses nimetatud tingimus täidetud.
VIII.1.2. Järeldused abi olemasolu kohta
(425)
Riiklikke hüvitisi maksti riigi ressurssidest ja nendega vabastati Deutsche Post kuludest, mida eraettevõtjad pidid tavaliselt kandma. Saksamaa ei suutnud tõendada, et riiklikud hüvitised vastavad Altmarki kohtuotsuses nimetatud tingimustele ja et seega ei saa neid käsitada riigiabina.
(426)
Punktis VII.1.2 nimetatud põhjustel moonutavad riiklikud hüvitised konkurentsi ja kahjustavad kaubandust.
(427)
Seepärast jõuab komisjon järeldusele, et riiklikud hüvitised on abi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
VIII.2. Hinnang olemasoleva abi kohta ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 3 alusel
(428)
Riiklikud hüvitised kehtestati 1989. aasta postikorralduse seaduse § 37 lõigetega 2 ja 3 ning need kujutavad endast seega uut abimeedet.
VIII.3. Hinnang siseturuga kokkusobivuse kohta ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 alusel
(429)
ELi toimimise lepingu artikli 106 lõikes 2 on sätestatud, et ettevõtjad, kellele on tehtud ülesandeks üldist majandushuvi pakkuvate teenuste osutamine või kes on fiskaalmonopolid, alluvad kõnealuse aluslepingu eeskirjadele, eelkõige konkurentsieeskirjadele. Siiski lubab alusleping teha erandi, kui on täidetud hulk tingimusi: esiteks ülesande andmise akt, millega riik annab vastutuse teatava ülesande täitmise eest ettevõtjale. Teiseks peab ülesande andmine olema seotud üldist majandushuvi pakkuva teenusega. Kolmandaks peab erand olema ettevõtjale määratud ülesande täitmiseks vajalik ning selle eesmärgiga proportsionaalne. Ja lõpuks, kaubanduse arengut ei tohi mõjutada määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega.
(430)
Komisjon selgitas oma 1996. ja 2001. aasta teatises (106), (107) ning 2005. aasta ühenduse raamistikus vajalikkuse ja proportsionaalsuse kriteeriumide kohaldamist, võttes arvesse ELi toimimise lepingu artikli 106 lõikes 2 sätestatud erandit. 2005. aasta ühenduse raamistiku punktis 2.4 sõnastati viimaks nende kriteeriumide tähendust ja ulatust käsitlevad eeskirjad, mida Euroopa Kohus, Üldkohus ja komisjon olid varem järjekindlalt kohaldanud.
(431)
2005. aasta ühenduse raamistiku punkti 2.4 kohaselt tuleb antud hüvitise vajalikkust ja proportsionaalsust hinnates järgida järgmisi põhimõtteid:
1)
hüvitise suurus ei tohi ületada avaliku teenuse osutamise kohustuste täitmisel tekkivaid kulutusi, kui võetakse arvesse saadud tulu ja kõnealuste kohustuste täitmisest saadud mõistlikku kasumit;
2)
hüvitis hõlmab kõiki riigi antud soodustusi või riigi ressurssidest mis tahes kujul antud soodustusi, sõltumata nende liigitusest ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 põhjal;
3)
hüvitist tuleb alati kasutada üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamiseks. Üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamiseks antud hüvitis, mida tegelikult kasutatakse muudel turgudel tegutsemiseks, ei ole õigustatud ja kujutab endast ühisturuga kokkusobimatut riigiabi.
(432)
Komisjon on oma otsustuspraktikas universaalteenuse osutamise kulude katmiseks makstavaid riiklikke hüvitisi käsitanud siseturuga kokkusobiva abina (või ei ole käsitanud neid abina), kui riiklikud hüvitised olid universaalteenuse osutamise netokuludest väiksemad (108).
VIII.3.1. Üldist majandushuvi pakkuvate teenuste osutamise ülesande andmine
(433)
Järjestikustes postidirektiivides ja Euroopa Kohtu praktikas (109) on postiteenuste üleriigilist osutamist alati käsitatud üldist majandushuvi pakkuva teenusena.
(434)
Deutsche Postile oli järjestikuste postiseadustega pandud 31. detsembrini 2007 ülesanne osutada universaalset postiteenust.
VIII.3.2. Riiklike hüvitiste vajalikkus ja proportsionaalsus
(435)
Saksamaa arvates on riiklike hüvitiste puhul tegemist asjakohase hüvitisega, kuna need oli 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuse kohaselt 1990.-1995. aastal oluliselt väiksemad kui universaalteenuse osutamise kohustuse netokulud. 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses tehti kindlaks, et Deutsche Post sai riiklikest hüvitistest hoolimata 1995. aastal […] miljardi euro (1995. aasta diskonteeritud väärtuses) võrra väiksemat hüvitist, kui olid universaalteenuse osutamise kohustuse summaarsed netokulud ajavahemikul 1990-1995.
(436)
Pärast kulude jaotuse ja neid käsitleva hinnangu korrigeerimist 2009. aasta tulu- ja kuluarvestuses leiti WIKi hinnangus, et riiklikud hüvitised katsid universaalteenuse osutamise kohustuse summaarsed netokulud ajavahemikul 1990-1995.
(437)
WIKi hinnangus esitatud arvutused näitavad, et hüvitis oli 1995. aastal summaarsetest netokuludest [0-20] miljoni euro võrra suurem. Komisjon tunnistab siiski, et kõnealuste aastate raamatupidamisandmed on puudulikud. Samuti käsitati WIKi hinnangus kapitalikuludena üksnes tagasimakseid, võtmata arvesse täiendavat mõistlikku kasumit.
(438)
Neil kahel põhjusel ei saa komisjoni sõnul tugineda WIKi hinnangule, et lükata tagasi Saksamaa väidet, mille kohaselt olid riiklikud hüvitised asjakohane hüvitis Deutsche Posti universaalteenuse osutamise kulude eest.
Tabel 10
Universaalteenuse osutamise kohustuse summaarsete netokulude ja riiklike hüvitiste arvutus (1995. aasta diskonteeritud väärtuses)
2009. aasta tulu- ja kuluarvestus
WIKi hinnang
Summaarsed netokulud
- […] mld eurot
- […] mld eurot
Riiklikud hüvitised
+6,707 mld eurot
+6,707 mld eurot
Ülemäärane või liiga väike hüvitis
- […] mld eurot
+ [0-20] mln eurot
(439)
Riiklikud hüvitised on seega vastavalt ELi toimimise lepingu artikli 106 lõikele 2 siseturuga kokkusobiv riigiabi, kuna need ei ületanud Deutsche Postil universaalteenuse osutamise kohustusest tekkinud netokulusid.
IX. ENNE 1995. AASTAT EMITEERITUD VÕLAVÄÄRTPABERITELE ANTUD RIIGIGARANTII ON ELI TOIMIMISE LEPINGU ARTIKLI 108 LÕIKE 3 KOHANE OLEMASOLEV ABI
(440)
Komisjon märgib, et võlaväärtpaberitele antava riigigarantii eeskirjad kehtestati 1953. aastal sama aasta postihaldusseaduse § 22 lõikega 4. 1953. aasta postihaldusseadus tühistati 1989. aasta postikorralduse seadusega ja kõnealune säte võeti muutmata kujul üle 1989. aasta postikorralduse seaduse § 40.
(441)
Kuna riigigarantii anti võlaväärtpaberitele 1953. aastal, st enne EMÜ asutamislepingu jõustumist 1958. aastal, kujutab see endast olemasolevat abi määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti i tähenduses.
(442)
1995. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 lõikega 4 lõpetati kõnealuse olemasoleva abi andmine. See, et riik garanteeris ka edasi enne Deutsche Posti erastamist emiteeritud võlaväärtpabereid, ei tähenda, et tegemist on uue abiga, kuna Deutsche Postile anti eelis võlaväärtpaberite emiteerimise hetkel.
X. JÄRELDUSED
(443)
Komisjon märgib, et pensionitoetus ja riiklikud hüvitised on abimeetmed ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, sest nendega vabastati Deutsche Post kuludest, mida ettevõtjad pidid tavaliselt kandma.
(444)
Peale selle märgib komisjon, et Saksamaa andis pensionitoetust ja riiklikke hüvitisi ebaseaduslikult, rikkudes sellega ELi toimimise lepingu artikli 108 lõiget 2. Riigigarantii, mis anti võlaväärtpaberitele, mille Deutsche Post emiteeris enne tema erastamist, on olemasolev abi, mille andmine lõpetati 1995. aastal.
(445)
Pensionitoetus on vastavalt ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktile c siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd sellega antakse seoses reguleerimata hindadega teenustega suhteline eelis, võttes arvesse seda, et reguleeriv asutus kiitis heaks kohustuste rahastamise reguleeritud hindadega teenustelt saadud tuludest. Saksamaa vabastas Deutsche Post AG põhjendamatus ulatuses sotsiaalkindlustusmaksete tasumisest, kuna Deutsche Post AG-le anti pensionitoetusmeetmete raames pensionitoetust ja peale selle lubati tal suunata osa reguleerimata hindadega teenustega seotud sotsiaalkuludest, mida Deutsche Post AG oleks nii nagu tema eraõiguslikud konkurendid pidanud ise kandma, edasi reguleeritud hindadega teenuste kasutajatele.
(446)
Selle tulemusel sai Deutsche Post AG pensionitoetusmeetmete kaudu eraõiguslike konkurentidega võrreldes eelise, kuna sotsiaalkindlustusmaksed, mida Deutsche Post AG pidi oma reguleerimata hindadega teenuste puhul tasuma, olid väiksemad kui õiguspärased kulud, mida tema eraõiguslikud konkurendid pidid kandma.
(447)
Järelikult tuleks siseturuga kokkusobimatu abi arvutada järgmiselt: sellise võrdlusmäära, millega kohandatakse reguleerimata hindadega teenuste puhul Deutsche Post AG tasutud sotsiaalkindlustusmaksed konkurentide tasutud sotsiaalkindlustusmaksetega, ja Deutsche Post AG poolt reguleerimata hindadega teenuste puhul tegelikult rakendatud tulu- ja kuluarvestuse kohase maksemäära vahe korrutatakse reguleerimata hindadega teenuste valdkonnas töötavate ametnike brutopalgaga. Siseturuga kokkusobimatu abi tuleks eelkõige arvutada tabelis 7 esitatud tulu- ja kuluarvestuse kohase maksemäära ning tulu- ja kuluarvestuse kohase võrdlusmäära määratluste ning tabelis 6 esitatud ametnike brutopalga alusel tabelis 8 esitatud valemi järgi.
(448)
Deutsche Postile alates 1. jaanuarist 2003 kuni suhtelise eelise andmise lõpetamise kuupäevani antud siseturuga kokkusobimatu abi tuleks tagasi nõuda. Peale selle peaks Saksamaa võtma kõik meetmed, mis on vajalikud pensionitoetusel ja tasude reguleerimisel põhineva pensionikuludest vabastamise muutmiseks sel viisil, et suhtelise eelise andmine lõpetatakse.
(449)
Komisjon märgib, et riiklike hüvitiste puhul on tegemist ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 kohase siseturuga kokkusobiva abiga, sest nendega korvati Deutsche Posti universaalteenuse osutamise kohustuse summaarsed netokulud,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
1. Deutsche Post AG-le antud pensionitoetus on riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses ja Saksamaa andis selle ebaseaduslikult, rikkudes sellega ELi toimimise lepingu artikli 108 lõiget 3.
2. Pensionitoetus on siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kui Saksamaa toetas põhjendamatult Deutsche Post AG pensionile jäänud ametnike pensionide rahastamist.
Artikkel 2
Riiklikud hüvitised, mis on Deutsche Post AG-le antud abi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses ja mida Saksamaa maksis ebaseaduslikult, rikkudes sellega ELi toimimise lepingu artikli 108 lõiget 3, on siseturuga kokkusobivad.
Artikkel 3
Riigigarantii on Deutsche Post AG-le antud olemasolev abi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 ja artikli 108 lõike 3 tähenduses.
Artikkel 4
1. Saksamaa nõuab artiklis 1 osutatud siseturuga kokkusobimatu abi, mida Deutsche Post AG-le alates 1. jaanuarist 2003 kuni suhtelise eelise andmise täieliku lõpetamiseni anti või antakse, Deutsche Post AG-lt tagasi.
2. Lõikes 1 osutatud tagasinõutavalt summalt arvestatakse intressi alates kuupäevast, mil summa abisaaja käsutusse anti, kuni selle tagasimaksmise kuupäevani.
3. Intress arvutatakse liitintressina kooskõlas komisjoni määruse (EÜ) nr 794/2004 V peatükiga ja komisjoni määrusega (EÜ) nr 271/2008 (110), millega muudetakse määrust (EÜ) nr 794/2004.
4. Saksamaa tagab alates käesoleva otsuse teatavakstegemisest, et Deutsche Post AG ei saa enam suhtelist eelist seoses reguleerimata hindadega teenustega, pidades silmas kohustuste rahastamist reguleeritud hindadega teenuste tuludest, mille reguleeriv asutus on heaks kiitnud.
Artikkel 5
1. Artiklis 1 osutatud abi nõutakse tagasi viivitamata ja tõhusalt, nagu on ette nähtud artiklis 4.
2. Saksamaa tagab käesoleva otsuse täitmise nelja kuu jooksul pärast otsuse teatavakstegemise kuupäeva.
Artikkel 6
1. Saksamaa esitab komisjonile kahe kuu jooksul pärast käesoleva otsuse teatavakstegemist järgmise teabe:
a)
Deutsche Post AG-lt tagasi nõutava abi kogusumma (põhisumma ja intressid);
b)
käesoleva otsuse täitmiseks juba võetud ja kavandatud meetmete üksikasjalik kirjeldus;
c)
dokumendid, mis tõendavad, et Deutsche Post AG-le on antud korraldus siseturuga kokkusobimatu abi tagasi maksta.
2. Saksamaa teavitab komisjoni käesoleva otsuse täitmiseks võetud siseriiklike meetmete rakendamisest, kuni artiklis 1 osutatud siseturuga kokkusobimatu abi on täielikult tagasi makstud. Liikmesriik esitab komisjoni taotluse korral viivitamata teabe käesoleva otsuse täitmiseks juba võetud ja kavandatud meetmete kohta. Ta esitab ka üksikasjalikud andmed Deutsche Post AG tagasi makstud abisummade ja intresside kohta.
Artikkel 7
Käesolev otsus on adresseeritud Saksamaa Liitvabariigile.
Brüssel, 25. jaanuar 2012