ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 14. prosince 2010
o státní podpoře C 39/96 (dříve NN 127/92), prováděné Francií ve prospěch Družstva pro vývoz francouzských knih (CELF)
(oznámeno pod číslem K(2010) 8938)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/179/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany, aby v souladu s uvedeným článkem (2) podaly své připomínky, a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Rozsudkem ze dne 15. dubna 2008 (3) (dále jako „rozsudek Tribunálu“) Tribunál Evropské unie zrušil rozhodnutí Komise 2005/262/ES ze dne 20. dubna 2004 (4) o podpoře prováděné Francií ve prospěch Družstva pro vývoz francouzských knih (CELF) (5).
(2)
Po rozsudku Tribunálu musí Komise přijmout nové rozhodnutí.
(3)
Uvedený rozsudek je zakončením procesu, jehož hlavní etapy jsou uvedeny níže.
A. První fáze
(4)
Společnost Société internationale de diffusion et d’édition („SIDE“) dopisem ze dne 20. března 1992 upozornila Komisi na opatření k podpoře propagace, dopravy a uvádění na trh, která francouzské orgány poskytly CELF, přičemž tato podpora nebyla předmětem předchozího oznámení útvarům Komise.
(5)
Dopisem ze dne 2. dubna 1992 připomněla Komise francouzským orgánům, že každý záměr, vedoucí k poskytnutí nebo úpravě podpory měl být předmětem předběžného oznámení jejím útvarům, a požádala uvedené orgány, aby informovaly o podstatě a předmětu podpory, citované SIDE.
(6)
Dopisem ze dne 29. června 1992 potvrdily francouzské orgány Komisi existenci podpor ve prospěch CELF. Upřesnily, že tato opatření směřovala k seznámení se s francouzskou literaturou a jazykem v nefrankofonních zemích a že družstvu CELF kromě toho byla svěřena správa tří systémů přesné podpory, která by rovněž vedla k usnadnění přístupu vzdálených čtenářů k francouzským knihám.
(7)
Dopisem ze dne 7. srpna 1992 Komise potvrdila SIDE existenci podpor ve prospěch CELF, upřesnila jejich předmět a informovala ji, že daná opatření nebyla oznámena. Zároveň uvedla, že sporné podpory se nejevily jako narušující obchod mezi členskými státy. Za těchto podmínek byla SIDE vyzvána k předložení svých připomínek.
(8)
Dopisem ze dne 7. září 1992 oznámila SIDE Komisi, že chtěla odhalit diskriminační povahu opatření a následky, které z nich vyplývají, na obchod uvnitř Společenství, aniž by popírala kulturní cíl, stanovený ministerstvem kultury, které jednalo s cílem rozšiřování francouzského jazyka a literatury.
(9)
Komise v rozhodnutí ze dne 18. května 1993 (6) usoudila, že s přihlédnutím ke zvláštní situaci hospodářské soutěže v odvětví knih a kulturních záměrů dotčených režimů podpory byla použita výjimka stanovená v dřívějším čl. 92 odst. 3 písm. c) Smlouvy.
(10)
SIDE žádostí ze dne 2. srpna 1993 předložila Tribunálu odvolání na zrušení tohoto rozhodnutí. Rozsudkem ze dne 18. září 1995 (7) Tribunál částečně vyhověl požadavku SIDE tím, že zrušil rozhodnutí Komise ze dne 18. května 1993, ale pouze pokud se jedná o určitá opatření ve prospěch malých objednávek.
(11)
Tribunál usoudil, že Komise může přijmout příznivé rozhodnutí vůči následujícím třem režimům podpory, řízené CELF na účet státu:
a)
podpora při dovozu letadlem nebo s vaky pro leteckou poštu;
b)
program „Stránka ke stránce“ (8) (podpora při šíření knih ve francouzském jazyce v zemích střední a východní Evropy);
c)
„program Plus“ (vysokoškolské učebnice ve francouzském jazyce, určené pro studenty v subsaharské Africe).
(12)
Tribunál se domníval, že Komise obdržela dostatečné informace o posledních třech režimech, aby doložila zjištění, že jejich přímý účinek na hospodářskou soutěž je bezvýznamný. Tribunál mimo to uvedl, že „Pokud se týká kulturního cíle sporných podpor, stranám je známo, že cílem sledovaným francouzskou vládou je šíření francouzského jazyka a literatury“. Tribunál se domníval, že by bylo vhodné dojít k závěru, že hodnocení kulturního cíle sporné podpory nepůsobilo Komisi zvláštní obtíže a že nebylo zapotřebí získávat další informace k uznání kulturního charakteru tohoto cíle.
(13)
Pokud se jedná o náhrady poskytované výhradně CELF v případě malých objednávek, Tribunál se naproti tomu domnívá, že Komise, dříve než se vyjádřila ke slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, měla přikročit k důkladnému přezkoumání podmínek hospodářské soutěže v příslušném odvětví.
(14)
Tribunál tudíž došel k závěru (bod 76 rozsudku), že Komise měla zahájit jednání podle dřívějšího čl. 93 odst. 2 (dnes čl. 108 odst. 2 SFEU) Smlouvy a že by tedy bylo vhodné zrušit rozhodnutí Komise ze dne 18. května 1993, pokud se týká podpory poskytované výhradně CELF k vyrovnání nadměrných nákladů při vyřizování malých objednávek knih ve francouzském jazyce, zasílaných knihkupcům sídlícím v zahraničí.
B. Druhá fáze
(15)
Komise rozhodnutím ze dne 30. července 1996 v souladu s rozsudkem Tribunálu ze dne 18. září 1995 rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Zúčastněné strany, vyzvané k předložení svých připomínek Komisi, jí zaslali své připomínky zejména v průběhu měsíců prosince 1996 a ledna 1997.
(16)
Komise v závěru projednávání přijala dne 10. června 1998 rozhodnutí 1999/133/ES (9). Potvrdila kulturní cíl týkající se malých objednávek a usoudila na základě dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy, že uvedené podpory neovlivňují podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu na vývozním trhu knih ve francouzském jazyce.
(17)
Tribunál rozsudkem ze dne 28. února 2002 (10) zrušil poslední větu článku 1 uvedeného rozhodnutí. Tribunál totiž měl za to, že Komise měla přistoupit k nezbytnému ověření, aby získala patřičné údaje za účelem rozlišení komisionářského trhu a vývozního trhu knih ve francouzském jazyce obecně.
(18)
Tribunál měl za to, že jelikož Komise upustila od tohoto ověření, dopustila se při hodnocení zjevného omylu tím, že vývozní trh knih ve francouzském jazyce obecně považovala za trh referenční, i když bylo stanoveno, že sporná podpora byla určena pouze vývozním komisionářům.
(19)
Naproti tomu Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 22. června 2000 (11) bez zkoumání podstaty věci zamítl odvolání francouzských orgánů proti rozhodnutí Komise ze dne 10. června 1998 a potvrdil, že i v případě, kdy by podporu bylo možno považovat za slučitelnou se společným trhem, tato skutečnost nemá vliv na povinnost oznámení, a že povinnost předchozího oznámení zahrnuje povinnost pozastavit poskytování podpory.
C. Třetí fáze
(20)
Po částečném zrušení rozhodnutí ze dne 10. června 1998 Komise dopisy ze dne 14. června 2002 požádala francouzské orgány a SIDE, aby se vyjádřily k důvodům zrušení rozhodnutí, a zejména k údajům, které se týkají dotčeného trhu.
(21)
Francouzské orgány byly vyzvány k bližšímu vysvětlení specifické povahy nabídky CELF vzhledem k dalším účastníkům na trhu, mezi nimiž je SIDE. SIDE byla vyzvána k bližšímu vysvětlení pojmu malé objednávky a k uvedení, čím se její nabídka liší od nabídky CELF a dalších účastníků na trhu.
(22)
SIDE odpověděla Komisi dopisem dne 12. srpna 2002. Francouzské orgány odpověděly dopisem dne 17. září 2002.
(23)
Komise požádala SIDE dopisem ze dne 19. září 2002 o sdělení, zda její odpověď obsahuje důvěrné informace, a poté, co dne 30. září 2002 obdržela zápornou odpověď, postoupila dopisem ze dne 17. října 2002 odpověď SIDE s přílohami k připomínkám francouzským orgánům. Při této příležitosti jim rovněž položila další řadu doplňujících otázek.
(24)
Komise dopisem ze dne 30. září 2002 rovněž položila řadu doplňujících otázek SIDE, které byly zodpovězeny dopisy ze dne 31. října 2002 a 9. prosince 2002. Na žádost Komise ze dne 16. prosince 2002 oznámila SIDE Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2002, že její odpovědi neobsahují žádné důvěrné informace a že mohou být postoupeny francouzským orgánům k připomínkám.
(25)
Jelikož francouzské orgány neodpověděly ve stanovené lhůtě, Komise byla nucena jim zaslat upomínku dopisem ze dne 27. listopadu 2002. Francouzské orgány požádaly Komisi dopisem ze dne 19. prosince 2002 o nové prodloužení lhůty.
(26)
Komise dne 9. ledna 2003 zaslala francouzským orgánům k připomínkám odpověď SIDE ze dne 23. prosince 2002. Francouzské orgány odpověděly dopisem ze dne 17. ledna 2003 na otázky Komise ze dne 17. října 2002.
(27)
Dopisem ze dne 4. února 2003 požádaly francouzské orgány Komisi o nové prodloužení lhůty pro předání připomínek k druhé odpovědi SIDE ze dne 23. prosince 2002. Komise dopisem ze dne 11. února 2003 požadavkům na nové lhůty částečně vyhověla. Francouzské orgány odpověděly Komisi dopisem ze dne 11. března 2003.
(28)
Kromě toho útvary Komise přijaly SIDE na její vlastní žádost a mohla jim tak na jednání dne 4. března 2003 vysvětlit svůj pohled na celou záležitost od jejího počátku.
(29)
Závěrem tohoto řízení přijala Evropská komise rozhodnutí 2005/262/ES, které považuje spornou podporu za slučitelnou na základě dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy zejména poté, co konstatovala, že podpory nemohou nadměrně kompenzovat náklady spojené s vyřizováním malých objednávek.
D. Čtvrtá fáze
(30)
Tribunál rozsudkem ze dne 15. dubna 2008 zrušil rozhodnutí Komise ze dne 20. dubna 2004.
(31)
Usoudil, že pokud se jedná o část podpory vyplacenou CELF před dnem 1. listopadu 1993, kdy nabyla účinnosti Smlouva o Evropské unii, Komise se dopustila nesprávného výkladu, když považovala spornou podporu za slučitelnou se společným trhem podle dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d), zatímco bylo třeba použít základních pravidel, která byla v platnosti před dnem 1. listopadu 1993. Tribunál zejména zvážil skutečnost, že Smlouva o EU neobsahuje přechodná ustanovení ohledně použití dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d) a že zásada právní jistoty až na výjimky brání tomu, aby počátek použitelnosti právního aktu Společenství byl stanoven na datum, které předchází jeho zveřejnění.
(32)
Tribunál kromě toho usoudil, že se Komise dopustila zjevného omylu při posuzování slučitelnosti sporné podpory tím, že nadhodnotila náklady na vyřizování malých objednávek, které CELF skutečně vynaložilo. Komise totiž v rozhodnutí ze dne 20. dubna 2004 nepřihlédla ke skutečným nákladům na vyřizování malých objednávek, nýbrž odhadla tyto náklady na základě celkových vynaložených nákladů CELF (určení části celkových nákladů na vyřizování malých objednávek podle rozdělovacího klíče odlišného pro každou kategorii nákladů). U některých kategorií nákladů byly použity multiplikační faktory vzhledem k dodatečným potížím, které by způsobilo vyřizování malých objednávek ve srovnání s jinými činnostmi CELF. Tribunál však měl za to, že tyto potíže lze odstranit díky tomu, že dvě třetiny malých objednávek jsou přenášeny dálkově. Tribunál tudíž usoudil, že Komise se při hodnocení dopustila omylu tím, že použila multiplikační koeficienty na určité náklady (a to každopádně na objednávky předávané dálkově), a došel k závěru, že při neexistenci uvedených koeficientů by byly náklady spojené s vyřizováním malých objednávek nižší a provozní výsledek malých zakázek by byl kladný (600 000 FRF neboli 91 469 EUR). Komise tedy podle názoru Tribunálu neprokázala, že nedošlo k nadměrné vyrovnávací platbě.
E. Pátá fáze
(33)
V důsledku rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 tedy zůstává vyšetřovací řízení zahájené rozhodnutím Komise ze dne 30. července 1996 otevřené a Komise musí přijmout nové rozhodnutí.
(34)
S ohledem na důvody rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 a vzhledem ke skutečnosti, že rozhodnutí o zahájení řízení bylo přijato dne 30. července 1996, Komise hodlala znovu vyzvat francouzské orgány a zúčastněné strany, aby předložily své připomínky.
(35)
Komise tedy přijala rozhodnutí o prodloužení řízení s datem 8. dubna 2009 (12) (rozhodnutí K(2009) 2481, „rozhodnutí o prodloužení řízení“). Toto rozhodnutí o prodloužení doplňovalo rozhodnutí o zahájení ze dne 30. července 1996 a současně stanovilo novou lhůtu pro předložení připomínek. Je v něm uvedeno, že obě rozhodnutí je nutno považovat za nedělitelný celek, že povedou k jedinému a témuž formálnímu vyšetřovacímu řízení, a pokud by se popis skutečností a nároku nebo předběžné hodnocení Komise v rozhodnutí o prodloužení řízení odchýlily od rozhodnutí o zahájení ze dne 30. července 1996, bylo by třeba brát zřetel pouze na rozhodnutí o prodloužení řízení.
(36)
Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily své připomínky k dotčenému opatření.
(37)
Komise obdržela připomínky francouzských orgánů dne 9. června 2009, jakož i připomínky SIDE dne 23. července 2009. Postoupila připomínky SIDE francouzským orgánům dne 24. srpna 2009, dala jim možnost se k nim vyjádřit a obdržela jejich vyjádření dne 24. září 2009.
(38)
Francouzské orgány však neposkytly podrobné údaje, které Komise požadovala v rozhodnutí o prodloužení řízení, a spokojily se s tím, že ohledně přiměřenosti podpory odkázaly na údaje již poskytnuté dne 17. září 2002, 17. ledna 2003 a 11. března 2003, jichž Komise takto nemohla využít vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008.
(39)
Útvary Komise tedy dopisem ze dne 8. října 2009 připomněly francouzským orgánům svou žádost o údaje k uvedeným konkrétním bodům a uvedly, že pokud tyto informace neobdrží ve lhůtě deseti pracovních dnů, Komise bude muset podle čl. 13 odst. 1 jednacího řádu přijmout konečné rozhodnutí na základě dostupných informací poté, co případně vydá výslovný příkaz k poskytnutí informací na základě čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (13).
(40)
Francouzské orgány informovaly Komisi dopisem ze dne 21. října 2009, že Obchodní soud v Paříži rozsudkem ze dne 9. září 2009 rozhodl o soudní likvidaci CELF, které tak ukončilo svou činnost. Kromě toho francouzské orgány uvedly, že pokud se jedná o údaje, které Komise požadovala dopisem ze dne 8. října 2009, nemají k nim žádné dodatečné informace, a odkázaly na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(41)
Komise se proto rozhodnutím ze dne 20. listopadu 2009 (rozhodnutí K(2009) 9256, „rozhodnutí o příkazu“) nařídila Francii, aby poskytla požadované informace, neboť navzdory opakovaným žádostem nebyly tyto informace poskytnuty.
(42)
Francouzské orgány uvedly v dopisu ze dne 2. prosince 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace a že odkazují na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(43)
Je třeba poznamenat, že francouzské orgány dne 2. prosince 2009 rovněž zaslaly dopis o režimu podpory, nazvaném „Program vysokoškolských a vědeckých knih“ řečený „Program Plus“. Tento režim není předmětem tohoto rozhodnutí.
(44)
Komise dopisem ze dne 22. prosince 2009 žádala francouzské orgány o informace k situaci CELF a k likvidačnímu řízení vztahujícímu se na CELF. Francouzské orgány odpověděly dne 27. ledna 2010. Dne 9. března 2010 a 26. listopadu 2010 byla rovněž poskytnuta upřesnění.
F. Řízení před vnitrostátními soudy a předběžné otázky
(45)
Mimo jiné je třeba poznamenat, že ve Francii probíhají řízení před vnitrostátními soudy, která byla podnětem k žádosti, aby se k otázce vyslovil Soudní dvůr na základě článku 267 SFEU (dříve článek 234 Smlouvy o ES). Hlavní etapy těchto řízení jsou stručně připomenuty níže.
(46)
SIDE předala věc francouzským soudům z titulu přímého účinku dřívějšího čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Odvolací správní soud v Paříži rozsudkem ze dne 5. října 2004, jímž potvrdil rozsudek Správního soudu v Paříži ze dne 26. dubna 2001, uložil francouzskému státu povinnost vymáhat podpory vyplacené CELF.
(47)
Rada státu na žádost o přezkum rozsudku potvrdila rozhodnutím ze dne 29. března 2006 určité aspekty rozhodnutí odvolacího správního soudu, zejména skutečnost, že dotčené podpory nemají povahu čistě vyrovnávací platby za závazky veřejné služby (14), nemohou být vnitrostátním soudem označeny za stávající podporu a že CELF nemůže požívat oprávněné důvěry.
(48)
Rada státu nicméně v rozsudku ze dne 29. března 2006 rovněž rozhodla o přerušení řízení o opravných prostředcích doby, než se Soudní dvůr vysloví k předběžným otázkám, které k němu vznesla ohledně povinností vnitrostátního soudu rozhodnout o předem neoznámené státní podpoře, která však byla později prohlášena rozhodnutím Komise za slučitelnou se společným trhem.
(49)
Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. února 2008 (15) rozhodl:
„Článek 88 odst. 3 poslední větu Smlouvy o ES je třeba vykládat tak, že vnitrostátní soud není povinen nařídit navrácení podpory poskytnuté v rozporu s tímto ustanovením, pokud Komise Evropských společenství přijala konečné rozhodnutí, kterým prohlásila uvedenou podporu za slučitelnou se společným trhem ve smyslu článku 87 Smlouvy o ES. Podle práva Společenství je tento soud povinen nařídit, aby příjemce podpory zaplatil z této podpory úroky za dobu trvání protiprávního stavu. V rámci svého vnitrostátního práva může případně tento soud krom toho nařídit navrácení protiprávní podpory, aniž by bylo dotčeno právo členského státu tuto podporu později znovu poskytnout. Taktéž může být nucen k tomu, aby vyhověl žalobám na náhradu škod způsobených protiprávní povahou podpory.
V takové procesní situaci, o jakou se jedná ve sporu v původním řízení, se povinnost zhojit následky protiprávní podpory vyplývající z čl. 88 odst. 3 poslední věty Smlouvy o ES vztahuje, pro účely výpočtu částek, které je příjemce povinen zaplatit, a s výhradou mimořádných okolností, také na dobu mezi přijetím rozhodnutí Komise Evropských společenství o slučitelnosti této podpory se společným trhem a zrušením uvedeného rozhodnutí soudem Společenství.“
(50)
Poté, co Rada státu vzala v úvahu rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 2008, jakož i výše uvedený rozsudek Tribunálu ze dne 15. dubna 2008, rozhodnutím ze dne 19. prosince 2008 zrušila články 2, 3 a 4 výše uvedeného rozsudku Odvolacího správního soudu v Paříži ze dne 5. října 2004 a rozhodla následovně:
(51)
Především se ukládá ministrovi kultury a komunikace, aby přistoupil k vymáhání úroků spojených se státní podporou vyplacenou CELF od roku 1980 až do data rozhodnutí Rady státu, vypočtených podle nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (16). Ministrovi se rovněž ukládá, aby dále přistoupil k vymáhání úroků dlužných za období mezi datem rozhodnutí Rady státu a datem, kdy bude buď s konečnou platností zjištěna slučitelnost podpory se společným trhem, nebo s konečnou platností přikročeno k vrácení podpory.
(52)
Rada státu kromě toho rozhodla o odročení rozhodnutí do doby, než se Soudní dvůr vysloví k následujícím předběžným otázkám:
„1.
Může vnitrostátní soud přerušit řízení o povinnosti vrátit státní podporu do doby, než Komise vydá konečné rozhodnutí o slučitelnosti podpory s pravidly společného trhu, bylo-li původní rozhodnutí Komise, prohlašující tuto podporu za slučitelnou, zrušeno soudem Společenství?
2.
Prohlásila-li Komise třikrát po sobě podporu za slučitelnou se společným trhem před tím, než tato rozhodnutí byla zrušena Soudem prvního stupně Evropských společenství, může taková situace představovat mimořádnou okolnost, za níž by mohl vnitrostátní soud omezit povinnost vymáhání vrácení podpory?“
(53)
Soudní dvůr dne 11. března 2010 (17) rozhodl o uvedených předběžných otázkách takto:
„1.
Vnitrostátní soud, který podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES rozhoduje o žalobě na navrácení protiprávně poskytnuté státní podpory, nemůže přerušit řízení vedoucí k vydání rozhodnutí o této žalobě až do doby, než Komise Evropských společenství po zrušení předchozího kladného rozhodnutí rozhodne o slučitelnosti této podpory se společným trhem.
2.
Přijetí tří po sobě jdoucích rozhodnutí, kterými Komise prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem a která byla následně zrušena soudem Společenství, nemůže samo o sobě představovat výjimečnou okolnost, která by mohla odůvodnit omezení povinnosti příjemce navrátit tuto podporu z důvodu, že byla poskytnuta v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES.“
2. POPIS DOTČENÉHO OPATŘENÍ
(54)
Francouzské orgány oznámily Komisi, že ministerstvo kultury v roce 1980 rozhodlo podle zaměření obecné politiky francouzské vlády ohledně podpory prodeje knih a literatury ve francouzském jazyce o poskytnutí podpory vývozním komisionářům, kteří by přijímali všechny druhy objednávek bez ohledu na jejich hodnoty a rentabilitu. Tato opatření byla prováděna s cílem reagovat na nedostatky na trhu a podporovat zachování činnosti vztahující se k vyřizování malých nerentabilních objednávek v rámci vývozního komisionářského trhu.
(55)
Podle francouzských orgánů by malá knihkupectví založená zejména v nefrankofonních oblastech, někdy obtížně přístupná a/nebo vzdálená, měla vážné obtíže se zásobováním, jestliže by tradiční distribuční okruhy nemohly vyhovět jejich poptávkám, pokud by množství objednaných děl byla nedostatečná nebo pokud by jednotková cena objednaných knih nebyla zvýšena tak, aby plnění bylo rentabilní.
(56)
Podle francouzských orgánů tedy cílem dotčených podpor bylo vývozním komisionářům umožnit vyřizování všech objednávek nezávisle na jejich hodnotě, rentabilitě a místu určení, pocházejících z knihkupectví v zahraničí, hlavně v nefrankofonních oblastech. Cílem bylo, aby v rámci francouzské politiky podpory kulturní rozmanitosti byla zajištěna optimální distribuce knih ve francouzském jazyce a aby bylo podporováno šíření frankofonní literatury po celém světě.
(57)
Mechanismus podpory poskytované francouzskými orgány, nazývaný „Program malých objednávek“, spočíval v dotaci, jejímž cílem bylo nahrazovat nadměrné náklady na vyřizování malých objednávek, které francouzské orgány definovaly jako objednávky v hodnotě nižší nebo rovné 500 FRF, tedy přibližně 76 EUR.
(58)
Podle francouzských orgánů se musel podnik využívající dotace zavázat, že sdělí Ředitelství pro knihy a četbu ministerstva kultury všechny údaje, které se týkají obecné činnosti podniku (celkový obrat, finanční účty, předběžné rozpočty, kopie usnesení, kterými se potvrzují tyto údaje, případně zprávu účetního revizora a souhrnnou mzdovou tabulku), jakož i veškeré údaje týkající se dotovaných činností, zejména rozpočet použití dotace dokládající provedené výkony, které byly podnětem k poskytnutí podpory za předchozí rok.
(59)
V praxi využíval „Program malých objednávek“ jediný podnik, CELF. Podle francouzských orgánů musel podnik svou žádost o dotaci na následující rok každoročně zdůvodnit doložením nadměrných nákladů, způsobených vyřizováním malých objednávek. Konkrétně, čtvrtina dotace schválené v průběhu předchozího roku byla vyplacena na počátku roku, zbytek byl přidělen na podzim poté, co veřejné orgány přezkoumaly předpokládaný rozpočet podniku využívajícího dotaci, a výkyvy zaznamenané v průběhu první části finančního roku. Bylo dohodnuto, že pokud celá částka podpory nebude využita celá, budou dotace stanovené na následující rok sníženy o zbývající částky. Ministerstvo kultury bylo mimo jiné jako přizvaný pozorovatel přítomno ve správní radě a na valných hromadách CELF.
(60)
Je třeba upřesnit, že dotčená podpora se od roku 1997 neustále snižovala a v roce 2002 byla zrušena. Ve skutečnosti tedy CELF od roku 1980 do konce roku 2001 obdrželo každý rok podporu, podle francouzských orgánů určenou ke snížení nákladů na vyřizování malých objednávek knih ve francouzštině ze zahraničí. Za období od roku 1980 do konce roku 2001 obdrželo CELF z titulu dotyčné podpory celkem přibližně 4,8 milionu EUR.
Tabulka
Částky podpory přidělené CELF od roku 1980, určené na vyřizování „malých objednávek“
Údaje poskytnuté francouzskými orgány
(částky byly zaokrouhleny a jsou uváděny v eurech)
Rok
Částka podpory
1980
91 469,41
1981
91 469,41
1982
205 806,17
1983
164 644,94
1984
137 204,12
1985
141 777,59
1986
248 491,90
1987
214 953,11
1988
213 428,62
1989
259 163,33
1990
304 898,03
1991
373 500,09
1992
422 283,78
1993
382 647,03
1994
304 898,03
1995
304 898,03
1996
304 898,03
1997
243 918,43
1998
182 938,82
1999
121 959,21
2000
60 979,61
2001
38 112,25
2002
0
3. STANOVISKO FRANCIE A PŘIPOMÍNKY SIDE K PRODLOUŽENÍ ŘÍZENÍ
(61)
Francouzské orgány ve své odpovědi na rozhodnutí o prodloužení řízení ze dne 9. června 2009 vyjádřily zejména následující připomínky:
(62)
Nejprve uvedly, že souhlasí s analýzou Komise, podle níž podpora CELF představuje státní podporu a podle níž se na ni nevztahují výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a 3 písm. a) a b) SFEU.
(63)
V rámci posuzování podpor podle čl. 107 odst. 3 písm. c) a d) SFEU neposkytly francouzské orgány nové údaje ohledně přiměřenosti podpor.
(64)
Francouzské orgány kromě toho uvedly, že se domnívají, že poslání uložené CELF představuje službu obecného zájmu ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU.
(65)
Francouzské orgány se nakonec odvolávaly zejména na existenci mimořádných okolností, kvůli nimž by Komise neměla vyžadovat vrácení podpory.
(66)
Jak bylo uvedeno výše, francouzské orgány však neposkytly podrobné údaje, které Komise požadovala v rozhodnutí o prodloužení řízení, a spokojily se s tím, že ohledně přiměřenosti podpory odkázaly na údaje již poskytnuté v letech 2002 a 2003, jichž Komise takto nemohla využít vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008. Komise po písemné upomínce ze dne 8. října 2009 tudíž, dne 20. listopadu 2009 rozhodla, že francouzským orgánům uloží, aby poskytly požadované informace podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Francouzské orgány odpověděly dopisem ze dne 2. prosince 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace.
(67)
SIDE ve svých připomínkách ze dne 23. července 2009 vyjádřila zejména následující připomínky.
(68)
SIDE připomněla, že podporu využilo pouze CELF, zatímco podle ní činnost CELF nebyla jeho specifickou činností, neboť vyřizování objednávek v jakékoli hodnotě, i nepatrné, od zeměpisně rozptýlených knihkupectví tak, že se sdruží do větší objednávky pro vydavatele, je podle SIDE vlastní definicí vývozního komisionářství. SIDE rovněž uvedla, že podpora jí byla odmítnuta nikoli z důvodu údajného nedostatku transparentnosti, nýbrž proto, že je soukromým podnikem, a nikoli vydavatelským družstvem.
(69)
Kromě toho SIDE s podrobnostmi popřela, že podpory byly nezbytné. V tomto rámci zejména usoudila, že pojem „malé objednávky“ je jednostranný a odmítla číselné údaje francouzských orgánů.
(70)
SIDE dále usoudila, že podporu nelze zdůvodňovat na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, a opírala se zejména o rozsudky vnitrostátních soudů ohledně činnosti CELF.
(71)
Nakonec SIDE uvedla, že má za to, že v daném případě neexistují mimořádné okolnosti umožňující omezit povinnost vrácení podpory.
4. POSOUZENÍ PODPORY
(72)
Je třeba rozhodnout, zda dotčené opatření představuje státní podporu a zda ji lze v tom případě považovat za slučitelnou s vnitřním trhem. Komise v rámci svého posuzování musí vzít v úvahu zejména rozsudek Tribunálu ze dne 15. dubna 2008.
A. Posouzení opatření s ohledem na čl. 107 odst. 1 SFEU
(73)
Ustanovení čl. 107 odst. 1 SFEU stanoví, že „Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak“.
(74)
Komise na úvod připomněla, jak bylo již vyloženo v rozhodnutí o prodloužení řízení, že závěr Komise, podle něhož dotčené opatření představuje státní podporu ve smyslu Smlouvy, nebyl nikdy zpochybněn ani v průběhu jednotlivých etap řízení před Komisí ani před soudy Evropské unie (18) a ostatně ani před vnitrostátními soudy (19). Francouzské orgány tak ve své odpovědi ze dne 9. června 2009 na rozhodnutí o prodloužení řízení uvedly, že souhlasí s analýzou Komise, podle níž podpora CELF představuje státní podporu.
(75)
Komise soudí, že dotyčné opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (dříve čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES) z následujících důvodů:
(76)
Především, opatření zvýhodňuje CELF, neboť mu umožňuje snížit náklady na vyřizování malých objednávek. Je selektivní, neboť v praxi prospělo pouze CELF.
(77)
Kromě toho je opatření financováno pomocí rozpočtových zdrojů francouzského státu, to znamená ze státních zdrojů. O jeho provádění rozhodlo ministerstvo kultury, a opatření lze tudíž přičíst francouzským orgánům.
(78)
Opatření kromě toho může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž. Podpora je totiž poskytována francouzským komisionářům (v praxi CELF), kteří vyvážejí knihy ve francouzském jazyce hlavně do nefrankofonních zemí. Uvedení francouzští komisionáři tedy alespoň potenciálně konkurují jiným komisionářům zabývajícím se vývozem frankofonních knih a sídlícím v jiných frankofonních zemích Evropské unie (v Belgii a Lucembursku). Skutečnost, že dopad tohoto opatření na obchod a narušení hospodářské soutěže jsou zřejmě nevelké, na tomto závěru nic nemění. Komise totiž podle judikatury Soudního dvora není povinna zjišťovat skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže; stačí, aby podpora mohla ovlivnit obchod a narušit hospodářskou soutěž.
(79)
Nakonec má Komise za to, že podmínky použití judikatury Altmark nebyly splněny. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 24. července 2003 (20) upřesnil, za jakých podmínek dotace podniku pověřenému poskytováním služby obecného hospodářského zájmu nepředstavuje státní podporu: „zaprvé, podnik, který je příjemcem podpory, musí být skutečně pověřen závazky veřejné služby a tyto závazky musí být jasně vymezeny; za druhé, parametry pro výpočet kompenzace musí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem; za třetí, kompenzace by neměla přesáhnout to, co je nutné pro celkové nebo částečné pokrytí nákladů vyplývajících z výkonu závazků veřejné služby, s tím, že bude brát v úvahu jim příslušné příjmy a přiměřený zisk z výkonu těchto závazků; a za čtvrté, pokud nebyl podnik pověřený plněním závazků veřejné služby v určitém případě vybrán prostřednictvím procesu zadávání veřejných zakázek, který by umožnil vybrat uchazeče schopného poskytovat předmětné služby s nejnižšími náklady pro společenství, musí být výše kompenzace určena na základě analýzy nákladů, které by na plnění těchto závazků vynaložil průměrný, správně řízený podnik disponující odpovídajícími prostředky.“
(80)
V daném případě, a aniž by bylo nutno rozvádět každou z podmínek, neboť jsou to podmínky kumulativní, Komise konstatovala, že CELF nebylo vybráno prostřednictvím řízení o zadávání veřejných zakázek a výše vyrovnávací platby nebyla určena na základě analýzy nákladů, které by vynaložil průměrný, správně řízený podnik disponující odpovídajícími výrobními prostředky.
(81)
Za těchto podmínek podpora poskytnutá CELF představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, neboť se shromáždily všechny podstatné součásti pojmu státní podpora.
(82)
Francouzské orgány ovšem dotčené opatření Komisi předem neoznámily. Podpora byla tudíž poskytnuta v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, který stanoví, že Komise musí být včas informována o záměrech poskytnout nebo upravit podpory, aby mohla podat svá vyjádření. Podpora byla tudíž poskytnuta protiprávně.
(83)
Jelikož dotčené opatření představuje státní podporu, je třeba posoudit jeho slučitelnost s vnitřním trhem.
B. Posouzení opatření s ohledem na čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU
(84)
Komise má za to, že výjimky z čl. 107 odst. 2 SFEU nelze v daném případě použít, neboť daná opatření jasně nesměřovala k dosažení cílů, které jsou zde stanoveny.
(85)
Podpora také nesplňovala podmínky stanovené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, jelikož nebyla určena k podpoře rozvoje oblastí, které by mohly zmíněné ustanovení využívat. V daném případě by také nemohla být použita výjimka stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. b), která se týká podpory při provádění významného projektu společného evropského zájmu, protože dané opatření nesměřovalo k podpoře tohoto typu projektu. Protože podpora nesměřovala ani k nápravě vážné poruchy francouzského hospodářství, nelze v daném případě použít ani výjimkou obsaženou ve druhé části čl. 107 odst. 3 písm. b).
(86)
Komise si tudíž musí položit otázku použitelnosti čl. 107 odst. 3 písm. c) a d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. c) a d) Smlouvy o ES).
(87)
Vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 je třeba rozlišit podpory vyplacené po nabytí účinnosti Smlouvy o Evropské unii (dne 1. listopadu 1993) od podpor vyplacených před tímto nabytím účinnosti, na něž je třeba použít hmotněprávní pravidla platná v průběhu dotčeného období.
(88)
Komise za tímto účelem bere na vědomí, že čtvrtina dotace schválené v průběhu předchozího roku byla vyplacena CELF na počátku roku, zbytek byl přidělen na podzim poté, co orgány veřejné správy přezkoumaly předpokládaný rozpočet podniku využívajícího dotaci a výkyvy zaznamenané v průběhu první části finančního roku. Pokud částka podpory nebyla využita celá, byly dotace stanovené na následující rok sníženy o zbývající částky. Dotace vyplacená za rok 1993 byla tudíž vyplacena částečně na počátku roku 1993 a zbytek byl přidělen na podzim 1993. Francouzské orgány rozhodly o přidělení podpory na rok 1993 koncem roku 1992 nebo na počátku roku 1993, každopádně před nabytím účinnosti Smlouvy o Evropské unii. Komise tudíž soudí, že je třeba posuzovat podporu vyplacenou za rok 1993 podle právních norem platných před nabytím účinnosti Smlouvy o Evropské unii.
a) Posouzení podpor s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU
(89)
Čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES) upřesňuje, že „Za slučitelné s vnitřním trhem mohou být považovány […] podpory určené na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jestliže neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu“.
(90)
Je třeba ověřit, zda podpory vyplacené CELF mezi rokem 1994 a koncem roku 2001 byly skutečně určeny na pomoc kultuře a zda ovlivnily podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Evropské unii v míře odporující společnému zájmu.
i) Kulturní cíl
(91)
Komise úvodem připomíná, že Tribunál ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 18. září 1995 připustil, že cíl podpor vyplacených CELF byl kulturní. Tribunál například v bodě 62 rozsudku uvážil, že „Pokud se týká kulturního cíle sporných podpor, stranám je známo, že cílem sledovaným francouzskou vládou je šíření francouzského jazyka a literatury. Soud v tomto ohledu rovněž zjistil, že údaje, které měla Komise k dispozici při přijímání rozhodnutí, včetně těch, které byly obsaženy v dopise žalující strany ze dne 7. září 1992, mohly podporovat hodnocení skutečného stavu a zákonnosti tohoto cíle. Za těchto okolností je třeba dojít k závěru, že hodnocení cíle sporné podpory nepůsobilo Komisi zvláštní obtíže a že nebylo nezbytné získávat další informace k uznání kulturní povahy tohoto cíle.“
(92)
Francouzské orgány totiž uvedly, že dotčené podpory sledují kulturní cíl spočívající v podpoře šíření děl ve francouzském jazyce v nefrankofonních zemích. Jednalo se tedy o dobrovolnou politiku snažící se o zachování a podporu kulturní rozmanitosti v mezinárodním měřítku.
(93)
Ochrana a podpora kulturní rozmanitosti se ovšem nachází mezi základními zásadami evropského modelu. Jsou zaneseny do čl. 167 odst. 1 SFEU (dříve čl. 151 odst. 1 Smlouvy o ES): „Unie přispívá k rozkvětu kultur členských států a přitom respektuje jejich národní a regionální různorodost a zároveň zdůrazňuje společné kulturní dědictví“ a dále v čl. 167 odst. 4, který stanoví, že „Unie ve své činnosti podle ostatních ustanovení Smluv přihlíží ke kulturním hlediskům, zejména s cílem uznávat a podporovat rozmanitost svých kultur“.
(94)
Komise tudíž soudí, že podpory poskytované CELF francouzskými orgány s cílem zajistit šíření děl ve francouzském jazyce zcela sledovaly kulturní cíl.
ii) Kritérium ovlivnění podmínek obchodu a hospodářské soutěže v Evropské unii v míře odporující společnému zájmu
(95)
Komise musí ověřit, zda dotčená opatření byla skutečně nezbytná a přiměřená ve vztahu k cíli kulturní politiky, sledovanému francouzskými orgány.
(96)
Úvodem je třeba připomenout, že podle výše uvedeného rozsudku Tribunálu ze dne 28. února 2002 je třeba posuzovat dotčené opatření podle vývozního komisionářského trhu knihami ve francouzském jazyce.
(97)
Za prvé je třeba položit si otázku nezbytnosti podpory.
(98)
Podle francouzských orgánů sestavilo tato opatření ministerstvo kultury v roce 1980, v době, kdy některé subjekty v odvětví (Groupe Hachette a Messageries du livre) hodlaly opustit vývozní komisionářský trh. Podle francouzských orgánů byl sporný mechanismus ustaven tak, aby podporoval subjekty v práci na trhu, aby mohly být splněny všechny objednávky knih ve francouzském jazyce, které přicházejí z knihkupectví nacházejících se v nefrankofonních oblastech. Toto zaručovalo, že frankofonní knihy se mohou dostat do všech knihkupectví, včetně těch nejmenších ve vzdálených zemích, i za předpokladu, kdy potřebovala pouze několik knih, mimoto často vydávaných různými vydavateli.
(99)
Pokud se týká SIDE, uvedla zejména v rámci připomínek, které předala následně k rozhodnutí o prodloužení řízení, že dotyčná podpora nebyla nezbytná. Je-li tedy pravda, že některé subjekty se v roce 1980 vzdaly komisionářství, SIDE připomíná, že ona sama byla založena právě v té době, aby vstoupila na trh. SIDE kromě toho popírá skutečnost, že specifickou činností CELF bylo vyřizování malých objednávek. SIDE zpochybňuje zejména číselné údaje francouzských orgánů a má za to, že údaje týkající se CELF a SIDE ohledně přiměřenosti jsou ve skutečnosti dosti podobné, co do obratu každého z těchto podniků, počtu faktur a řádků objednávek. V širším měřítku SIDE zpochybňuje pojem „malé objednávky“, jak jej definovaly francouzské orgány. Podle SIDE je tento pojem jednostranný, neboť náklady na vyřizování objednávky nezávisí na její hodnotě, nýbrž na počtu řádků.
(100)
Komise soudí, že není nutno s konečnou platností odpovědět na otázku nezbytnosti podpory, neboť podmínky nezbytnosti a přiměřenosti jsou kumulativní a v 121. bodě odůvodnění bude uvedeno, že nebylo prokázáno splnění podmínky přiměřenosti.
(101)
Za druhé má Komise za to, že dopad na obchod uvnitř Evropské unie a narušení hospodářské soutěže, způsobené opatřením, jsou velmi slabé, zejména vzhledem k dotčeným částkám opatření, nízké zaměnitelnosti knih ve francouzském jazyce a v jiném jazyce, jakož i značnému rozdílu mezi objemem francouzských knih vyvážených do nefrankofonních zemí jednak z Francie, jednak z Belgie a Lucemburska.
(102)
Přesněji, pokud se týká vývozního komisionářského trhu knihami ve francouzském jazyce, Komise bere na vědomí, že CELF i SIDE v rámci své vývozní komisionářské činnosti distribuují knihy v nefrankofonních zemích a územích. Ve frankofonních zemích je totiž místní trh pokryt velkými vydavateli díky jejich pobočkám nebo jejich zástupcům. Vývozní komisionářství má tedy pouze velmi okrajovou úlohu na frankofonních trzích, které však představují hlavní odbytiště knih psaných ve francouzštině.
(103)
Na vnitrostátním vývozním komisionářském trhu s knihami ve francouzském jazyce působí všeobecní komisionáři, jako jsou SIDE a CELF, a v menší míře specializovaní komisionáři, kteří rovněž okrajově prodávají přímo koncovým uživatelům a okrajově konkurují oběma všeobecným komisionářům, jakož i určitý počet knihkupectví, která příležitostně přijímají objednávky od zahraničních knihkupců, a on-line knihkupectví, jejichž činnost však v době dotčených opatření byla relativně omezená.
(104)
Na dotčeném trhu tedy sporná opatření postihla hlavně žalující stranu. Francouzské orgány na jedné straně tvrdí, že program malých objednávek byl v zásadě přístupný všem podnikům, které o něj požádaly, pokud souhlasily s podmínkami týkajícími se poskytnutí podpor. Uvádějí, že ministerstvo kultury odmítlo SIDE v roce 1991 z toho důvodu, že SIDE odmítla přijmout požadovaný závazek transparentnosti, aby mohla uvedené podpory využívat. SIDE na druhé straně uvedla, že odmítnutí francouzských orgánů souviselo se skutečností, že je soukromým podnikem, a nikoli vydavatelským družstvem. Kromě toho v roce 1996, po zrušení rozhodnutí Komise ze dne 18. května 1993, ministerstvo kultury ve snaze ukončit řízení připomnělo SIDE, že režim podpory malých objednávek nebyl svou podstatou vyhrazen CELF. Dopisem ze dne 3. září 1996 jí navrhlo rozhovor za účelem přezkoumání, zda by byla schopna za stejných podmínek transparentnosti poskytovat stejné služby, jako poskytuje CELF. Při rozhovoru dne 26. září 1996 oznámili vedoucí pracovníci SIDE ministerstvu kultury, že odmítají využívat program, jehož slučitelnost s právem Společenství může být Komisí zpochybněna.
(105)
Výše uvedené údaje v 101. bodě odůvodnění a následujících bodech odůvodnění naznačují, že zhoršení podmínek obchodu a hospodářské soutěže v Evropské unii dotčenými opatřeními bylo relativně omezené.
(106)
Komise však za účelem určení přiměřenosti opatření musí za třetí rovněž porovnat výši podpor s náklady vynaloženými CELF na dosažení cíle sledovaného francouzskými orgány.
(107)
Za tímto účelem je třeba připomenout jednotlivé etapy procesu vyřizování objednávek, na němž se jednotlivé strany shodují:
a)
přijetí objednávky knihkupce;
b)
opatření objednávky kódem;
c)
záznam objednávky;
d)
odeslání objednávky vydavateli;
e)
převzetí děl;
f)
přidělení fyzického umístění každému klientovi, „přihrádky“, v níž jsou objednané knihy skladovány;
g)
balení.
(108)
Podle francouzských orgánů neslo CELF určité náklady spojené s vyřizováním „malých objednávek“. Francouzské orgány totiž mají za to, že na vývozním komisionářském trhu způsobují některé objednávky takové nadměrné náklady, že zpracování by nemohlo být ziskové. Francouzské orgány uvedly, že jako strop pro „malé objednávky“ určily částku 500 FRF (76,22 EUR) a že tento strop byl určen empiricky. Francouzské orgány upřesnily, že některé objednávky nižší než 500 FRF mohly být ziskové, zatímco jiné, vyšší než tato částka, ziskové být nemusely. Cílem bylo najít metodu přijatelnou z hospodářského hlediska, aby CELF bylo ochotno přijímat malé objednávky, i když nejsou dostatečně ziskové.
(109)
Jak Komise uvedla v rozhodnutí o prodloužení řízení, francouzským orgánům přísluší, aby v rámci analýzy slučitelnosti stanovily výši nákladů, které CELF skutečně vynaložilo.
(110)
Komise v tomto ohledu v rozhodnutí o prodloužení řízení žádala francouzské orgány, aby jí poskytly určité množství údajů, aby bylo možno vyvodit důsledky z rozsudku Tribunálu a rozhodnout o přiměřenosti podpory. Komise žádala zejména o následující údaje:
-
dostatečné zdůvodnění, proč nejsou dostupné údaje ohledně nákladů spojených s malými objednávkami za jednotlivé dotyčné roky, a dostatečný výklad důvodů, pro něž by bylo přijatelné zevšeobecnění pouze na základě roku 1994,
-
údaje umožňující zvážení skutečných nákladů (a nikoli pouhých odhadů) vyřizování malých zakázek v roce 1994 (alespoň pro určité kategorie nákladů) a případné dostatečné zdůvodnění důvodů, pro něž by mohl být přijatelný odhad těchto nákladů na základě celkových nákladů CELF,
-
přesvědčivé rozdělovací klíče nákladů, umožňující přiřadit část celkových nákladů k vyřizování malých objednávek, a použitelné na každou kategorii nákladů po celé dotyčné období,
-
informace o vývoji podílu objednávek předaných dálkově v průběhu dotyčných let,
-
náklady spojené s malými objednávkami bez neodůvodněných multiplikačních koeficientů,
-
výpočet nákladů, které CELF neslo v souvislosti s vyřizováním malých objednávek, v jejichž případě proběhl výpočet buď bez použití multiplikačních koeficientů, nebo pokud tyto multiplikační koeficienty použity byly, pouze u objednávek, které nebyly dálkově předány,
-
stanovisko francouzských orgánů k výpočtu Tribunálu, podle něhož byly náklady spojené s malými objednávkami bez uvedených koeficientů sníženy o více než 635 000 FRF (96 805,13 EUR), a to i bez zvážení jiných kategorií nákladů než těch, pro něž byl použit koeficient „tři“. Je třeba připomenout, že provozní výsledek vyřizování malých objednávek byl podle výpočtu Tribunálu ziskový o více než 600 000 FRF (91 469,14 EUR),
-
stanovisko francouzských orgánů k možnosti CELF dosáhnout přiměřeného zisku.
(111)
Komise zejména, jak již uvedla v rozhodnutí o prodloužení řízení, není bez doplňujícího vysvětlení a aktualizace údajů od francouzských orgánů schopna využít účtů využití programu vyřizování malých objednávek, které jí francouzské orgány poskytly za roky 1994 až 2001 dopisem ze dne 17. ledna 2003, ani vysvětlení týkajících se provádění analýzy analytického účetnictví, poskytnutých v dopisu ze dne 5. března 1998
(112)
Francouzské orgány však neposkytly podrobné údaje, které Komise požadovala v rozhodnutí o prodloužení řízení, a spokojily se s tím, že ohledně přiměřenosti podpory odkázaly na údaje již poskytnuté dne 17. září 2002, 17. ledna 2003 a 11. března 2003, jichž Komise takto nemohla využít vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008.
(113)
Útvary Komise tedy dopisem ze dne 8. října 2009 připomněly francouzským orgánům svou žádost o údaje k uvedeným konkrétním bodům a uvedly, že pokud tyto informace neobdrží ve lhůtě deseti pracovních dnů, Komise bude muset podle čl. 13 odst. 1 jednacího řádu přijmout konečné rozhodnutí na základě dostupných informací poté, co případně vydá výslovný příkaz k poskytnutí informací na základě čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999.
(114)
Francouzské orgány uvedly v dopisu ze dne 21. října 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace, a odkázaly na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(115)
Komise se tudíž rozhodnutím ze dne 20. listopadu 2009 („rozhodnutí o příkazu“) rozhodla nařídit Francii, aby poskytla požadované informace, neboť navzdory opakovaným žádostem nebyly tyto informace poskytnuty.
(116)
Francouzské orgány uvedly v dopisu ze dne 2. prosince 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace a že odkazují na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(117)
Článek 13 nařízení ovšem stanoví, že „Přezkoumání možné protiprávní podpory je zakončeno přijetím rozhodnutí (…). Nesplní-li členský stát příkaz k poskytnutí informací, je rozhodnutí přijato na základě dostupných informací.“
(118)
Jak výše uvedeno, francouzské orgány Komisi neposkytly údaje, které od nich opakovaně požadovala, naposled v rozhodnutí o příkazu ze dne 20. listopadu 2009.
(119)
Komise podle článku 13 jednacího řádu tudíž rozhodla na základě dostupných informací a připomíná, že francouzským orgánům v každém případě přísluší, aby prokázaly slučitelnost zkoumané podpory s vnitřním trhem, a tudíž přiměřenost této podpory.
(120)
Ve světle rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 a Komisi dostupných údajů zejména zřejmě nelze vycházet ze zevšeobecnění odhadovaných nákladů na vyřizování malých objednávek za rok 1994. Zejména také zřejmě nelze použít rozdělovacích klíčů k neodůvodněným nákladům a vycházet z údajů, pro něž byly použity neodůvodněné multiplikační koeficienty, zejména pro dálkově předávané objednávky. Ve světle výpočtu nákladů spojených s malými zakázkami, uvedeného v rozsudku Tribunálu, a jelikož francouzské orgány neposkytly Komisi údaje umožňující rozptýlit její pochybnosti vyslovené v rozhodnutí o prodloužení řízení ohledně přiměřenosti podpory, nebylo zejména možno zjistit ztrátovost vyřizování malých zakázek.
(121)
Komise tudíž soudí, že nebylo dokázáno, že podpory vyplacené v letech 1994 až 2001 splňují kritérium přiměřenosti.
(122)
Tyto podpory tudíž nejsou slučitelné podle čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU.
b) Posouzení podpor s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(123)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES) upřesňuje, že „Za slučitelné s vnitřním trhem mohou být považovány […] podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem“.
(124)
Podle rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 nelze výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES) použít na podpory vyplacené CELF v průběhu let 1980 až 1993. Je tudíž třeba určit, zda na ně lze použít výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES).
(125)
Totéž je třeba učinit u podpor vyplacených v letech 1994 až 2001, ohledně nichž došla Komise k závěru v 122. bodu odůvodnění, že výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES) na ně nelze použít.
(126)
Za účelem určení, zda čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU může sloužit za základ slučitelnosti, Komise musí ověřit, zda dotčené podpory skutečně sledují cíl obecného zájmu a zda neovlivňují obchod v míře odporující společnému zájmu.
(127)
Komise soudí, že podpory skutečně sledují obecný zájem tak, jak byl předešle určen. V tomto ohledu je třeba připomenout, že začlenění výjimky stanovené dřívějším čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES (nyní čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU) potvrzuje politiku, kterou sleduje Komise na základě dřívějšího čl. 92 odst. 3 písm. c) před nabytím účinnosti Smlouvy o Evropské unii. Na základě tohoto článku totiž Komise v minulosti schvalovala podpory sledující kulturní cíle. Tuto praxi potvrdily soudy Evropské unie, například výše uvedeným rozsudkem Tribunálu ze dne 18. září 1995, v němž Tribunál skutečně uvážil, že Komise mohla na základě dřívějšího čl. 92 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES přijmout příznivé rozhodnutí ohledně tří režimů podpor, které spravuje CELF (podpory dovozu letadlem, programu „Page à Page“ a „Programu Plus“).
(128)
Komise naproti tomu soudí, že nebylo dokázáno, že podpory byly úměrné sledovanému cíli.
(129)
Komise v rozhodnutí o prodloužení řízení, jakož i poté v rozhodnutí o příkazu, žádala francouzské orgány o předložení připomínek k přiměřenosti podpor s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
(130)
Jak je výše uvedeno, francouzské orgány Komisi neposkytly údaje umožňující dokázat přiměřenost podpor vyplácených od roku 1980, které po nich žádala zejména naposled v rozhodnutí o příkazu ze dne 20. listopadu 2009.
(131)
Komise podle článku 13 nařízení (ES) č. 659/1999 tudíž rozhodla na základě dostupných informací a připomíná, že francouzským orgánům v každém případě přísluší, aby prokázaly slučitelnost zkoumané podpory s vnitřním trhem, a tudíž přiměřenost této podpory.
(132)
Mutadis mutandis, výše uvedená úvaha o přiměřenosti podpory v rámci čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU zde lze transponovat.
(133)
Komise tudíž soudí, že nebylo dokázáno, že vyplacené podpory splňují kritérium přiměřenosti.
(134)
Komise závěrem soudí, že dotčené opatření není slučitelné s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
C. Posouzení opatření s ohledem na čl. 106 odst. 2 SFEU
(135)
Francouzské orgány několikrát tvrdily, že CELF bylo pověřeno posláním veřejné služby a že sporná opatření je nutno posuzovat se zřetelem k ustanovením čl. 106 odst. 2 SFEU (dříve čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES).
(136)
Tento článek stanoví, že „Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly svěřeny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.“
(137)
Především je třeba položit si v daném případě otázku existence služby obecného hospodářského zájmu. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že s výjimkou odvětví, kde již tato otázka byla předmětem právní úpravy Evropské unie, mají členské státy širokou posuzovací pravomoc týkající se posuzování povahy služeb, které lze označit za služby obecného hospodářského zájmu. Úlohou Komise je tedy dbát na to, aby tento manévrovací prostor byl využíván bez zjevných chyb, pokud se jedná o vymezení služeb obecného hospodářského zájmu.
(138)
Francouzské orgány v daném případě opakovaně uvedly, že CELF bylo pověřeno specifickým posláním veřejné služby kulturní povahy, spočívajícím ve splnění každé objednávky frankofonního díla od knihkupců sídlících v zahraničí bez ohledu na objem a povahu objednávky. Komise soudí, že toto poslání by skutečně mohlo představovat službu obecného hospodářského zájmu.
(139)
Za druhé je třeba ověřit, zda CELF bylo skutečně pověřeno touto službou obecného hospodářského zájmu. Podle judikatury Evropské unie totiž dotčené podniky musí být státem předem pověřeny poskytováním dotyčné služby prostřednictvím jednoho nebo více úředních aktů, jejichž formu může určit každý členský stát.
(140)
Francouzské orgány v daném případě předložily několik úmluv mezi CELF a ministerstvem kultury, které podle nich dokládají, že CELF bylo skutečně pověřeno poskytováním dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Podle francouzských orgánů Ředitelství pro knihy a četbu ministerstva kultury uzavírala s CELF každoroční úmluvy až do roku 2001.
(141)
Francouzské orgány však navzdory žádostem Komise, včetně rozhodnutí o příkazu, nepředložily kopie úmluv o veřejné službě za každý dotyčný rok.
(142)
Kromě toho v úmluvách, které má Komise k dispozici, nebyla přesně vymezena povaha povinností veřejné služby (v úmluvě například nebyla uvedena částka, od níž jsou objednávky považovány za „malé objednávky“). Z toho vyplývá, že i za tyto roky neexistuje akt, který by s dostatečnou předností uváděl povinnosti veřejné služby uložené CELF.
(143)
Komise tudíž soudí, že nebylo prokázáno, že CELF bylo skutečně pověřováno úředním aktem poskytováním dotyčné veřejné služby pro každý zvažovaný rok.
(144)
Komise nakonec soudí, že aniž by bylo nutno rozhodnout o podmínce nezbytnosti, neboť podmínky jsou kumulativní, nebyla splněna ani podmínka přiměřenosti.
(145)
V úmluvách, které má Komise k dispozici, totiž chybí jakékoli vysvětlení způsobu výpočtu výše podpory. Kromě toho povinnost CELF předložit účty využívání dotace není provázena přesnou definicí parametrů pro výpočet a kontroly nákladů veřejné služby, které by umožnily ověřit, že se nejedná o nadměrnou vyrovnávací platbu. Kromě toho, jestliže úmluvy skutečně počítaly s převodem nevyužité části dotace z roku na rok, neobsahují žádné upřesnění ohledně fungování tohoto mechanismu, který ostatně zřejmě nebyl použit. Francouzské orgány nakonec obecněji, a jak bylo uvedeno v rámci analýzy kritéria přiměřenosti s ohledem na čl. 107 odst. 3 SFEU, neposkytly údaje prokazující přiměřenost podpor s ohledem na jednotlivé body rozsudku Tribunálu.
(146)
Francouzské orgány tak Komisi neposkytly údaje, které by umožnily prokázat přiměřenost podpor v rámci čl. 106 odst. 2 SFEU a které od nich požadovala, zejména naposled v rozhodnutí o příkazu ze dne 20. listopadu 2009.
(147)
Komise podle článku 13 jednacího řádu tudíž rozhodla na základě dostupných informací a připomíná, že francouzským orgánům v každém případě přísluší, aby prokázaly slučitelnost zkoumané podpory s vnitřním trhem, a tudíž přiměřenost této podpory.
(148)
Komise tedy usuzuje ze stejných důvodů, které jsou uvedeny v rámci analýzy přiměřenosti podpory s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU, že nebylo prokázáno, že vyplacené podpory splňují kritérium přiměřenosti.
(149)
Komise tudíž soudí, že podmínky čl. 106 odst. 2 SFEU nebyly splněny.
(150)
Komise tudíž závěrem soudí, že mechanismus podpory, nazvaný Program „malých objednávek“, který prováděla Francie ve prospěch CELF v období 1980 až konec roku 2001, představuje podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.
5. PROMLČECÍ LHŮTA, MIMOŘÁDNÁ OKOLNOST, OPRÁVNĚNÁ DŮVĚRA, ZÁSADA PRÁVNÍ JISTOTY, ZÁSADA PŘIMĚŘENOSTI
(151)
Za předpokladu protiprávní a neslučitelné státní podpory musí Komise v zásadě přikázat členskému státu, aby přijal všechna nezbytná opatření k zpětnému získání podpory od jejího příjemce. Článek 14 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 totiž stanoví, že „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil“.
(152)
Komise musí nicméně přihlédnout k následujícím činitelům:
(153)
Za prvé, článek 15 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví, že pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci, a jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje průběh promlčecí lhůty.
(154)
Jak již Komise vyložila v rozhodnutí o prodloužení řízení, aniž obdržela zvláštní komentáře zúčastněných stran k tomuto bodu, soudí, že pravidlo promlčecí lhůty uvedené v předchozím bodě odůvodnění lze v daném případě použít. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 5. října 2006 ve věci Transalpine (21) totiž usoudil, že pokud nařízení Rady (ES) č. 659/1999 obsahuje pravidla procedurální povahy, tato pravidla platí pro všechna správní řízení před Komisí ve věci otevřených státních podpor v době, kdy vstoupilo v platnost nařízení (ES) č. 659/1999, a sice dne 16. dubna 1999. Tato záležitost však spadá do rámce formálního vyšetřovacího řízení zahájeného 30. června 1996.
(155)
Jelikož v daném případě byly podpory vypláceny každý rok od roku 1980 a Komise žádala francouzské orgány o informace v dubnu 1992, je zřejmé, že podpory vyplacené CELF v letech 1980 a 1981 nemohou být vráceny, neboť vypršela promlčecí lhůta.
(156)
Za druhé, Komise nevyžaduje vrácení podpory, pokud by tím odporovala obecné zásadě práva Evropské unie. Podle judikatury Evropské unie je totiž Komise povinna přihlížet k mimořádným okolnostem, které odůvodňují, že upustí od příkazu vrácení protiprávně poskytnutých podpor, odporuje-li toto vrácení obecné zásadě práva Evropské unie.
(157)
Komise právě v tomto rámci vyzvala v rozhodnutí o prodloužení řízení francouzské orgány, příjemce podpory i další zúčastněnou stranu, aby předložily své připomínky k uplatnění zásady oprávněné důvěry a zásady právní jistoty v daném případě nebo jakékoli jiné zásady, která by mohla přimět Komisi, aby nevyžadovala vrácení podpory.
(158)
Komise bere na vědomí, že francouzské orgány ve svých připomínkách mají za to, že existovaly mimořádné okolnosti umožňující omezení povinnosti vrátit podpory. SIDE naopak usoudila, že takové mimořádné okolnosti nenastaly.
(159)
Komise v tomto ohledu připomíná, že v rámci předběžných otázek položených Soudnímu dvoru ve výše uvedené věci CELF se odvolací soud v podstatě tázal, zda přijetí tří po sobě jdoucích rozhodnutí, kterými Komise prohlašuje podporu za slučitelnou s vnitřním trhem, která byla následně zrušena soudem Společenství, mohlo samo o sobě představovat mimořádnou okolnost, která by mohla odůvodnit omezení povinnosti příjemce vrátit tuto podporu.
(160)
Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku ze dne 11. března 2010 nejprve odkázal na svůj rozsudek ze dne 12. února 2008, v jehož bodech 65 a následujících uvedl, že po zrušení příznivého rozhodnutí Komise nelze vyloučit možnost, že se příjemce neoprávněně poskytnutých podpor dovolá mimořádných okolností, které mohly oprávněně vzbudit jeho důvěru v jejich regulérnost, a tudíž se vzepře jejich vrácení (22).
(161)
Soudní dvůr v něm však rovněž uvedl, že oprávněná důvěra příjemce podpory se nemůže zrodit z příznivého rozhodnutí Komise, jednak když toto rozhodnutí bylo zpochybněno ve lhůtě pro podání opravného prostředku a poté zrušeno soudem Evropské unie, jednak dokud neuplyne lhůta pro odvolání, nebo dokud se v případě odvolání s konečnou platností nevysloví soud Evropské unie (23).
(162)
Soudní dvůr v daném případě v rozsudku ze dne 11. března 2010 uvedl, že zrušení třetího příznivého rozhodnutí Komise rozsudkem Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 samo o sobě nemůže vzbudit oprávněnou důvěru, ani nepředstavuje mimořádnou okolnost (24).
(163)
Soudní dvůr dodal, že málo obvyklé trojí po sobě jdoucí zrušení a priori odráží složitost záležitosti, a místo aby budilo oprávněnou důvěru, spíše zvětšuje pochybnosti příjemce podpory, pokud se týká slučitelnosti sporné podpory. Připouští, že trojí po sobě jdoucí odvolání, jehož výsledkem bylo trojí zrušení, charakterizuje velmi vzácnou situaci, avšak soudí, že takové okolnosti jsou součástí normálního fungování soudního systému, který skýtá stranám, čelícím údajně důsledkům protiprávnosti podpory, možnost dovolávat se zrušení následných rozhodnutí, která považují za původce této situace.
(164)
Soudní dvůr mimo jiné v daném případě usoudil, že výskyt mimořádné okolnosti nelze dále brát v úvahu s ohledem na zásadu právní jistoty (25). Dokud totiž Komise nepřijala rozhodnutí o schválení a dokud nevypršela lhůta pro odvolání proti takovému rozhodnutí, příjemce nemá jistotu ohledně zákonnosti, takže se nelze dovolávat ani zásady ochrany oprávněné důvěry ani zásady právní jistoty.
(165)
Kromě toho, jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 11. března 2010 (26), výskyt mimořádné okolnosti nelze dále brát v úvahu s ohledem na zásadu přiměřenosti. Zrušení protiprávní podpory cestou vrácení je totiž logickým důsledkem zjištění její protiprávnosti, takže vrácení této podpory s cílem obnovení dřívějšího stavu nelze v zásadě považovat za nepřiměřené opatření ve srovnání s cíli ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor.
(166)
Soudní dvůr tudíž došel k závěru, že přijetí tří po sobě jdoucích rozhodnutí, kterými Komise prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem a která byla následně zrušena soudem Společenství, nemůže samo o sobě představovat výjimečnou okolnost, která by mohla odůvodnit omezení povinnosti příjemce navrátit tuto protiprávní a neslučitelnou podporu.
(167)
Komise vzhledem k předchozímu a bez jakýchkoli dalších podkladů, které by představovaly mimořádnou okolnost, tudíž soudí, že v daném případě nenastaly mimořádné okolnosti, které by mohly omezit povinnost CELF vrátit dotyčné podpory (s výjimkou částek vyplacených v letech 1980 a 1981, jak je vysvětleno výše).
6. ZPĚTNÉ ZÍSKÁNÍ
(168)
Francouzské orgány tudíž podle článku 14 nařízení (ES) č. 659/1999 musí od CELF získat zpět částku podpor, které mu byly vyplaceny z titulu programu „malých objednávek“ v průběhu let 1982 až 2001.
(169)
Podle toho, co vyplývá z tabulky (27), celková částka podpory, která má být od CELF získána zpět a která byla přijata v průběhu let 1982 až 2001, činí 4 631 401 EUR, k nimž je třeba připočíst úroky.
(170)
Podle čl. 14 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.
(171)
Z rozsudku Soudního dvora ze dne 12. října 2000 ve věci Magefesa (28) však vyplývá, že je-li podnik v konkursu a stanoví-li tak vnitrostátní právní předpisy, úroky z podpor protiprávně získaných před tímto ohlášením splatné po ohlášení úpadku podniku nejsou dlužné.
(172)
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že francouzské orgány ve své zprávě zaslané dne 27. ledna 2010 informovaly Komisi o situaci, v níž se v současnosti CELF nachází.
(173)
S ohledem na finanční situaci CELF byla CELF přiznána dne 25. února 2009 ochrana před věřiteli. Byl jmenován správce konkurzní podstaty.
(174)
Francouzský stát z titulu sporu ohledně státních podpor přihlásil následující pohledávky: 11 885 785,02 EUR (z titulu platby úroků podle výše uvedeného rozhodnutí Rady státu ze dne 19. prosince 2008) a 4 814 339,90 EUR (z titulu případného vrácení jistiny podpory přijaté v průběhu let 1980-2001).
(175)
Francouzské orgány uvedly, že ze soupisu pohledávek vyplývá, že sporné pohledávky činí 17 045 039,50 EUR z celkových přihlášených pasiv 21 254 232,29 EUR.
(176)
Když správce konkurzní podstaty zjistil, že vyrovnání je zjevně nemožné, požádal o změnu ochrany před věřiteli na soudní likvidaci, zejména z důvodu státem přihlášených pohledávek.
(177)
Obchodní soud v Paříži rozsudkem ze dne 9. září 2009 po zjištění, že výše pasiv vylučuje další pokračování v činnosti, rozhodl o nařízení soudní likvidace a určil likvidátora. Tribunál stanovil dvouletou lhůtu, po jejímž uplynutí bude prověřeno ukončení soudní likvidace. Francouzské orgány uvedly, že stávající a/nebo budoucí spory by však mohly odůvodnit prodloužení termínu ukončení soudní likvidace.
(178)
Francouzské orgány uvedly, že všichni zaměstnanci CELF byli propuštěni a že kancelář likvidátora byla zavřena dne 31. prosince 2009. Probíhají pouze úkony, které směřují k vymáhání dosud dlužných pohledávek od klientů.
(179)
Francouzské orgány v elektronické korespondenci ze dne 9. března 2010 uvedly, že při likvidačním řízení s CELF byla dodržena obvyklá pravidla likvidačního řízení týkajícího se podniků.
(180)
Podle informací, které francouzské orgány Komisi sdělily, CELF již nevykonává žádnou hospodářskou činnost.
(181)
Francouzské orgány musí tudíž vzhledem k probíhající likvidaci CELF dbát v rámci své povinnosti vymáhat navrácení protiprávní podpory zvláště na dodržení judikatury platné v případě likvidace podniku, který je příjemcem podpory (29). To předpokládá zvláště, že aktiva CELF budou prodána za tržní cenu, že stát zanese své pohledávky týkající se vymáhání neslučitelné protiprávní podpory do pasiv podniku v likvidaci a plně uplatní svá věřitelská práva ve všech fázích řízení až do ukončení likvidace.
(182)
Pokud se týká výpočtu úroků, je třeba poznamenat, že ve francouzském právu článek L 622-28 Obchodního zákoníku stanoví, že „rozsudkem o zahájení [řízení o ochraně před věřiteli] se zastavuje nabíhání zákonných a obvyklých úroků, jakož i všech úroků z prodlení a přirážek.“
(183)
V této věci tudíž z částek vyplacených CELF nabíhají úroky počínaje dnem, kdy jí byly dány k dispozici až do dne 25. února 2009, což je datum rozsudku Obchodního soudu v Paříži o zahájení řízení o ochraně před věřiteli, které bylo poté rozsudkem ze dne 9. září 2009 změněno na soudní likvidaci.
7. ZÁVĚR
(184)
Komise konstatuje, že Francie protiprávně poskytla podporu ve prospěch CELF, čímž porušila ustanovení čl. 108 odst. 3 SFEU.
(185)
Tato podpora je neslučitelná s vnitřním trhem a francouzské orgány ji musí získat zpět, s výjimkou částek vyplacených v letech 1980 a 1981, na něž se vztahuje promlčení.
(186)
Francouzské orgány tudíž musí od CELF získat zpět částku 4 631 401 EUR, k níž je třeba přičíst úroky za každou z podpor vyplacených každoročně počínaje rokem 1982. Z částek, které mají být vráceny, nabíhají úroky počínaje dnem, kdy byly dány k dispozici příjemci, až do dne 25. února 2009, což je datum rozsudku Obchodního soudu v Paříži o zahájení řízení o ochraně před věřiteli.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Protiprávní státní podpora, poskytnutá Francií ve prospěch Družstva pro vývoz francouzských knih (CELF) v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie, je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Francie je povinna získat zpět částku 4 631 401 EUR odpovídající částkám, které CELF přijalo v průběhu let 1982 až 2001 z titulu podpory uvedené v článku 1.
2. Z částek, které mají být vráceny, nabíhají úroky počínaje dnem, kdy byly dány k dispozici příjemci, až do dne 25. února 2009, což je datum rozsudku Obchodního soudu v Paříži o zahájení řízení o ochraně před věřiteli.
3. Úroky jsou vypočteny na složeném základě podle kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 3
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 nabývá okamžité účinnosti.
2. Francie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců od data jeho oznámení.
Článek 4
1. Francie ve lhůtě dvou měsíců od data oznámení tohoto rozhodnutí poskytne následující informace:
a)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má od příjemce získat zpět;
b)
podrobný popis přijatých a plánovaných opatření za účelem plnění tohoto rozhodnutí;
c)
dokumenty prokazující, že příjemce byl k navrácení podpory úředně vyzván.
2. Francie bude Komisi informovat o průběhu vnitrostátních opatření přijatých k provádění tohoto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Poskytne okamžitě a na první požádání Komise veškeré informace o přijatých a plánovaných opatřeních za účelem plnění tohoto rozhodnutí. Poskytne rovněž podrobné informace týkající se částky podpory a úroků již získané od příjemce zpět.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 14. prosince 2010.
KOMISJONI OTSUS,
14. detsember 2010,
riigiabi C 39/96 (ex NN 127/92) kohta, mida Prantsusmaa on andnud äriühingule Coopérative d’exportation du livre français (CELF)
(teatavaks tehtud numbri K(2010) 8938 all)
(Ainult prantsuskeelne tekst on autentne)
(EMPs kohaldatav tekst)
(2011/179/EL)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artikli 108 lõike 2 esimest lõiku (1),
olles kutsunud asjaosalisi üles esitama oma märkused eespool osutatud artikli (2) kohaselt ja võttes neid märkusi arvesse
ning arvestades järgmist:
1. MENETLUS
(1)
Euroopa Liidu Üldkohus tühistas 15. aprilli 2008. aasta otsusega (3) (edaspidi „Üldkohtu otsus”) komisjoni 20. aprilli 2004. aasta otsuse 2005/262/EÜ (4) Prantsusmaa poolt Prantsuse Raamatu Ekspordi Kooperatiivile (CELF) abimeetme rakendamise kohta (5).
(2)
Vastavalt Üldkohtu otsusele peab komisjon vastu võtma uue otsuse.
(3)
Osutatud kohtuotsus lõpetab pika õigusliku menetluse, mille põhietapid on esitatud järgnevalt.
A. Esimene etapp
(4)
20. märtsi 1992. aasta kirjas juhtis rahvusvaheline levitamise ja kirjastamise ühing Société internationale de diffusion et d’édition (edaspidi „SIDE”) komisjoni tähelepanu Prantsuse ametiasutuste poolt CELFile reklaami, transpordi ja turustamise jaoks antavale abile, kusjuures nimetatud abist ei oldud komisjoni talitusi eelnevalt teavitatud.
(5)
2. aprilli 1992. aasta kirjas tuletas komisjon Prantsuse ametiasutustele meelde, et mis tahes projektist, millega luuakse või muudetakse abivahendeid, tuleb komisjoni talitusi eelnevalt teavitada, ning palus nimetatud ametiasutustelt teavet SIDE osutatud abimeetmete olemuse ja eesmärgi kohta.
(6)
Prantsuse ametiasutused kinnitasid 29. juuni 1992. aasta kirjas CELFile eraldatavate toetuste olemasolu. Ametiasutused täpsustasid, et nende meetmete eesmärk oli tutvustada prantsuse keelt ja kirjandust prantsuse keelt mittekõnelevates riikides ning et CELF tegeles lisaks sellele veel kolme programmi haldamisega, mis on samuti suunatud prantsuskeelse raamatu kättesaadavamaks tegemisele kaugel asuvate lugejate jaoks.
(7)
7. augusti 1992. aasta kirjas kinnitas komisjon SIDEle CELFile antava abi olemasolu, täpsustas selle eesmärki ja teatas, et kõnealustest abimeetmetest ei ole komisjoni teavitatud. Komisjon täpsustas siiski, et vaidlustatud abimeetmete olemus ei ole selline, mis võiks kahjustada kaubandust liikmesriikide vahel. SIDE-l paluti esitada omapoolsed märkused.
(8)
7. septembri 1992. aasta kirjas teatas SIDE komisjonile, et tema arvates on nimetatud meetmed ja nende tagajärjed ühendusesisese kaubanduse jaoks diskrimineeriva olemusega, vaidlustamata sealjuures kultuuriministeeriumi kultuurialast eesmärki, mis oli seotud vajadusega levitada prantsuse keelt ja kirjandust.
(9)
18. mai 1993. aasta otsuses (6) leidis komisjon, et võttes arvesse erilist konkurentsi raamatusektoris ja kõnealuste abimeetmete kultuurialast eesmärki, tuli nende suhtes kohaldada endise asutamislepingu artikli 92 lõike 3 punktiga c ette nähtud erandit.
(10)
2. augustil 1993 esitas SIDE taotluse alustada hagi nimetatud otsuse kehtetuks tunnistamiseks. 18. septembri 1995. aasta otsusega (7) andis Üldkohus SIDEle osaliselt õiguse, tunnistades komisjoni 18. mai 1993. aasta otsuse kehtetuks, kuid üksnes teatavaid väikeste tellimustega seotud meetmeid käsitlevas valdkonnas.
(11)
Üldkohus leidis, et komisjonil oli õigus võtta vastu positiivne otsus kolme järgmise abikava suhtes, mis CELFile riigi nimel anti:
a)
abi õhuposti teel saadetavatele postipakkidele või postikottidele;
b)
programm „Page à Page” (8) (abi prantsuskeelsete raamatute levitamiseks Kesk- ja Ida-Euroopa riikides);
c)
programm „Programme Plus” (Sahara-taguse Aafrika üliõpilastele suunatud prantsuskeelsed ülikooliõpikud).
(12)
Üldkohus leidis, et komisjonil oli kolme nimetatud toetuskava kohta piisavalt teavet, et põhjendada seisukohta, mille kohaselt nende kavade mõju konkurentsireeglite toimimisele oli tühine. Muu hulgas osutas Üldkohus, et „vaidlusaluste meetmete kultuurialase eesmärgi suhtes on pooled ühel meelel, Prantsuse valitsuse poolt püstitatud eesmärgiks on prantsuse keele ja kirjanduse levitamine”. Üldkohtu hinnangul on alust järeldada, et komisjonil ei olnud erilisi raskusi vaidlusaluste abimeetmete kultuurialase eesmärgi hindamisel ning et selles küsimuses ei ole tarvis täiendavat teavet hankida.
(13)
Seevastu selles osas, mis hõlmab CELFile kompensatsioonide eraldamist üksnes väikeste tellimustega seonduvalt, leidis Üldkohus, et enne otsuse langetamist siseturuga kokkusobivuse kohta oleks komisjon pidanud põhjalikult analüüsima konkurentsitingimusi asjakohases sektoris.
(14)
Üldkohus leidis (kohtuotsuse punkt 76), et komisjon oleks pidanud algatama EÜ asutamislepingu artikli 93 lõikega 2 (praegu Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 lõige 2) ette nähtud menetluse ning et sel põhjusel tuli kuulutada komisjoni 18. mai 1993. aasta otsus kehtetuks, kuivõrd see käsitleb toetust, mida anti üksnes CELFile välismaal paiknevate raamatukaupluste prantsuskeelsete raamatute väikeste tellimuste töötlemise tõttu tekkivate lisakulude kompenseerimiseks.
B. Teine etapp
(15)
Vastavalt Üldkohtu 18. septembri 1995. aasta otsusele otsustas komisjon 30. juuli 1996. aasta otsusega algatada kõnealuste meetmete suhtes uurimismenetluse. Huvitatud isikud, kellel paluti esitada komisjonile oma märkused, saatsid need 1996. aasta detsembri ja 1997. aasta jaanuari jooksul.
(16)
Järgides Üldkohtu ettekirjutust, võttis komisjon 10. juunil 1998. aastal vastu otsuse 1999/133/EÜ (9). Otsuses kinnitati väikeste tellimuste puhul antava abi kultuurialast eesmärki ja leiti endise asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punktile d tuginedes, et väikestele tellimustele osutatud abi ei olnud sellist laadi, mis oleks võinud mõjutada liidusisese kaubavahetuse tingimusi ja konkurentsi sellisel ebasoovitaval määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega prantsuskeelsete raamatute eksporditurul.
(17)
28. veebruari 2002. aasta kohtuotsusega (10) tühistas Üldkohus komisjoni kõnealuse otsuse artikli 1 viimase lause. Üldkohus leidis, et komisjon oleks pidanud sooritama vajalikud kontrollimised, et saada asjakohaseid andmeid, mille alusel eristada vahendusturgu ja prantsuskeelsete raamatute eksporditurgu laiemas mõistes.
(18)
Üldkohus sedastas, et kuna komisjon jättis need kontrollimised sooritamata, tegi ta ilmse hindamisvea, käsitledes hinnangu aluseks võetava turuna prantsuskeelsete raamatute eksporditurgu laiemas mõistes, samas kui vaidlustatud abimeetmed olid suunatud üksnes ekspordi vahendusturule.
(19)
22. juuni 2000. aasta kohtuotsuses (11) lükkas Euroopa Kohus seevastu ilma asja lõpuni uurimata tagasi Prantsuse ametiasutuste hagi seoses komisjoni 10. juuni 1998. aasta otsusega ja sedastas, et isegi juhul, kui abi käsitada ühisturuga kokkusobivana, ei mõjutanud see asjaolu teavitamise kohustust ning et eelneva teavitamise kohustus sisaldas ka abi peatamise kohustuse.
C. Kolmas etapp
(20)
Pärast 10. juuni 1998. aasta otsuse osalist tühistamist palus komisjon oma 14. juuni 2002. aasta kirjas Prantsuse ametiasutustel ja SIDE-l esitada oma märkused otsuse tühistamise põhjuste kohta, sealjuures eeskätt kõnealuse turuga seotud üksikasjade kohta.
(21)
Prantsuse ametiasutustel paluti täpsemalt kommenteerida CELFi pakkumise eripärasid, võrreldes neid teiste turul osalejate, muu hulgas SIDE pakkumisega. SIDE-l paluti täpsemalt kommenteerida väikeste tellimuste mõistet ning näidata, milles seisneb temapoolse pakkumise erinevus CELFi ja teiste turul osalejate pakkumistest.
(22)
SIDE vastas komisjonile 12. augusti 2002. aasta kirjas. Prantsuse ametiasutused vastasid 17. septembri 2002. aasta kirjas.
(23)
19. septembri 2002. aasta kirjas küsiti SIDE-lt, kas nende vastus sisaldab konfidentsiaalset teavet ning pärast SIDE eitavat vastust 30. septembrist 2002 edastas komisjon 17. oktoobri 2002. aasta kirjas SIDE vastuse koos lisadega Prantsuse ametiasutustele kommenteerimiseks. Komisjon esitas ametiasutustele seoses sellega ka mitu täiendavat küsimust.
(24)
30. oktoobri 2002. aasta kirjas esitas komisjon ka SIDE-le mitu täiendavat küsimust, millele SIDE vastas 31. oktoobri 2002 ja 9. detsembri 2002 kirjadega. Vastuseks komisjoni 16. detsembri 2002. aasta kirjas esitatud küsimusele teatas SIDE 23. detsembri 2002. aasta kirjas komisjonile, et tema vastustes ei sisaldu konfidentsiaalset teavet ning et neid võib edastada Prantsuse ametiasutustele kommenteerimiseks.
(25)
Prantsuse ametiasutused ei vastanud tähtaja jooksul ning komisjon oli sunnitud saatma neile 27. novembri 2002. aasta kirjas meeldetuletuse. 19. detsembri 2002. aasta kirjas palusid Prantsuse ametiasutused komisjonilt veel kord ajapikendust.
(26)
9. jaanuaril 2003 saatis komisjon Prantsuse ametiasutustele kommenteerimiseks SIDE 23. detsembri 2002. aasta vastuse. 17. jaanuari 2003. aasta kirjas vastasid Prantsuse ametiasutused komisjoni 17. oktoobril 2002 esitatud küsimustele.
(27)
4. veebruari 2003. aasta kirjas palusid Prantsuse ametiasutused komisjonilt taas ajapikendust 23. detsembril 2002 saadetud SIDE teise vastuse kommenteerimiseks. 11. veebruari 2003. aasta kirjas nõustus komisjon taotletud ajapikendust osaliselt andma. 11. märtsi 2003. aasta kirjas saatsid Prantsuse ametiasutused komisjonile oma vastuse.
(28)
Lisaks sellele palus SIDE kokkusaamist komisjoni talitustega; kohtumine toimus 4. märtsil 2003 ning SIDE esitas seal oma nägemuse kõnealustest asjaoludest algusest peale.
(29)
Osutatud menetluse tulemusena võttis Euroopa Komisjon vastu otsuse 2005/262/EÜ, milles pidas vaidlusalust abi ühisturuga kokkusobivaks endise asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkti d alusel, olles eelnevalt kindlaks teinud, et abi eesmärk ei olnud katta väikeste tellimuste töötlemisest tulenevaid lisakulusid.
D. Neljas etapp
(30)
15. aprilli 2008. aasta otsusega tühistas Üldkohus komisjoni 20. aprilli 2004. aasta otsuse.
(31)
Üldkohus leidis, et selle abi osa puhul, mis kanti CELFile üle enne 1. novembrit 1993, mis on Euroopa Liidu lepingu jõustumise kuupäev, on komisjon teinud õigusliku vea, pidades vaidlusalust abi ühisturuga kokkusobivaks endise asutamislepingu artiklit 87 lõike 3 punkti d alusel, ehkki tegelikult oleks tulnud kohaldada enne 1. novembrit 1993 kehtinud alussätteid. Üldkohus arvestas nimelt asjaolu, et Euroopa Liidu leping ei sisalda üleminekumeetmeid endise EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkti d kohaldamise kohta ja et õiguskindluse põhimõttest tulenevalt on keelatud ühenduse õigusakti kohaldamise alguspunkti määrata õigusakti enda avaldamisest varasemale ajale, välja arvatud erandjuhtudel.
(32)
Lisaks sellele leidis Üldkohus, et vaidlusaluse abi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel tegi komisjon ilmse hindamisvea, kuna hindas CELFi kantud väikeste tellimuste töötlemise kulusid tegelikest suuremaks. 20. aprilli 2004. aasta otsuses ei võtnud komisjon tõepoolest arvesse väikeste tellimuste töötlemise tegelikke kulusid, vaid hindas neid kulusid CELFi kantud kogukulude alusel (väikeste tellimuste töötlemiseks eraldati üks osa kogukuludest, kasutades iga kululiigi puhul erinevat jaotuspõhimõtet). Kuna CELFi muu tegevusega võrreldes kaasnesid väikeste tellimuste töötlemisega täiendavad raskused, kohaldati teatavate kulukategooriate puhul koefitsienti. Üldkohus leidis, et väikestest tellimustest kahe kolmandiku puhul oleks raskusi olnud võimalik lahendada elektrooniliste vahendite kasutamise abil. Seetõttu tegi Üldkohus järelduse, et komisjon tegi hindamisvea, kui kohaldas teatavate kulude (elektroonilisel teel tehtavad tellimused) puhul koefitsienti, ühtlasi otsustas Üldkohus, et ilma kõnealuseid koefitsiente kasutamata oleksid väikeste tellimuste töötlemise kulud olnud väiksemad ja väikeste tellimuste töötlemisega seotud tegevuse tulem oleks olnud positiivne (suurusjärgus 600 000 Prantsuse franki ehk 91 469 eurot). Üldkohtu arvates ei suutnud komisjon tõendada, et tegemist ei ole liigse hüvitise maksmisega.
E. Viies etapp
(33)
Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsuse kohaselt jääb komisjoni 30. juuli 1996. aasta otsusega algatatud menetlus avatuks ja komisjon peab vastu võtma uue otsuse.
(34)
Seoses Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsuse seisukohtadega ja võttes arvesse, et menetluse avamise otsus tehti 30. juulil 1996, soovis komisjon kutsuda Prantsuse ametiasutusi ja huvitatud isikuid üles oma märkusi esitama.
(35)
8. aprillil 2009 võttis komisjon vastu otsuse menetluse laiendamise kohta (12) (otsus K(2009) 2481) ehk menetluse laiendamise otsus). Laiendamisotsus, milles nähti ette uus tähtaeg märkuste esitamiseks, oli täienduseks 30. juuli 1996 otsusele menetluse avamise kohta. Märgitud on, et neid kahte otsust tuleb vaadelda lahutamatult seotuna ning nende alusel algatatakse üks ja sama ametlik uurimismenetlus ning et kuna menetluse laiendamist käsitlevas komisjoni otsuses läks asjaolude ja õiguse kirjeldus või komisjoni eelhinnang lahku 30. juuli 1996. aasta otsusest menetluse avamise kohta, oleks tulnud arvesse võtta üksnes menetluse laiendamise otsust.
(36)
Komisjon tegi huvitatud isikutele ettepaneku esitada kõnealuse meetme kohta oma märkused.
(37)
Komisjon sai Prantsuse ametiasutuste märkused kätte 9. juunil 2009 ja SIDE märkused 23. juulil 2009. 24. augustil 2009 edastas komisjon SIDE märkused Prantsuse ametiasutustele, jättes neile võimaluse neid kommenteerida; Prantsuse ametiasutuste kommentaarid jõudsid komisjonini 24. septembril 2009.
(38)
Ometi ei esitanud Prantsuse ametiasutused komisjoni poolt menetluse laiendamise otsuses nõutud üksikasjalikke andmeid, piirdudes abi proportsionaalsust käsitlevas küsimuses sama teabe esitamisega, mille nad olid esitanud juba 17. septembril 2002, 17. jaanuaril 2003 ja 11. märtsil 2003, mida komisjon ei saanud Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsust arvestades enam sellisel kujul kasutada.
(39)
8. oktoobri 2009. aasta kirjas tuletasid komisjoni talitused Prantsuse ametiasutustele meelde, et neile tuleb esitada üksikasjalikud andmed osutatud konkreetsete punktide kohta, märkides ühtlasi, et juhul kui kõnealune teave ei jõua nendeni kümne tööpäeva jooksul, tuleb komisjonil menetlusmääruse artikli 13 lõike 1 kohaselt võtta vastu lõplik otsus tema käsutuses oleva teabe alusel, olles vajaduse korral nõudnud vajaliku teabe esitamist korraldusega, kohaldades nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks) (13) artikli 10 lõiget 3.
(40)
21. oktoobri 2009. aasta kirjas teatasid Prantsuse ametiasutused komisjonile, et CELF on Pariisi kaubanduskohtu Tribunal de commerce de Paris 9. septembri 2009. aasta otsusega juriidiliselt likvideeritud ning oma tegevuse lõpetanud. Lisaks sellele teatasid Prantsuse ametiasutused, et komisjoni 8. oktoobri 2009. aasta kirjas nõutud üksikasjalike andmete kohta ei ole neil täiendavat teavet ning viitasid oma 9. juunil 2009 edastatud märkustele.
(41)
20. novembri 2009. aasta otsuses (otsus K(2009) 9256 ehk teabe esitamise korraldus) sätestas komisjon, et kuna Prantsusmaa ei ole korduvatele nõuetele vaatamata küsitud teavet esitanud, tuleb anda talle korraldus seda teha.
(42)
2. detsembri 2009. aasta kirjaga teatasid Prantsuse ametiasutused, et neil ei ole täiendavat teavet, mida komisjonile esitada ning viitasid oma 9. juunil 2009 edastatud märkustele.
(43)
2. detsembril 2009 edastasid Prantsuse ametiasutused ühtlasi kirja, milles käsitletakse ülikooli ja teaduskirjanduse abikava „Programme de Livres Universitaires et Scientifiques” ehk „Programme Plus”. Kõnealune abikava ei ole käesoleva otsuse ese.
(44)
22. detsembri 2009. aasta kirjaga soovis komisjon saada Prantsuse ametiasutustelt teavet CELFi olukorra ja CELFi puhul kohaldatud likvideerimismenetluse kohta. Prantsuse ametiasutused vastasid 27. jaanuaril 2010. Täpsustusi edastati ka 9. märtsil 2010 ja 26. novembril 2010.
F. Siseriiklike kohtute menetlus ja eelotsuse küsimused
(45)
Prantsusmaa siseriiklikus kohtus on praegu käimas menetlused, mille raames on esitatud taotlusi Euroopa Kohtusse Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 267 (EÜ asutamislepingu endine artikkel 234) alusel. Menetluste peamised etapid on esitatud järgnevalt.
(46)
SIDE pöördus Prantsusmaa kohtusse endise asutamislepingu artikli 88 lõike 3 otsemõju küsimuses. 5. oktoobri 2004. aasta otsusega, mis kinnitas Pariisi halduskohtu Tribunal administratif de Paris 26. aprilli 2001. aasta otsust, andis Pariisi apellatsioonikohus haldusküsimustes Cour administrative d’appel de Paris Prantsuse riigile korralduse hakata CELFile antud abi tagasi nõudma.
(47)
Vastav kassatsioonkaebus esitati Prantsuse riiginõukogule Conseil d’Etat, kes kinnitas 29. märtsi 2006. aasta kohtuotsusega Cour administrative d’appeli otsuse teatavaid üksikasju, eelkõige asjaolu, et kõnealune abi ei olnud täielikult avaliku teenindamise kohustust (14) kompenseeriva iseloomuga, liikmesriigi kohus ei saanud seda liigitada olemasolevaks abiks ja et CELF ei saanud tugineda õiguspärastele ootustele.
(48)
Ometi otsustas ka Conseil d’Etat oma 29. märtsi 2006. aasta otsusega peatada menetluse seniks, kuni Euroopa Kohus on võtnud seisukoha eelotsuse küsimuste kohta, mille Conseil d’Etat oli talle esitanud, soovides teada, millised on liikmesriigi kohtu kohustused teatamata riigiabi suhtes, mis deklareeriti pärast abi andmist ja mis on komisjoni otsuse kohaselt ühisturuga kokkusobiv.
(49)
12. veebruari 2008. aasta otsuses (15) ütles Euroopa Kohus õigusliku käsitluse kohta järgmist:
„EÜ artikli 88 lõike 3 viimast lauset tuleb tõlgendada selliselt, et liikmesriigi kohus ei pea tegema korraldust selle sätte vastaselt rakendatud abi tagasinõudmiseks, kui komisjon on teinud lõpliku otsuse, millega see abi tunnistatakse ühisturuga kokkusobivaks EÜ asutamislepingu artikli 87 tähenduses. Ühenduse õigust kohaldades peab see kohus tegema abisaajale korralduse intresside maksmiseks ajavahemiku eest, mil ebaseaduslikkus kestis. Oma riigi õiguse raames võib liikmesriigi kohus asjast sõltuvalt teha lisaks korralduse ebaseadusliku abi tagasinõudmiseks ka siis, kui selle riigi õiguse kohaselt tuleb abi hiljem uuesti rakendada. Samuti võib liikmesriigi kohtul olla tarvis rahuldada nõuded abimeetme ebaseaduslikkusega tekitatud kahju hüvitamiseks.
Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas ja juhul, kui ei esine erandlikke asjaolusid, laieneb EÜ artikli 88 lõike 3 viimasest lausest tulenev kohustus heastada ebaseadusliku abi tagajärjed seoses abisaaja poolt tasumisele kuuluvate summade väljaarvutamisega ka ajavahemikule, mis lahutab Euroopa Ühenduste Komisjoni otsust, millega abi tunnistatakse kokkusobivaks, ja selle otsuse tühistamist ühenduse kohtu poolt.”
(50)
Olles võtnud arvesse Euroopa Kohtu 12. veebruari 2008. aasta otsust ja Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsust, tühistas Conseil d’Etat oma 19. detsembri 2008. aasta määrusega Cour administrative d’appel de Paris’ eespool osutatud 5. oktoobri 2004. aasta otsuse artiklid 2, 3 ja 4 ning otsustas järgmist.
(51)
Esiteks tehti kultuuri- ja kommunikatsiooniministrile korraldus hakata sisse nõudma intresse, mis on seotud CELFile ajavahemikul alates 1980. aastast kuni Conseil d’Etat’ otsuse kuupäevani antud riigiabiga ja mis on arvutatud vastavalt komisjoni määrusele (EÜ) nr 794/2004 (16). Ministrile tehti ühtlasi korraldus alustada tagasiulatuvalt nende intresside sissenõudmist, mida oleks tulnud maksta ajavahemikul, mis jääb Conseil d’Etat’ otsuse kuupäeva ja selle kuupäeva vahele, millal oleks tehtud lõplikult kindlaks abi kokkusobivus ühisturuga ja oleks alustatud abi lõplikku tagastamist.
(52)
Peale selle otsustas Conseil d’Etat peatada menetluse seniks kuni Euroopa Kohus on võtnud seisukoha järgmiste eelotsuse küsimuste kohta:
„1.
Kas liikmesriigi kohus tohib peatada riigiabi tagastamise kohustuse küsimust hõlmavat menetlusõigust kuni ajani, mil komisjon võtab vastu lõpliku otsuse abi kokkusobivuse kohta ühisturuga, juhul kui komisjoni esimene otsus abi kokkusobivuse kohta on ühenduse kohtu poolt tühistatud?
2.
Kas olukord, kus komisjon on kolmel korral kinnitanud abi kokkusobivust ühisturuga ja seejärel on Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohus need otsused kehtetuks tunnistanud, võib olla käsitatav erakorralise olukorrana, mille puhul võib liikmesriigi kohus riigiabi tagastamise kohustust piirata?”
(53)
11. märtsil 2010 (17) tegi Euroopa Kohus avalduse kõnealuste eelotsuse küsimuste kohta ja otsustas järgmist:
„1.
Liikmesriigi kohus, kes menetleb EÜ artikli 88 lõike 3 alusel esitatud taotlust, mille ese on ebaseadusliku riigiabi tagastamine, ei või selle taotluse üle otsustamist peatada ajani, mil komisjon teeb pärast varasema positiivse otsuse tühistamist otsuse abi ühisturuga kokkusobivuse kohta.
2.
Asjaolu puhul, et komisjon võtab abi ühisturuga kokkusobivaks tunnistamise kohta vastu kolm järjestikust otsust, mille ühenduste kohus seejärel tühistab, ei ole iseenesest tegemist erandliku asjaoluga, mis juhul, kui abi on antud EÜ artikli 88 lõiget 3 rikkudes, võib põhjendada selle abisaajal olevat abi tagastamise kohustuse piiramist.”
2. KÕNEALUSE MEETME KIRJELDUS
(54)
Prantsuse ametiasutused selgitasid komisjonile, et kultuuriministeerium otsustas 1980. aastal, vastavalt Prantsuse valitsuse üldisele poliitilisele suundumusele prantsuskeelsete raamatute ja prantsuskeelse kirjanduse levitamise osas, anda abi ekspordivahendajatele, kes võtavad vastu igasuguseid tellimusi, sõltumata nende rahalisest suurusest ja tasuvusest. Neid meetmeid olevat rakendatud selleks, et leevendada turu madalseisu ja edendada väikestele mittetasuvatele tellimustele suunatud tegevust ekspordi vahendamise turul.
(55)
Prantsuse ametiasutuste selgituste kohaselt tekkisid väikestel raamatukauplustel, mis paiknevad põhiliselt prantsuse keelt mittekõnelevates piirkondades, mis mõnikord on raskesti juurdepääsetavad ja/või asuvad kaugel, tõsised varustamisraskused, sest nende tellimusi ei ole võimalik rahuldada traditsiooniliste varustusvõrkude abil, kuivõrd tellitavate teoste arv on väga väike ja raamatute eksemplarihind ei ole piisavalt kõrge, et võimaldada tulusust.
(56)
Prantsuse ametiasutuste kohaselt oli kõnealuse abi eesmärk võimaldada ekspordivahendajatel täita nende tellimuste kogumit, mis lähtub raamatukauplustest, mis asuvad välismaal, peamiselt prantsuse keelt mittekõnelevates piirkondades, sõltumata nende tellimuste kogumaksumusest, nende tasuvusest ja nende päritolukohast. Eesmärk on tagada Prantsusmaa kultuurierinevusi toetava poliitika raames prantsuskeelsete raamatute optimaalne levitamine ja soodustada seeläbi prantsuskeelse kirjanduse levikut terves maailmas.
(57)
Prantsuse ametiasutuste poolt väljapakutud abimehhanism nimetusega „Väikeste tellimuste programm” seisnes toetuses, mille eesmärk oli kompenseerida töötlemise lisakulusid väikeste tellimuste puhul, mille Prantsuse ametiasutused olid määranud kindlaks suuruse järgi, mis pidi olema alla 500 Prantsuse frangi (FRF) või sellega võrdne, seega ligikaudu 76 eurot.
(58)
Prantsuse ametiasutuste kohaselt oli toetust saav ettevõte kohustatud edastama kultuuriministeeriumi raamatu ja lugemise direktsioonile ettevõtte üldist tegevust kajastavad andmed (kogukäive, finantsaruanded, eelarveprojektid, koopiad otsustest, millega need andmed on kinnitatud, vajaduse korral ka audiitori aruanne ja töötasude koondtabel), samuti kõik dokumendid, mis olid seotud toetatava tegevusega, eeskätt arved toetuse kasutamise kohta, mis tõendasid eelmisel aastal selliste toimingute sooritamist, mis võimaldasid toetuse eraldamist.
(59)
Tegelikult kasutas väikeste tellimuste programmi vaid üks ettevõte - CELF. Prantsuse ametiasutuste kohaselt pidi ettevõte iga järgmise aasta toetusetaotlusele lisama tõenduse väikeste tellimuste teenindamisega tekkinud lisakulude kohta. Veerand eelmisel aastal kinnitatud toetusest maksti välja aasta alguses, ülejäänud osa maksti välja järgmisel sügisel, pärast seda, kui riigiorganite esindajad olid tutvunud toetust saava ettevõtte eelarveprojektiga ja eelarveaasta esimese poole jooksul toimunud tegevusega. Oli kokku lepitud, et juhul kui kogu abisummat täielikult ära ei kulutata, arvatakse ülejäänud summad järgmisel aastal eraldatavast toetusest maha. Lisaks sellele viibis kultuuriministeerium vaatlejana CELFi haldusnõukogudes ja üldkogudel.
(60)
Tuleb täpsustada, et pärast abisumma pidevat vähenemist alates 1997. aastast lõpetati kõnealuse abi andmine 2002. aastal. Seega sai CELF ajavahemikus 1980-2001 igal aastal abi, millega Prantsuse ametiasutuste kohaselt oli ette nähtud vähendada kulusid seoses prantsuskeelsete raamatute väikeste tellimustega välisriikidest. Kokku sai CELF ajavahemikus 1980-2001 kõnealuse abi raames ligikaudu 4,8 miljonit eurot.
Tabel
CELFile alates 1980. aastast eraldatud abisummad väikeste tellimuste töötlemiseks
Prantsuse ametiasutuste esitatud andmed
(summad eurodes on ümardatud)
Aasta
Abisumma
1980
91 469,41
1981
91 469,41
1982
205 806,17
1983
164 644,94
1984
137 204,12
1985
141 777,59
1986
248 491,90
1987
214 953,11
1988
213 428,62
1989
259 163,33
1990
304 898,03
1991
373 500,09
1992
422 283,78
1993
382 647,03
1994
304 898,03
1995
304 898,03
1996
304 898,03
1997
243 918,43
1998
182 938,82
1999
121 959,21
2000
60 979,61
2001
38 112,25
2002
0
3. PRANTSUSMAA KOMMENTAARID JA SIDE MÄRKUSED MENETLUSE LAIENDAMISE KOHTA
(61)
9. juuni 2009. aasta vastuses menetluse laiendamise otsusele esitasid Prantsuse ametiasutused järgmised märkused.
(62)
Kõigepealt osutasid nad, et nõustuvad komisjoni analüüsiga, mille kohaselt võis CELFile antud abi lugeda riigiabiks ja mille kohaselt ei olnud selle puhul võimalik ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 2 ja lõike 3 punktides a ja b sätestatud erandeid kohaldada.
(63)
Abi hindamisel ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktidest c ja d lähtuvalt ei esitanud Prantsuse ametiasutused uusi üksikasju abi proportsionaalsuse kohta.
(64)
Muu hulgas täheldasid Prantsuse ametiasutused, et nende arvates võib CELFile antud ülesannet lugeda üldhuviteenuseks ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 tähenduses.
(65)
Lõpuks - ja mis kõige olulisem - rõhutasid Prantsuse ametiasutused, et erandliku asjaolu esinemise tõttu ei peaks komisjon abi tagasi nõudma.
(66)
Nagu eelnevalt osutatud, ei esitanud Prantsuse ametiasutused üksikasjalikke andmeid, mida komisjon oli menetluse laiendamise otsuses neilt palunud, vaid saatsid abi proportsionaalsuse küsimuses uuesti juba 2002. ja 2003. aastal esitatud andmed, mida komisjon ei saanud Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsust arvestades sellisel kujul kasutada. Pärast 8. oktoobril 2009 saadetud meeldetuletuskirja otsustas komisjon 20. novembril 2009 teha Prantsuse ametiasutustele korralduse määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 10 lõike 3 kohaselt nõutud teabe esitamise kohta. 2. detsembri 2009. aasta kirjas vastasid Prantsuse ametiasutused, et neil ei ole täiendavat teavet, mida komisjonile esitada.
(67)
23. juuli 2009. aasta märkustes esitas SIDE järgmised seisukohad.
(68)
SIDE tuletas meelde, et abi sai üksnes CELF, vaatamata sellele, et SIDE arvates ei ole selline tegevus ainuomane üksnes CELFile; toetuse andmine geograafiliselt hajali asuvate raamatupoodide esitatud mis tahes suuruses tellimustele, sealhulgas väga väikestele, selleks et neid kirjastusele esitamiseks suurema tellimusena rühmitada, oleks SIDE arvates ekspordi vahendustegevuse sisu. SIDE osutas ühtlasi, et abi andmisest keeldumist ei oleks tulnud põhjendada mitte väidetava läbipaistvuse puudumisega, vaid sellega, et tegemist on eraettevõttega ja mitte kirjastajate kooperatiiviga.
(69)
Lisaks sellele esitas SIDE üksikasjaliku vastulause väitele, et abi olevat olnud vajalik. Selles kontekstis väitis ta, et määratlus „väikesed tellimused” oli meelevaldne ja lükkas tagasi kõik Prantsuse ametiasutuste esitatud arvandmed.
(70)
Veel leidis SIDE, et abi andmisel ei saa aluseks võtta ELi toimimise lepingu artikli 106 lõiget 2 ning põhjendas seda liikmesriigi kohtu otsustega CELFi tegevuse kohta.
(71)
Lõpetuseks märkis SIDE, et tegelikkuses ei esinenud mingeid erandlikke asjaolusid, mille alusel oleks võinud riigiabi tagastamise kohustust piirata.
4. ABI HINDAMINE
(72)
Tuleb teha kindlaks, kas kõnealuse meetme puhul on tegemist riigiabiga ja kas seda saab vajaduse korral pidada siseturuga kokkusobivaks. Hindamisel peab komisjon võtma arvesse Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsust.
A. Meetme hindamine ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikest 1 lähtuvalt
(73)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 on sätestatud et „kui aluslepingutes ei ole sätestatud teisiti, on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.”
(74)
Nagu juba osutatud menetluse laiendamise otsuses, tuletas komisjon ka nüüd sissejuhatuseks meelde, et komisjoni järeldus, mille kohaselt võis kõnealust meedet lugeda riigiabiks aluslepingu tähenduses, ei ole kunagi tekitanud kahtlust komisjonis toimunud eri menetlusetappides, Euroopa Liidu Kohtu otsustes (18) ega liikmesriigi kohtu otsustes (19). Ka Prantsuse ametiasutused osutasid oma 9. juuni 2009. aasta vastuses menetluse laiendamise otsusele, et nad on nõus komisjoni analüüsiga, mille kohaselt CELFile antava abi puhul on tegemist riigiabiga.
(75)
Komisjon leiab, et kõnealune meede on riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 (endise EÜ asutamislepingu artikli 87 artikkel 1) tähenduses järgmistel põhjustel.
(76)
Kõigepealt annab meede CELFile eelise, kuna võimaldab väikeste tellimuste kulu vähendada. Meede on valikuline, kuna tegelikkuses saab sellest kasu üksnes CELF.
(77)
Peale selle rahastatakse meedet Prantsuse riigi eelarvelistest vahenditest, st riigi ressurssidest. Meetme rakendamise otsuse tegi kultuuriminister ja seega tuleb tagasimakse teha Prantsuse ametiasutustel.
(78)
Ühtlasi võib meede mõjutada liikmesriikide kaubavahetust ja moonutada konkurentsi. Abi antakse Prantsuse vahendajatele (tegelikkuses CELFile), kes ekspordivad prantsuskeelseid raamatuid peamiselt prantsuse keelt mittekõnelevatesse riikidesse. Nimetatud Prantsuse vahendajad konkureerivad seega vähemalt potentsiaalselt teiste prantsuskeelsete raamatute vahendajatega Euroopa Liidu teistes prantsuskeelsetes riikides (eeskätt Belgia ja Luksemburg). Asjaolu, et meetme poolt kaubavahetusele ja konkurentsi häirimisele avaldatav mõju tundub olevat väike, ei muuda järelduse mõtet. Euroopa Kohtu pidevat kohtupraktikat arvestades ei pidanud komisjon kindlaks tegema, kuivõrd abi tegelikult liikmesriikidevahelist kaubavahetust mõjutab ja konkurentsi moonutab, piisas sellest, et abi võis kaubavahetust mõjutada ja konkurentsi moonutada.
(79)
Lõpetuseks leiab komisjon, et tingimused Altmarki kohtupraktika kohaldamiseks ei ole täidetud. 24. juuli 2003. aasta otsuses (20) täpsustas Euroopa Kohus, millistel tingimustel ei saa üldist majandushuvi pakkuvate teenuste haldamisega tegelevale ettevõttele makstavat toetust riigiabiks lugeda: „esiteks oli abi saav ettevõtja reaalselt vastutav avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest ja see kohustus oli täpselt määratletud; teiseks olid parameetrid, mille alusel hüvitis arvutati, eelnevalt objektiivselt ja läbipaistvalt kindlaks määratud; kolmandaks ei olnud hüvitis suurem, kui oli vajalik avaliku teenindamise kohustuse täitmisest tulenevate kulude täielikuks või osaliseks katmiseks, arvestades selle kohustuse täitmisega seotud tulu ja mõistlikku kasumit; neljandaks, kui avaliku teenindamise kohustust täitvat ettevõtjat ei valitud avalikus hankemenetluses, oli sobiva hüvitise tase kindlaks määratud selliste kulude analüüsi alusel, mida keskmise suurusega, hästi korraldatud juhtimise ja asjassepuutuva avaliku teenindamise nõudluse rahuldamiseks vajalike sobivate transpordivahenditega varustatud ettevõtja oleks nende kohustuste täitmiseks kandnud, arvestades kohustuste täitmisega seotud tulusid ja mõistlikku kasumit.”
(80)
Käesoleval juhul ja ilma et oleks vaja iga tingimust edasi arendada, kuna viimased on kumulatiivsed, leiab komisjon, et CELFi ei valitud avalikus hankemenetluses ja et hüvitise tase ei olnud kindlaks määratud selliste kulude analüüsi alusel, mida keskmise suurusega, hästi korraldatud juhtimise ja vajalike sobivate tootmisvahenditega varustatud ettevõtja oleks nende kohustuste täitmiseks kandnud.
(81)
Neil tingimustel CELFile antud abi on riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna selles on esindatud kõik riigiabi mõistele vastavad üksikasjad.
(82)
Kuid Prantsuse ametiasutused ei teavitanud komisjoni kõnealusest abist. Abi andmine oli seega vastuolus ELi toimimise lepingu artikli 108 lõikega 3, milles on ette nähtud, komisjoni teavitatakse kõikidest plaanidest abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma arvamuse. Abi andmine oli seega ebaseaduslik.
(83)
Kõnealune meede on riigiabi ning hinnata tuleb selle kokkusobivust siseturuga.
B. Meetme hindamine ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikest 2 ja 3 lähtuvalt
(84)
Komisjon täheldab, et ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 2 sätestatud erijuhud ei ole kõnealuste meetmete puhul kohaldatavad, sest kõnealused meetmed ei ole ilmselgelt suunatud nimetatud lõikes sõnastatud eesmärkide saavutamisele.
(85)
Abi ei vasta samuti ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktis a määratletud erijuhu tingimustele, sest kõnealused abimeetmed ei olnud suunatud majandusarengu edendamiseks piirkondades, mis saavad selles punktis sätestatud abi kasutada. Artikli 107 lõike 3 punktis b käsitletud erijuht, mis on seotud abiga üleeuroopalist huvi pakkuva tähtsa projekti elluviimisega, ei ole samuti antud olukorras kohaldatav, sest kõnealused abimeetmed ei olnud suunatud sellise projekti elluviimisele. Kuivõrd abimeetmed ei olnud samuti suunatud Prantsusmaa majanduses esineva tõsise häire kõrvaldamisele, ei ole antud olukorras rakendatav ka artikli 107 lõike 3 punkti b teises osas käsitletud erijuht.
(86)
Komisjon peab seega esitama küsimuse ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktide c ja d (endine EÜ asutamislepingu artikli 87 punktid c ja d) kohaldatavuse kohta.
(87)
Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsuse kohaselt tuli eraldi vaadelda abi, mida anti pärast Euroopa Liidu lepingu jõustumist (1. november 1993), ning abi, mida anti enne nimetatud lepingu jõustumist ja mille puhul tuleb kohaldada alussätteid, mis olid jõus osutatud ajavahemikul.
(88)
Sellega seoses märgib komisjon, et veerand eelmisel aastal kinnitatud toetusest maksti CELFile välja aasta alguses, ülejäänud osa maksti välja järgmisel sügisel, pärast seda, kui riigiorganite esindajad olid tutvunud toetust saava ettevõtte eelarveprojektiga ja eelarveaasta esimese poole jooksul toimunud tegevusega. Kui kogu abisummat täielikult ära ei kulutatud, arvati ülejäänud summad järgmisel aastal eraldatavast toetusest maha. 1993. aasta toetuse üks osa kanti üle 1993. aasta alguses ja jääk 1993. aasta sügisel. Otsuse anda abi 1993. aastaks võtsid Prantsuse ametiasutused 1992. aasta lõpus või 1993. aasta alguses, igal juhul enne Euroopa Liidu lepingu jõustumist. Komisjon leiab seega, et 1993. aastaks antud abi tuleb hinnata enne Euroopa Liidu lepingu jõustumist kohaldatud õigusaktide alusel.
a) Abi hindamine ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktist d lähtuvalt
(89)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktis d (endine EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkt d) on sätestatud, et „siseturuga kokkusobivaks võib pidada […] abi kultuuri edendamiseks ja kultuuripärandi säilitamiseks, kui niisugune abi ei kahjusta kaubandustingimusi ja konkurentsi liidus määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega”.
(90)
Seega tuleb kindlaks teha, kas CELFile anti ajavahemikus 1994-2001 abi kultuurialasel eesmärgil ja kas abi kahjustas või mitte kaubandustingimusi ja konkurentsi Euroopa Liidus määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega.
i) Kultuurialane eesmärk
(91)
Sissejuhatuseks tuletab komisjon meelde, et CELFile antud abi kultuurialast eesmärki tunnistas ka Üldkohus oma eespool osutatud 18. septembri 1995. aasta otsuses. Kohtuotsuse punktis 62 leiab Üldkohus, et „vaidlusaluste meetmete kultuurialase eesmärgi suhtes on pooled ühel meelel, Prantsuse valitsuse poolt püstitatud eesmärgiks on prantsuse keele ja kirjanduse levitamine. Sellega seoses leiab kohus ühtlasi, et materjalid, mis olid komisjoni käsutuses siis, kui ta võttis vastu oma otsuse, sealhulgas ka informatsioon, mis sisaldus SIDE nõukogu 7. septembri 1992 kirjas, lihtsustasid selle eesmärgi olemuse ja õiguspärasuse hindamist. Sellistest asjaoludest lähtudes on alust järeldada, et komisjonil ei olnud erilisi raskusi vaidlusaluste abimeetmete kultuurialase eesmärgi hindamisel, ning et puudus vajadus täiendava informatsiooni hankimise järele selles küsimuses.”
(92)
Prantsuse ametiasutused märkisid tõepoolest, et kõnealust abi anti kultuurialasel eesmärgil, mis oli suunatud prantsuskeelsete teoste levitamise soodustamisele prantsuse keelt mittekõnelevates riikides. Seega oli tegemist tahtliku poliitikaga, mille eesmärk oli kaitsta ja edendada kultuurilist mitmekesisust rahvusvahelisel tasandil.
(93)
Kultuurierinevuste kaitse ja toetamine on Euroopa Liidu üheks aluspõhimõtteks. Need põhimõtted esinevad ka ELi toimimise lepingu artikli 167 lõikes 1 (endine EÜ asutamislepingu artikli 151 lõige 1), milles on sätestatud, et „liit aitab kaasa liikmesriikide kultuuride õitsengule, ühtlasi respekteerides nende rahvuslikku ja regionaalset mitmekesisust ning samal ajal rõhutades ühist kultuuripärandit” ning samuti artikli 167 lõikes 4, milles on sätestatud et „aluslepingute teiste sätete kohaselt tegutsedes võtab liit arvesse erinevaid kultuuriaspekte eriti selleks, et respekteerida ja edendada oma kultuuride mitmekesisust”.
(94)
Seetõttu leiab komisjon, et Prantsuse ametiasutuste poolt CELFile eraldatud abi prantsuskeelsete raamatute levitamise tagamiseks oli tõepoolest suunatud kultuurialase eesmärgi saavutamisele.
ii) Kriteeriumid, mille kohaselt võiksid kaubandustingimused ja konkurents saada liidus kahjustada määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega
(95)
Komisjon peab tegema kindlaks, kas kõnealused meetmed olid Prantsuse ametiasutuste püstitatud kultuurialase poliitika eesmärkidest lähtuvalt vajalikud ja proportsionaalsed.
(96)
Sissejuhatuseks tuleb meelde tuletada, et vastavalt Üldkohtu eespool osutatud 28. veebruari 2002. aasta otsusele tuleb kõnealuseid meetmeid hinnata prantsuskeelsete raamatute ekspordi vahendamise turust lähtuvalt.
(97)
Kõigepealt tuleb esitada küsimus abi vajalikkuse kohta.
(98)
Prantsuse ametiasutuste kohaselt käivitati meetmed kultuuriministeeriumi poolt 1980. aastal; ajal, mil vastavas valdkonnas tegutsenud ettevõtted (Groupe Hachette ja Les Messageries du livre) olid otsustanud lahkuda ekspordi vahendamise turult. Prantsuse ametiasutuste sõnul moodustati vaidlustatud meetmesüsteem selleks, et julgustada ettevõtteid kõnealusele turule tulema ja et kõik prantsuskeelsete raamatute tellimused, mis pärinevad prantsuse keelt mittekõnelevatest piirkondadest, saaksid täidetud. Sellega tagati, et prantsuskeelsed raamatud võiksid jõuda kõikidesse raamatukauplustesse, sealhulgas ka nendesse, mis asuvad kaugetes riikides, ja seda isegi eeldusel, et need kauplused võivad vajada vaid mõnda üksikut raamatut, mis pealegi võivad olla kirjastatud erinevate kirjastuste poolt.
(99)
Menetluse laiendamise otsuse järel esitatud märkuste raames märkis SIDE omalt poolt, et asjaomane abi ei olnud vajalik. Isegi kui on tõsi, et teatavad ettevõtjad lõpetasid 1980. aastal vahendustegevuse, tuletab SIDE meelde, et just sellel ajavahemikul asutati ta ise, selleks et turule tulla. Muu hulgas vaidlustab SIDE ka väite, et CELF olevat kasutanud väikeste tellimuste puhul tavalisest erinevat töötlemist. SIDE paneb eelkõige kahtluse alla Prantsuse ametiasutuste esitatud arvandmed ja väidab, et CELFi ja SIDE andmed on võrdlemisi sarnased, kui vaadata nende suhet mõlema ettevõtte käibesse, arvete hulka ja tellimuste arvu. Laiemalt paneb SIDE kahtluse alla mõiste „väikesed tellimused”, nii nagu Prantsuse ametiasutused seda määratlenud on. SIDE arvates on see mõiste meelevaldne, sest ühe tellimuse töötlemise maksumus ei sõltu selle summast, vaid ridade arvust.
(100)
Komisjon leiab, et abi vajalikkuse kohta ei ole vaja teha lõplikke järeldusi, sest vajaduse ja proportsionaalsuse tingimused on kumulatiivsed ning et põhjenduses 121 sedastatakse, et proportsionaalsuse tingimuse täitmise kohta puudub tõestus.
(101)
Teiseks leiab komisjon, et võttes arvesse meetmega seotud summasid, prantsuskeelsete raamatute ja teistes keeltes raamatute äärmiselt madalat vastastikust asendatavust ning märkimisväärset erinevust mitteprantsuskeelsetesse riikidesse ühelt poolt Prantsusmaa poolt ja teiselt poolt Belgia ja Luksemburgi poolt eksporditavate prantsuskeelsete raamatute hulga vahel, on meetme põhjustatud mõju Euroopa Liidu sisesele kaubavahetusele ja turu konkurentsi moonutamise ulatus äärmiselt piiratud.
(102)
Prantsuskeelsete raamatute ekspordi vahendamise turu kohta märgib komisjon täpsemalt, et CELF ja SIDE tegelevad ekspordi vahendustegevuse raames raamatute levitamisega prantsuse keelt mittekõnelevatesse piirkondadesse. Prantsuskeelsetes riikides on kohalik turg kaetud suurte kirjastuste poolt tänu nende filiaalidele või esindajatele. Ekspordi vahendamisel on seega väga väike osa nendel turgudel, mis on prantsuskeelsete raamatute peamiseks adressaadiks.
(103)
Prantsuskeelsete raamatute ekspordi vahendamise turul on esindatud sellised üldised vahendajad nagu SIDE ja CELF; nende vähem olulisteks konkurentideks on piiratud ulatuses spetsialiseerunud vahendajad, kes müüvad väga vähesel hulgal otse lõppkasutajatele; teatav arv raamatukauplusi, mis teenindavad, kas või erandkorras, välismaa raamatukaupluste tellimusi; ja internetiraamatukauplused, kelle tegevuse maht oli asjaomase meetme rakendamise ajavahemikus veel võrdlemisi väike.
(104)
Kõnealusel turul oli peamiseks ettevõtjaks, keda asjaomased meetmed puudutasid, kaebuse esitaja. Ühest küljest kinnitavad Prantsuse ametiasutused, et väikeste tellimuste programmis oleksid võinud põhimõtteliselt osaleda kõik ettevõtted, kes oleksid soovinud selles osalemist taotleda, ja kes oleksid olnud nõus abi andmise tingimustega. Prantsuse ametiasutused osutavad, et kui kultuuriministeerium keeldus 1991. aastal SIDE-le abi andmast, põhjendatud seda SIDE keeldumisega allutada ettevõte läbipaistvusnõuetele, mis oli nimetatud abi saamise eelduseks. Teisest küljest osutas SIDE, et Prantsuse ametiasutuste keeldumine oli seotud asjaoluga, et SIDE puhul oli tegemist eraettevõtjaga, mitte kirjastajate kooperatiiviga. Pärast komisjoni 18. mai 1993. aasta otsuse tühistamist tuletas kultuurministeerium 1996. aastal ka SIDE-le meelde, et väikeste tellimuste töötlemise abikava ei olnud mõeldud üksnes CELFile. Ministeerium pakkus oma 3. septembri 1996. aasta kirjas SIDE-le välja läbirääkimisi, et selgitada, kas ettevõte on nõutavate läbipaistvustingimuste rakendamisel võimeline pakkuma samasugust teenust kui CELF. 26. septembril 1996 toimunud kohtumisel teatas SIDE juhtkond kultuuriministeeriumile, et nad ei soovi osaleda programmis, mille vastavuse ühenduse õigusaktidele võib komisjon kahtluse alla panna.
(105)
Igal juhul tundub, et kõik üksikasjad, mis on esitatud nii eespool osutatud põhjendustes (101) kui ka järgnevates, näitavad et meetmete põhjustatud mõju Euroopa Liidu siseste kaubandustingimuste ja konkurentsi kahjustamisel oli suhteliselt piiratud.
(106)
Meetme proportsionaalsuse hindamiseks peab komisjon kolmandaks võrdlema saadud abisummasid kuludega, mida CELF oli Prantsuse ametiasutuste seatud eesmärgi saavutamiseks kandnud.
(107)
Siinkohal tuleb meenutada tellimuse töötlemise eri etappe, mille kohta on eri pooled ühel meelel:
a)
tellimislehe vastuvõtmine raamatukaupluselt;
b)
tellimuse kodeerimine;
c)
tellimuse sisestamine;
d)
tellimuse edastamine kirjastusele;
e)
raamatute vastuvõtmine;
f)
igale kliendi jaoks füüsilise asukoha, „lahtri” eraldamine, kuhu tellitud raamatud paigutatakse;
g)
pakkimine.
(108)
Prantsuse ametiasutuste kohaselt kandis CELF väikeste tellimuste töötlemisega seotud kulusid. Prantsuse ametiasutuste hinnangu kohaselt tekitavad teatavad tellimused ekspordi vahendamise turul lisakulusid, nii et kõnealune tegevus ei saa olla tulus. Prantsuse ametiasutused väitsid, et nad pidasid kinni väikese tellimuse jaoks kehtestatud piirist 500 FRF (76,22 eurot), mis määrati kindlaks empiiriliselt. Prantsuse ametiasutused täpsustasid, et mõned alla 500 FRF maksumusega tellimused võisid olla tulusad, samas kui teised, mille maksumus ületas nimetatud summat, ei pruukinud seda olla. Eesmärgiks oli leida majanduslikult vastuvõetav mehhanism selleks, et CELF oleks nõus väikesi, kuid vähetulusaid tellimusi töötlema.
(109)
Nii nagu komisjon oma menetluse laiendamise otsuses juba märkis, pidid Prantsuse ametiasutused tegema ühisturuga kokkusobivuse analüüsis kindlaks CELFi kantud kulude summa ja selle vastavuse tegelikkusele.
(110)
Selleks palus komisjon oma menetluse laiendamise otsuses, et Prantsuse ametiasutused esitaksid talle teatava hulga üksikasju, et oleks võimalik Üldkohtu otsusest järeldusi teha ja otsustada abi proportsionaalsuse üle. Komisjon palus nimelt esitada talle järgmised üksikasjad:
-
piisav põhjendus asjaolule, miks väikeste tellimustega seotud kulud ei ole kättesaadavad kõigi asjaomaste aastate lõikes ning piisav selgitus selle kohta, kuidas oli võimalik heaks kiita ekstrapoleerimine ainuüksi aastat 1994 käsitlevate andmete alusel;
-
andmed, mille alusel võeti arvesse 1994. aasta väikeste tellimuste töötlemise tegelikke (ja mitte üksnes hinnangul põhinevaid) kulusid (vähemalt teatavate kulukategooriate puhul) ning tõenäoline piisav põhjendus, miks kiideti heaks nende kulude hinnang CELFi kantud kogukuludest lähtuvalt;
-
veenvad kulude jaotuspõhimõtted, mille alusel eraldati üks osa kogukuludest väikeste tellimuste töötlemiseks ja mida võis kogu asjaomase ajavahemiku jooksul iga kulukategooria puhul kohaldada;
-
teave asjaomaste aastate jooksul elektrooniliselt edastatud tellimuste osatähtsuse suurenemise kohta;
-
väikeste tellimustega seotud kulud põhjendamatute üksikkoefitsientide puudumise korral;
-
nende kulude arvutamine, mida CELF kandis seoses väikeste tellimuste töötlemisega ja ilma koefitsiente kohaldamata või kohaldades koefitsiente üksnes nende tellimuste puhul, mis ei olnud esitatud elektroonilisel teel;
-
Prantsuse ametiasutuste seisukoht Üldkohtu arvutamismeetodi kohta, mille kohaselt oleksid väikeste tellimuste töötlemisega seotud kulud ilma kõnealuseid koefitsiente rakendamata olnud 635 000 Prantsuse frangi võrra (96 805,13 eurot) väiksemad, võtmata isegi arvesse muid kululiike peale nende, mille puhul kasutati koefitsienti „kolm”. Tuleb tuletada meelde, et Üldkohtu arvutusmeetodi kohaselt oleks väikeste tellimuste töötlemisega seotud tegevuse tulem olnud positiivne suurusjärgus üle 600 000 Prantsuse frangi (91 469,41 eurot);
-
Prantsuse ametiasutuste seisukoht CELFi mõistliku kasumi teenimise võimaluse kohta.
(111)
Nagu komisjon seda juba oma menetluse laiendamise otsuses märkis, ei ole ta ilma Prantsuse ametiasutuste täiendavate selgitusteta ja nendepoolse andmete ajakohastamiseta suuteline analüüsima väikeste tellimuste programmi toetuse kasutamise arveid, mida Prantsuse ametiasutused olid oma 17. jaanuari 2003. aasta kirjas aastate 1994-2001 kohta esitanud, samuti ei ole ta suuteline uurima 5. märtsi 1998. aasta kirjas esitatud analüütilise raamatupidamise andmeid.
(112)
Vaatamata sellele ei esitanud Prantsuse ametiasutused komisjoni menetluse laiendamise otsuses soovitud üksikasjalikke andmeid, piirdudes abi proportsionaalsust käsitlevas küsimuses sama teabe esitamisega, mille ta oli juba esitanud 17. septembril 2002, 17. jaanuaril 2003 ja 11. märtsil 2003 ning mida komisjon ei saanud Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta kohtuotsust arvestades enam sellisel kujul käsitleda.
(113)
8. oktoobri 2009. aasta kirjaga tuletasid komisjoni talitused Prantsuse ametiasutustele meelde nõuet, et neile esitataks üksikasjalikud andmed osutatud konkreetsete punktide kohta, märkides ühtlasi, et juhul kui kõnealune teave ei jõua nendeni kümne tööpäeva jooksul, tuleb komisjonil menetlusmääruse artikli 13 lõike 1 kohaselt võtta vastu lõplik otsus tema käsutuses oleva teabe alusel, olles vajaduse korral teinud määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 10 lõike 3 kohase korralduse vajaliku teabe saamiseks.
(114)
21. oktoobri 2009. aasta kirjas teatasid Prantsuse ametiasutused, et neil ei ole täiendavat teavet, mida esitada ja saatsid uuesti 9. juunil 2009 esitatud märkused.
(115)
20. novembri 2009. aasta otsusega (teabe saamise korraldus) otsustas komisjon seega, et kuna Prantsusmaa ei ole korduvatele nõuetele vaatamata nõutud teavet esitanud, tuleb teda kohustada seda tegema.
(116)
2. detsembri 2009. aasta kirjas teatasid Prantsuse ametiasutused, et neil ei ole täiendavat teavet, mida komisjonile esitada ning viitasid 9. juunil 2009 edastatud märkustele.
(117)
Menetlusmääruse artiklis 13 on sätestatud, et „võimaliku ebaseadusliku abi kontrollimise põhjal tuleb teha otsus […]. Kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust, tehakse see otsus kättesaadava teabe põhjal”.
(118)
Nagu eespool märgitud ei esitanud Prantsuse ametiasutused komisjonile üksikasju, mida viimane oli mitmel korral, viimati 20. novembri 2009. aasta korraldusotsusega nõudnud.
(119)
Menetlusmääruse artikli 13 kohaselt teeb komisjon seega otsuse olemasolevate andmete põhjal, tuletades meelde, et Prantsuse ametiasutused peavad igal juhul tõendama, et kõnealune abi on siseturuga kokkusobiv ja seega proportsionaalne.
(120)
Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta kohtuotsuse ja komisjoni käsutuses olevate üksikasjade põhjal ei tundu olevat võimalik võtta aluseks 1994. aasta väikeste tellimuste töötlemise hinnanguliste kulude ekstrapoleerimist. Ühtlasi ei tundu olevat võimalik kasutada põhjendamatute kulude jaotuspõhimõtet ja põhineda andmetel, mille puhul kohaldati põhjendamatuid üksikkoefitsiente, seda eelkõige elektroonilisel teel tehtud tellimuste puhul. Üldkohtu otsuses osutatud väikeste tellimuste töötlemisega seotud kulude arvutamise kontekstis ja kuna Prantsuse ametiasutused ei olnud esitanud komisjonile andmeid, mille alusel hajutada kahtlusi abi proportsionaalsuse kohta, mis komisjon tõi esile menetluse laiendamise otsuses, ei tehtud kindlaks, et väikeste tellimuste töötlemise tulem oli negatiivne.
(121)
Seetõttu leiab komisjon, et aastatel 1994-2001 antud abi vastavus proportsionaalsuse nõuetele ei ole tõendatud.
(122)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti d kohaselt ei ole abi seega siseturuga kokkusobiv.
b) Abi hindamine ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktist c lähtuvalt
(123)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktis c (endine EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkt c) on sätestatud, et „siseturuga kokkusobivaks võib pidada […] abi teatavate majanduspiirkondade tegevuse arendamise lihtsustamiseks, kui niisugune abi ei kahjusta kaubandustingimusi ja konkurentsi liidus määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega”.
(124)
Üldkohtu 15. aprilli 2008 aasta otsuse kohaselt ei saa ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktiga d (endine EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkt d) ette nähtud erandit kohaldada abidele, mida maksti CELFile aastatel 1980-1993. Seega tuleb teha kindlaks kas nende puhul oleks saanud kohaldada ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktiga c (endine EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkt c) ette nähtud erandit.
(125)
Sama tuleb teha ka ajavahemikus 1994-2001 antud abi kohta, mille puhul otsustas komisjon eespool osutatud põhjenduse (122) kohaselt, et ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktiga d (endine EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkt d) ette nähtud erandit nende puhul ei kohaldatud.
(126)
Et teha kindlaks, kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkt c võiks olla aluseks siseturuga kokkusobivusele, peab komisjon välja selgitama, kas asjaomane abi teenib ühishuvi eesmärki ja kas abi ei kahjusta kaubavahetust määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega.
(127)
Komisjon leiab, et abi teenib ühishuvi sellist eesmärki, mis oli varasemalt kindlaks määratud. Selles kontekstis tuleb meenutada, et endise asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkti d (praegu ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkt d) kohaselt Euroopa Liidu lepingus sätestatud erand peaks olema kinnituseks poliitikale, mida komisjon rakendas endise artikli 92 lõike 3 punkti c alusel enne Euroopa Liidu lepingu jõustumist. Varem oli komisjon kõnealusele artiklile tuginedes tõepoolest lubanud kultuurialase eemärgiga abi andmist. See tava leidis kinnitust ka Euroopa Liidu kohtupraktikas, näiteks Üldkohtu eespool osutatud 18. septembri 1995. aasta otsuses, milles Üldkohus leidis, et komisjonil oli õigus teha EÜ asutamislepingu artikli 92 lõike 3 punkti c alusel soodne otsus nende kolme CELFi hallatud toetuskava kohta (abi õhuposti teel edastatavate saadetiste puhul, programmid „Page à Page” ja „Programme Plus”).
(128)
Seevastu leidis komisjon, et abi proportsionaalsus püstitatud eesmärgiga ei leidnud kinnitust.
(129)
Menetluse laiendamise otsuses ning seejärel vastu võetud korraldusotsuses tegi komisjon Prantsuse ametiasutustele korralduse esitada märkused abi proportsionaalsuse kohta vastavalt ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktile c.
(130)
Nagu eespool märgitud, ei esitanud Prantsuse ametiasutused komisjonile üksikasju, mida viimane oli mitmel korral, viimati oma 20. novembri 2009. aasta korraldusotsusega nõudnud ja mille alusel oleks saanud tõendada alates 1980. aastast antud abi proportsionaalsust.
(131)
Menetlusmääruse artikli 13 kohaselt võtab komisjon seega vastu otsuse olemasolevate andmete alusel, tuletades igal juhul meelde, et Prantsuse ametiasutused peavad tõendama, et kõnealune abi on siseturuga kokkusobiv ja seega proportsionaalne.
(132)
Mutadis mutandis on siin üle võetav eespool osutatud põhjendus abi proportsionaalsuse kohta ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti d alusel.
(133)
Seetõttu leiab komisjon, et antud abi vastavust proportsionaalsuse nõuetele ei ole vaja tõendada.
(134)
Kokkuvõtteks leiab komisjon, et asjaomane meede ei ole ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c alusel siseturuga kokkusobiv.
C. Abimeetme hindamine ELi asutamislepingu artikli 106 lõikest 2 lähtuvalt
(135)
Prantsuse ametiasutused kinnitasid korduvalt, et CELF tegeles avaliku teenuse pakkumisega ning et seetõttu tuleb vaidlusaluseid meetmeid hinnata lähtuvalt ELi toimimise lepingu artikli 106 lõikest 2 (EÜ asutamislepingu artikli 86 lõige 2).
(136)
Kõnealuses artiklis on sätestatud, et „ettevõtjad, kellele on antud üldist majandushuvi pakkuvate osutamine või kes on fiskaalmonopolid, alluvad aluslepingute eeskirjadele, eriti konkurentsieeskirjadele niivõrd, kuivõrd nimetatud eeskirjade kohaldamine juriidiliselt ega faktiliselt ei takista nendele määratud eriülesannete täitmist. Kaubanduse arengut ei tohi mõjutada määral, mis oleks vastuolus liidu huvidega.”
(137)
Kõigepealt tuleb püstitada küsimus, kas tegelikkuses oli ikka tegemist üldist majandushuvi pakkuva teenusega. Euroopa Kohtu kohtupraktikast tuleneb, et välja arvatud valdkondades, kus kehtivad Euroopa Liidu asjaomased õigusaktid, on liikmesriikidel suur diskretsiooniõigus, et otsustada, millised teenused võib lugeda üldist majandushuvi pakkuvate teenuste hulka kuuluvaks. Seega peab komisjon seisma hea, et kõnealuse otsustusvabaduse kontekstis toimuks üldist majandushuvi pakkuvate teenuste määratlemine ilmseid vigu tegemata.
(138)
Prantsuse ametiasutused selgitasid korduvalt, et CELF kohustus täitma avaliku teenuse ülesannet, mis seisnes tähelepanu pööramises kõikidele välismaal paiknevatest raamatukauplustest pärinevatele tellimustele, sõltumata nende suurusest. Komisjon leiab, et kõnealuse kohustuse puhul võis tegelikult olla tegemist üldist majandushuvi pakkuva teenusega.
(139)
Teiseks tuleb kindlaks teha, kas üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamine oli ikka CELFile usaldanud. Euroopa Liidus kohtupraktika kohaselt peab riik olema kõnealuse teenuse osutamise teinud ettevõtjale ülesandeks ühe või mitme riikliku aktiga, mille vormi määrab kindlaks liikmesriik.
(140)
Prantsuse ametiasutused esitasid mitu CELFi ja kultuuriministeeriumi vahel sõlmitud lepingut, mis Prantsuse ametiasutuste arvates näitasid, et üldist majandushuvi pakkuva teenuste osutamine oli tehtud ülesandeks CELFile. Prantsuse ametiasutuste sõnul sõlmis raamatute ja lugemise direktsioon kuni 2001. aastani CELFiga iga-aastasi lepinguid.
(141)
Sellest olenemata ja vaatamata komisjoni nõuetele, sealhulgas korraldusotsusele, ei esitanud Prantsuse ametiasutused ühegi asjaomaseid aastaid hõlmava avalike teenuste osutamise lepingu koopiat.
(142)
Peale selle ei ole komisjoni käsutuses olevates lepingutes avalike teenuste osutamise kohustuse täpne sisu kindlaks määratud (ühtlasi ei ole lepingus osutatud summa, millest alates käsitati tellimusi väikeste tellimustena. Sellest tuleneb, et isegi kõnealuste aastate kohta ei ole akti, milles oleks CELFile pandud avaliku teenindamise kohustused piisava täpsusega sätestatud.
(143)
Seetõttu leiab komisjon, et puudub tõendusmaterjal, mis kinnitaks, et CELFile tehti ametliku aktiga ülesandeks asjaomastel aastatel kõnealust avalikku teenust pakkuda.
(144)
Lõpetuseks ja ilma et oleks vaja teha järeldust vajaduse tingimuse kohta, kuna tingimused on kumulatiivsed, leiab komisjon, et ka proportsionaalsuse tingimus ei ole täidetud.
(145)
Komisjoni käsutuses olevates lepingutes ei ole mingit selgitust selle kohta, kuidas abisumma oli arvutatud. Lisaks ei kaasnenud CELFile pandud kohustusega esitada toetuse kasutamise kohta arved täpset määratlust arvutusparameetrite ja avaliku teenuse tegevuse kulude kontrolli kohta, mis võimaldaks teha kindlaks, et tegemist ei olnud liigse hüvitisega. Kui lepingutega oligi ette nähtud hüvitise kasutamata osa ülekandmine aastast aastasse, ei olnud neis täpsustatud vastavat toimimismehhanismi, mida ei ole arvatavasti ka kohaldatud. Laiemas kontekstis ja nagu on osutatud ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 kohase proportsionaalsusnõude analüüsis, ei esitanud Prantsuse ametiasutused Üldkohtu otsuse mitme eri punkti kohta abi proportsionaalsust tõendavaid andmeid.
(146)
Prantsuse ametiasutused ei esitanud komisjonile seega üksikasju, mida viimane oli mitmel korral, viimati 20. novembri 2009. aasta korraldusotsusega nõudnud ja mille alusel oleks saanud tõendada ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 raames antud abi proportsionaalsust.
(147)
Menetlusmääruse artikli 13 kohaselt võtab komisjon seega vastu otsuse olemasolevate andmete alusel, tuletades igal juhul meelde, et Prantsuse ametiasutused peavad tõendama, et kõnealune abi on siseturuga kokkusobiv, olles seega proportsionaalne.
(148)
Samadel põhjustel, kui need, millele oli juba osutatud abi proportsionaalsuse analüüsis vastavalt ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktile d, leiab komisjon, et antud abi vastavust proportsionaalsuse nõuetele ei ole tõendatud.
(149)
Komisjon leiab seega, et ELi toimimise lepingu artikli 106 lõike 2 kohaldamise tingimused ei olnud täidetud.
(150)
Samuti leiab komisjon, et abimehhanism nimetusega „Väikeste tellimuste programm”, mida Prantsusmaa on ajavahemikul 1980-2001 CELFi suhtes kohaldanud, ei sobi siseturuga kokku.
5. TÄHTAJA KULG, ERANDLIK ASJAOLU, ÕIGUSPÄRANE OOTUS, ÕIGUSKINDLUSE PÕHIMÕTE, PROPORTSIONAALSUSE PÕHIMÕTE
(151)
Juhul kui tegemist on ebaseadusliku ja siseturuga kokkusobimatu abiga, peab komisjon nõudma, et kõnealune liikmesriik võtab kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada. Määruse (EÜ) nr 659/1999 artiklis 14 on sätestatud, et „kui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon, et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada”.
(152)
Samas peab komisjon siiski võtma arvesse järgmisi üksikasju.
(153)
Määruse (EÜ) nr 659/1999 artiklis 15 on sätestatud, et komisjonil on õigus abi tagasi nõuda kümne aasta jooksul. Tähtaja kulg algab päevast, mil abisaajale hakatakse ebaseaduslikku abi andma ning nimetatud tähtaja kulgemise katkestab komisjoni või komisjoni nõudmise peale liikmesriigi võetud mis tahes meede ebaseadusliku abi suhtes.
(154)
Nagu komisjon juba menetluse laiendamise otsuses osutas, saamata huvitatud isikutelt selle kohta kommentaare, leiab ta nüüdki, et eelmises põhjenduses nimetatud tähtajaeeskiri on asjaomasel juhul kohaldatav. 5. oktoobri 2006. aasta Transalpine'i kohtuasjas (21) leidis Euroopa Kohus, et kuna määrus (EÜ) nr 659/1999 käsitleb menetluseeskirju, tuleb neid kohaldada kõikide nende riigiabide haldusmenetluste puhul, mida komisjon käsitles määruse (EÜ) nr 659/1999 jõustumise ajal, see tähendab 16. aprillil 1999. Käesolev juhtum kuulub 30. juunil 1996 avatud ametliku uurimismenetluse alla.
(155)
Praegusel juhul, kus abi anti alates 1980. aastast igal aastal ja komisjon esitas Prantsuse ametiasutustele nõude teabe saamiseks 1992. aastal, selgub, et CELFile 1980. ja 1981. aastal antud abi ei saa tagasi nõuda, sest nende tähtaja kulgemine on aegunud.
(156)
Teiseks ei nõua komisjon abi tagastamist, kui ta võiks seda tehes minna vastuollu Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõttega. Euroopa Liidu kohtupraktika kohaselt peab komisjon võtma arvesse erandlikku asjaolu, mille tõttu ta loobub nõudmast ebaseaduslikult antud abi tagastamist, kuna see tagastamine on vastuolus Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõttega.
(157)
Selles kontekstis tegi komisjon menetluse laiendamise otsuses Prantsuse ametiasutustele, abisaajale ja teistele huvitatud isikutele üleskutse edastada märkused selle kohta, kuidas on asjaomasel juhul kohaldatud õiguspärase ootuse põhimõtet, õiguskindluse põhimõtet või mis tahes põhimõtet, mille alusel komisjon ei saaks abi tagastamist nõuda.
(158)
Komisjon märgib, et Prantsuse ametiasutused osutasid märkustes erandlikule asjaolule, mis võis abi tagastamise kohustust piirata. Seevastu SIDA leidis, et sellist erandlikku asjaolu ei esinenud.
(159)
Sel puhul tuletab komisjon meelde, et eespool osutatud CELFi kohtuasjas küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse valdkonda kuuluvate küsimuste raames kõnealuse teema kohta, et kas olukorda, kus komisjon võttis vastu kolm järjestikust otsust, mille kohaselt abi oli siseturuga kokkusobiv, kuid ühenduste kohus need otsused hiljem tühistas, võib lugeda selliseks erandlikuks asjaoluks, mille alusel võiks abisaajapoolset abi tagastamise kohustust piirata.
(160)
Eespool osutatud 11. märtsi 2010. aasta otsuses viitas Euroopa Kohus esmalt oma 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsusele, milles ta osutas punktile 65 ja sellele järgnevatele punktidele, mille kohaselt pärast komisjoni positiivse otsuse tühistamist ei ole välistatud võimalus, mille kohaselt abi ebaseaduslikult saanud ettevõtja võiks tugineda erandliku asjaolu tingimusele, mille alusel ta võiks õiguspäraselt eeldada, et antud abi oli seaduslik ning keelduda abi tagasimaksmisest (22).
(161)
Samas sedastas Euroopa Kohus ühtlasi, et abisaaja õiguspärane ootus ei saa põhineda ühest küljest komisjoni positiivsel otsusel, kui kõnealune otsus on hagi esitamise tähtaja jooksul vaidlustatud ja seejärel Euroopa Liidu Kohtu poolt tühistatud, ning teisest küljest niikaua, kui hagi esitamise tähtaeg ei ole lõppenud ja Euroopa Liidu Kohus ei ole teinud lõplikku otsust (23).
(162)
11. märtsi 2010. aasta kohtuotsuses osutas Euroopa Kohus, et komisjoni kolmanda positiivse otsuse tühistamine Üldkohtu 15. aprilli 2008. aasta otsusega ei saa iseenesest luua õiguspärast ootust ega kujutada endast erandlikku asjaolu (24).
(163)
Euroopa Kohus lisas, et harvaesinevad kolm järjestikust tühistamisotsust viitavad eelkõige asja keerukusele ning peaks õiguspärase ootuse loomise asemel suurendama abisaaja kahtlusi vaidlusaluse abi kokkusobivuses. Kohus leidis, et kolme järjestikuse otsuse puhul, mis lõppesid kolme tühistamisega, on tegemist väga haruldase olukorraga, kuid leidis, et need asjaolud on osaks kohtusüsteemi tavalisest toimimisest, ning see kohtusüsteem annab õigussubjektidele, kes leiavad, et abi ebaseaduslikkuse tagajärjed neid puudutavad, õiguse nõuda nende järjestikuste otsuste tühistamist, mille tõttu see olukord nende meelest on tekkinud.
(164)
Peale selle leidis Euroopa Kohus, et erandliku asjaolu esinemisega ei saa nõustuda ka õiguskindluse põhimõtte seisukohast (25). Juhul kui komisjon ei ole teinud heakskiitvat otsust või kui sellise otsuse vastu hagi esitamise tähtaeg ei ole lõppenud, ei ole abisaajal kindlust kavandatud abi seaduslikkuse osas, nii et ta ei saa viidata ei õiguspärase ootuse kaitse ega õiguskindluse põhimõtetele.
(165)
Lisaks sellele, nagu osutas Euroopa Kohus oma 11. märtsi 2010. aasta kohtuotsuses, (26) ei saa erandliku asjaolu esinemisega nõustuda ka proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt. Ebaseadusliku abi kõrvaldamine selle tagasinõudmise teel on abi ebaseaduslikkuse tuvastamise loogiline tagajärg, mistõttu ebaseaduslikult antud riigiabi tagasinõudmist eelneva olukorra taastamiseks ei saa pidada ebaproportsionaalseks, pidades silmas riigiabi käsitlevate EÜ asutamislepingu sätete eesmärke.
(166)
Seetõttu tegi Euroopa Kohus järelduse, et olukorra puhul, kus komisjon võtab abi ühisturuga kokkusobivaks tunnistamise kohta vastu kolm järjestikust otsust ning ühenduste kohus need seejärel tühistab, ei ole iseenesest tegemist erandliku asjaoluga, millega saaks põhjendada abisaajal olevat abi tagastamise kohustuse piiramist.
(167)
Võttes arvesse eespool osutatut ja mis tahes muu üksikasja puudumist, mida võiks käsitada erandliku asjaoluna, leiab komisjon, et tegelikkuses ei esinenud ühtki erandlikku asjaolu, mille alusel võiks piirata CELFi kohustust kõnealune abi tagastada (v.a aastatel 1980 ja 1981 makstud summad, mille kohta on eelnevalt selgitus antud).
6. ABI SISSENÕDMINE
(168)
Kohaldades määruse (EÜ) nr 659/1999 artiklit 14 peavad Prantsuse ametiasutused nõudma CELFilt sisse abisumma, mis talle väikeste tellimuste programmi raames aastatel 1982-2001 üle kanti.
(169)
Tabeli (27) kohaselt ulatub CELFilt aastate 1982-2001 eest tagasi nõutava abi kogusumma 4 631 401 euroni, millele tuleb lisada intressid.
(170)
Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõike 2 kohaselt kuuluvad tagastatava abi hulka intressid, mida makstakse ajavahemiku eest, mil ebaseaduslik abi oli abisaaja käsutuses, kuni selle tagastamise kuupäevani.
(171)
Samas selgub Euroopa Kohtu 12. oktoobri 2000. aasta otsusest Magefesa kohtuasjas, (28) et kui ettevõte läheb pankrotti ja liikmesriigi õigusaktid seda ette näevad, ei tule maksta intresse ettevõtte pankrotiteatele järgneva aja eest ebaseaduslikult saadud abisummalt, mida maksti enne pankrotiotsust.
(172)
Selles kontekstis tuleb märkida, et 27. jaanuaril 2010 edastatud märkuses teavitasid Prantsuse ametiasutused komisjoni CELFi praegusest olukorrast.
(173)
Rääkides CELFi finantsolukorrast, tuleb märkida, et 25. veebruaril 2009 alustati CELFi kaitsemeetmete menetlust. Ametisse määrati pankrotihaldur.
(174)
Riigiabi käsitlevate kohtukulude puhul deklareeris Prantsuse riik järgmiste võlgade olemasolu: 11 885 785,02 eurot (intressid vastavalt Conseil d’État eespool osutatud 19. detsembri 2008. aasta otsusele) ja 4 814 339,9 eurot (aastatel 1980-2001 saadud abikapitali võimalik tagasimaksmine).
(175)
Prantsuse ametiasutused märkisid, et võlgade seis näitas, et kõikide deklareeritud kohustuste kohta suuruses 21 254 232,29 eurot oli sissenõutavate võlgade suurus 17 045 039,50 eurot.
(176)
Täheldades, et võlgade sissenõudmine on ilmselgelt võimatu, taotles pankrotihaldur riigi deklareeritud võlgadest tulenevalt kaitsemeetmete ümberarvestamist pankrotimenetluseks.
(177)
9. septembri 2009. aasta kohtuotsuses täheldas Tribunal de Commerce de Paris tegevuse jätkuvuse kava välistava kohustuse olemasolu ning kuulutas välja CELFi pankrotimenetluse ja nimetas pankrotihalduri. Tribunal de Commerce de Paris kehtestas kaheaastase tähtaja, mille jooksul pankrotimenetlus lõpule viia. Prantsuse ametiasutused osutasid, et praegune ja/või tulevane kohtuvaidlus võiks siiski olla põhjenduseks pankrotimenetluse lõpetamise tähtaja edasilükkumisele.
(178)
Prantsuse ametiasutused osutasid, et kogu CELFi personal vallandati ja likvideerimiskeskuse tegevus lõpetati 31. detsembril 2009. Ainuke menetlus, millega tegeletakse, on klientidelt saada olevate võlgade sissenõudmine.
(179)
Prantsuse ametiasutused osutasid 9. märtsi 2010. aasta e-kirjas, et CELFi likvideerimismenetluse puhul järgiti ettevõtete likvideerimismenetluse tavareegleid.
(180)
Teabe kohaselt, mis Prantsuse ametiasutused komisjonile edastasid, ei esine CELFil praegu mingit majandustegevust.
(181)
CELFi käimasolevat likvideerimismenetlust arvesse võttes peavad Prantsuse ametiasutused kokkusobimatu abi tagastamiskohustuse raames kontrollima eelkõige vastavust abi saanud ettevõtte likvideerimise puhul kohaldatavale kohtupraktikale (29). See eeldab, et CELFi varad müüakse turuhinnaga, et riik kannab kokkusobimatu ebaseadusliku abi tagasisaamisega seotud võlad likvideeritava ettevõtte kohustustesse ja kehtestab oma võlausaldajaõigused kõikides menetlusetappides, tehes seda kuni likvideerimise lõppemiseni.
(182)
Intresside arvutamise puhul tuleb märkida, et Prantsuse õiguse kohaselt on äriseadustiku (Code de Commerce) artikliga L 622-28 nähtud ette, et „[kaitsemeetmete menetluse] avamisotsus peatab kõigi õigus- ja tavapäraste intresside, samuti kõigi hilinenud ja suurendatud intresside arvestamise.”
(183)
Käesoleva kohtuasja puhul arvestatakse CELFile üle kantud summadelt intresse alates kuupäevast, mil summad anti CELFi käsutusse kuni 25. veebruarini 2009, kuupäev, mil Tribunal de Commerce de Paris võttis vastu otsuse kaitsemeetmete menetluse avamise kohta, mis hiljem muudeti 9. septembri 2009. aasta kohtuotsusega pankrotimenetluseks.
7. KOKKUVÕTE
(184)
Komisjon leiab, et Prantsusmaa andis CELFile ebaseaduslikku abi, rikkudes seega Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 lõiget 3.
(185)
Kõnealune abi ei sobi kokku siseturuga ja Prantsuse ametiasutused peavad selle tagasi võtma, v.a aastatel 1980-1981 makstud summad, mille puhul kehtib tähtaja-eeskiri.
(186)
Prantsuse ametiasutused peavad nõudma CELFilt tagasi 4 631 401 euro suuruse summa, millele lisanduvad alates 1982. aastast makstud iga-aastase abi intressid. Tagasimakstavatelt summadelt on jooksnud intress alates kuupäevast, millal summad tehti abisaajale kättesaadavaks, kuni 25. veebruarini 2009, mis on Tribunal de Commerce de Paris’ kaitsemeetmete menetluse avamisotsuse kuupäev.
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
Riigiabi, mida Prantsusmaa andis ebaseaduslikult ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 lõiget 3 rikkudes äriühingule Coopérative d’exportation du livre français (CELF) ei sobi kokku siseturuga.
Artikkel 2
1. Prantsusmaa peab nõudma CELFilt tagasi 4 631 401 euro suuruse summa, mis vastab summale, mis maksti CELFile aastatel 1982-2001 artiklis 1 osutatud abina.
2. Tagasimakstavatelt summadelt on jooksnud intress alates kuupäevast, millal summad tehti abisaajale kättesaadavaks, kuni 25. veebruarini 2009, mis on Tribunal de Commerce de Paris’ kaitsemeetmete menetluse avamisotsuse kuupäev.
3. Intressid on arvutatud määruse (EÜ) nr 794/2004 V peatükis sätestatud korra kohaselt.
Artikkel 3
1. Artiklis 2 osutatud abi nõutakse tagasi viivitamata ja tõhusalt.
2. Prantsusmaa tagab, et käesolev otsus viiakse ellu nelja kuu jooksul pärast otsusest teatamise kuupäeva.
Artikkel 4
1. Kaks kuud pärast käesolevast otsusest teatamist edastab Prantsusmaa järgmise teabe:
a)
abisaajalt tagasinõutav kogusumma (põhisumma ja intressid);
b)
juba võetud meetmete ja käesoleva otsusega vastavusse viimiseks võetud meetmete üksikasjalik kirjeldus;
c)
dokumendid, mis kinnitavad, et abisaajale on tehtud kohustuseks abi tagasi maksta.
2. Prantsusmaa teavitab komisjoni järjekindlalt käesoleva otsuse rakendamiseks võetud riiklike meetmete elluviimisest, kuni artiklis 2 osutatud abi on täielikult tagasi makstud. Ta esitab komisjoni taotlusel viivitamata teavet käesoleva otsuse täitmiseks juba võetud ja kavandatud meetmete kohta. Ühtlasi edastab ta üksikasjaliku teabe abisaajalt juba tagasi saadud abi ja intresside kohta.
Artikkel 5
Käesoleva otsus on adresseeritud Prantsuse Vabariigile.
Brüssel, 14. detsember 2010