ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 20. května 2008
o státní podpoře poskytnuté Francií na stavbu výletní lodi Le Levant (C 74/99 (ex NN 65/99))
(oznámeno pod číslem K(2007) 5419)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2008/746/ES)
KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,
s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 88 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
s ohledem na směrnici Rady ze dne 21. prosince 1990 o podporách pro stavbu lodí 90/684/EHS (1), a zejména čl. 4 odst. 7 této směrnice,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (2), a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
(1)
Poté, co se Komise dozvěděla o podpoře, jež je předmětem tohoto rozhodnutí, požádala nejdříve o informace francouzské orgány v dopisech ze dne 2. prosince 1998 a 4. června 1999. Francouzské orgány vyjádřily své připomínky v dopisech ze dne 12. května 1999 (A33654) a 19. srpna 1999 (A/36449).
(2)
S ohledem na tyto informace Komise zahájila rozhodnutím ze dne 2. prosince 1999 (3) formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 Smlouvy ohledně určitých podpor poskytnutých na stavbu výletní lodi Le Levant.
(3)
V návaznosti na toto rozhodnutí vyjádřily francouzské orgány své připomínky v dopisech ze dne 12. ledna 2000 (A/30357), 14. června 2000 (A/34964), 30. dubna 2001 (A/33440) a 11. června 2001 (A/34609). Komise rovněž obdržela připomínky od zúčastněné strany Compagnie des Iles du Levant (dále jen „CIL“), jež předala francouzským orgánům, které na ně odpověděly.
(4)
Rozhodnutím Komise 2001/882/ES ze dne 25. července 2001 o státní podpoře poskytnuté Francií formou rozvojové pomoci pro parník Le Levant postavený Alstom Leroux Naval a určený k provozování na Saint-Pierre-et-Miquelon (4) bylo vyšetřovací řízení uzavřeno s tím, že se jedná o státní podporu neslučitelnou se společným trhem, a Francii bylo přikázáno, aby „přijala veškerá nezbytná opatření za účelem přerušení [podpory] poskytnuté příjemcům a vymáhání jejího navrácení od investorů, kteří jsou přímými příjemci podpory a stávajícími vlastníky parníku“.
(5)
Rozsudkem Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 22. února 2006 (5) bylo rozhodnutí Komise 2001/882/ES zrušeno. Soud se zejména domníval, že rozhodnutí Komise bylo nedostatečně odůvodněno, takže nemohl ověřit, zda existují skutečnosti zakládající státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
(6)
V návaznosti na rozsudek Soudu zůstává vyšetřovací řízení, zahájené rozhodnutím ze dne 2. prosince 1999, otevřené.
(7)
Komise s ohledem na odůvodnění rozsudku Soudu a na nově získané informace usoudila, že bude vhodné znovu vyzvat francouzské orgány a zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s čl. 88 odst. 2 Smlouvy. Rozhodnutí ze dne 2. prosince 1999 o zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo tak doplněno rozhodnutím ze dne 6. prosince 2006 (6).
(8)
V návaznosti na toto rozhodnutí francouzské orgány nejdříve požádaly o prodloužení lhůty na odpověď, v čemž jim bylo vyhověno, a vyjádřily své připomínky v dopisech ze dne 16. března 2007 (A/32335) a 12. prosince 2007 (A/40301). Své připomínky vyjádřily i zúčastněné strany, a to CIL, v dopise, který byl zaevidován dne 21. března 2007 (A/32446), a investoři, bývalí společníci podílnických společností, podporovaní bankou (7), v dopisech, které byly zaevidovány dne 1. března 2007 (A/31951) a 7. března 2007 (A/32026).
II. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
1. Ponsův zákon
(9)
Zákon ze dne 11. července 1986 o zákoně o státním rozpočtu po provedených změnách na rok 1986, ve znění pozdějších úprav, stanovil daňové úlevy pro určité investice ve francouzských zámořských územích a departementech (tzv. „Ponsův zákon“).
(10)
Francie oznámila tato opatření Komisi za účelem přezkumu jejich slučitelnosti s ustanoveními práva Společenství v oblasti státních podpor. V dopise ze dne 27. ledna 1993 Komise Francii informovala, že se po přezkumu těchto opatření rozhodla nevznést námitky podle článků 92 a 93 Smlouvy (nyní články 87 a 88). Komise nicméně upřesnila, že se na poskytování předmětných podpor vztahují pravidla a právní rámec Společenství týkající se určitých odvětví činnosti.
(11)
V tomto rozhodnutí se odkazování na „Ponsův zákon“ týká ustanovení čl. 238a HA I a IIIc Code Général des Impôts [francouzského Obecného daňového zákoníku (dále jen „ODZ“)], platných ke dni 23. listopadu 1996, která lze shrnout následovně.
(12)
Podle článku 238a HA I ODZ si podniky mohou odečíst ze zdanitelných příjmů částku rovnající se celkové výši produktivních investic uskutečněných v určitých francouzských zámořských departementech a územích, jako je například Saint-Pierre-et-Miquelon (8). Tento článek obsahuje odchylku od obecného režimu ODZ, jenž nepřipouští odpočet těchto částek za účelem stanovení zdanitelných příjmů podniku.
(13)
Článek 238a HA IIIb ODZ upřesňuje, že investování do určitých odvětví jako například výletní plavby opravňuje k odpočtům podle odstavce I uvedeného článku pouze za podmínky předběžného schválení ministerstvem pro státní rozpočet. Tato výjimka „může být udělena po podání žádosti o stanovisko ministerstva pro zámořské departementy a území k otázkám, zda investice představuje hospodářský zájem departementu, v němž má být realizována, zda je v souladu s politikou místního územního plánování a životního prostředí a zda zaručuje ochranu investorů a třetích osob“.
(14)
ODZ stanoví, že fyzické osoby platí daň z příjmu. Tato daň se vztahuje na celkový čistý příjem poplatníka, který je tvořen souhrnem čistých příjmů v určitém počtu příjmových kategorií. Obecně platí, že čistý příjem v různých kategoriích tvoří majetek, kapitál, plat atd. poplatníků, a příjmy z výdělečných operací, které podnikají, po odpočtu zejména zjištěných ztrát v daném roce v určité příjmové kategorii.
(15)
Pokud se nicméně jedná o kategorii „příjmů z průmyslové a obchodní činnosti“, čl. 156 odst. 1a ODZ stanoví, že není dovolen odpočet „ztrát přímo či nepřímo plynoucích z činností přinášejících příjmy z průmyslové nebo obchodní činnosti, jestliže se na provádění úkonů potřebných k této činnosti nepodílí stále, osobně a přímo člen domácnosti jakožto zdanitelné jednotky. To se týká zejména případů, kdy je právní či faktické řízení činnosti svěřeno na základě zmocnění, pracovní smlouvy nebo jakékoliv jiné dohody, osobě, která není členem domácnosti jakožto zdanitelné jednotky“.
(16)
Odchylně od této zásady článek 238a HA IIIc ODZ stanoví, že ustanovení čl. 156 odst. 1a nelze použít na ztráty plynoucí z odpočtu investic podle ustanovení odst. I uvedeného čl. 238a HA, a z jejich provozování, pokud jsou tyto investice realizovány po 1. lednu 1996 a jsou předem schváleny ministerstvem pro rozpočet za podmínek uvedených v čl. 238a HA IIIb.
2. Operace financování lodi Le Levant
(17)
V roce 1996 Banka a Compagnie des Iles du Ponant (dále jen „CIP“) vytvořily plán způsobu financování stavby a provozu menší luxusní výletní lodi (přibližně pro 95 cestujících a 55 členů posádky) s názvem „Le Levant“. Toto ujednání bylo stvrzeno protokolem o shodě ze dne 9. prosince 1996 mezi Bankou, CIP a CIL, dceřinou společností CIP vytvořenou pro potřeby tohoto projektu (9).
(18)
Jednotlivé skutečnosti tohoto způsobu financování lze shrnout následovně.
(19)
Banka a CIL založily námořní společenství spoluvlastníků (ve smyslu zákona č. 67-5 ze dne 3. ledna 1967 o statutu lodí a jiných námořních plavidel, ve znění pozdějších úprav) s názvem „společenství spoluvlastníků lodi Le Levant“ a se správním sídlem v Nantes. Podle stanov společenství spoluvlastníků bylo jeho předmětem „financování, koupě, stavba a provozování výletní lodi s názvem ‚Le Levant‘“. Společenství bylo rozděleno na 740 podílů na vlastnictví lodi, tzv. „quirats“, z nichž CIL upsalo dva a Banka zbývajících 738.
(20)
Bylo stanoveno, že společenství spoluvlastníků loď objedná v loděnici Leroux & Lotz Naval ve Francii za cenu 228 550 000 francouzských franků (FRF) (tedy přibližně 35 milionů EUR (10). Loď měla být dodána v roce 1998.
(21)
CIL byla jmenována správcem společenství spoluvlastníků a z tohoto titulu měla za finanční odměnu dohlížet na stavbu lodi a zajistit její provozování poté, co bude dodána.
(22)
Banka převedla svých 738 podílů na investory, povinné k dani z příjmu, kteří měli zájem o daňové výhody plynoucí z Ponsova zákona. Za účelem této operace každý investor založil podnik, jehož byl jediným společníkem a jehož předmětem činnosti byla koupě podílů na vlastnictví lodi a provozování lodi ve společném vlastnictví („podílnické společnosti“). Tyto společnosti měly status jednočlenné společnosti s ručením omezeným (neboli „EURL“).
(23)
Je třeba upřesnit, že EURL, jejímž jediným společníkem je fyzická osoba, je z daňového hlediska transparentní. Společník zahrnuje do zdanění svého příjmu (v kategorii příjmů z průmyslové a obchodní činnosti) společenský zisk EURL. Může také případně odečíst ztrátu společnosti od svých ostatních příjmů, pokud jsou stejného druhu. Podle ustanovení čl. 156 odst. 1a ODZ však může v zásadě odečítat ztráty z výdělečných průmyslových a obchodních činností, pouze pokud se na provádění úkonů potřebných k této činnosti osobně podílí člen domácnosti jakožto zdanitelné jednotky.
(24)
Každý investor měl koupit alespoň dva podíly. Cena byla 636 216 FRF (přibližně 100 000 EUR) za každé dva podíly. Podílnické společnosti financovaly koupi podílů následovně (za každé dva podíly):
-
vkladem kapitálu společníka ve výši 50 000 FRF (přibližně 7 700 EUR),
-
půjčkou od Banky za pevný úrok 8 % na dobu sedmi let od 31. prosince 1996. Výše půjčky činila na každé dva podíly 554 683 FRF (přibližně 85 300 EUR),
-
podílem na záruce CIL vůči každé podílnické společnosti, jakožto ručení za dobré hospodaření se společenstvím spoluvlastníků. Tato záruka představovala celkovou částku 40 000 000 FRF (přibližně 6 150 000 EUR), tedy 108 108 FRF (přibližně 16 600 EUR) za každé dva podíly, a její úroková sazba činila 8 % ročně, přičemž úroky byly každý rok kapitálově zhodnoceny počínaje dnem 31. prosince 1996. Hlavní částka záruky a kapitálově zhodnocené úroky byly splatné k 31. prosinci 2003.
(25)
Po převedení všech podílů držených Bankou bylo námořní společenství spoluvlastníků tvořeno podílnickými společnostmi vlastnícími loď a společností CIL (jakožto držitelkou dvou podílů).
(26)
Podle mechanismu způsobu financování měla být loď Le Levant od svého dodání do konce roku 2003 provozována jako výletní loď. Ve smyslu stanov společenství spoluvlastníků se podílnické společnosti podílely na provozním zisku a na ztrátách v poměru ke svým podílům na lodi. Je třeba nicméně zdůraznit, že se způsob financování zakládal na předpokladu velkých ztrát v prvních pěti letech provozování Le Levant (11).
(27)
Potřeby hotovosti podílnických společností vyplývaly:
-
z provozních hospodářských výsledků společenství spoluvlastníků, jež měly být podle výhledů ztrátové,
-
z ročních splátek a z finančních nákladů na bankovní půjčku poskytnutou Bankou na nákup podílů,
-
z provozních nákladů společností.
(28)
Tyto potřeby hotovosti museli krýt investoři, kteří se formálně zavázali, že budou formou navýšení základního kapitálu svých příslušných podílnických společností každý rok reinvestovat daňové úspory získané odpočtem ztrát z operace financování lodi ve společném vlastnictví (s výjimkou posledního provozního období, za které měly daňové úspory zůstat investorům). Tyto reinvestice daňových úspor představovaly jediný zdroj financování podílnických společností v období provozování lodi.
(29)
Vzájemnými přísliby se podílnické společnosti zavázaly, že Bance své podíly prodají (a Banka se zavázala, že je koupí) za celkovou cenu 124 861 905 FRF (tedy přibližně 19 milionů EUR) na konci období provozování lodi. Tato cena, takzvaná „základní cena“ se však mohla změnit podle předem daného vzorce v závislosti na skutečných sazbách zdanění použitých podle nejvyšší sazby daně z příjmu v letech 1997-2003. Základní cena byla snížena o pasiva podílnických společností ke dni převodu podílů (v podstatě odpovídala záruce CIL s kapitálově zhodnocenými úroky). Čistá cena byla odhadována na 56 494 213 FRF (přibližně 8,7 milionu EUR), tedy 153 101 FRF (přibližně 23 500 EUR) za každé dva podíly. Předpokládalo se, že k tomuto převodu dojde nejpozději 29. února 2004.
(30)
Banka a CIL byly zavázány vzájemnými přísliby, podle nichž měla CIL koupit všechny podíly držené Bankou za cenu odpovídající ceně, kterou Banka zaplatila. Tento převod, po kterém by se CIL stala zákonným vlastníkem Le Levant, se měl uskutečnit nejpozději 29. února 2004.
3. Schválení francouzských orgánů
(31)
Banka a CIP předložily ke schválení francouzským orgánům návrh financování shrnutý v části 2, kteréžto schválení bylo nezbytné za účelem poskytnutí daňového zvýhodnění podle Ponsova zákona.
(32)
Ve schválení ze dne 26. listopadu 1996, uděleném s použitím čl. 238a HA IIIb a c ODZ, ministr pro rozpočet rozhodl, že:
-
podílnické společnosti budou moci odečíst investované částky od svých daňových výsledků použitých na koupi svých podílů (celkový základ odpočtu byl stanoven na 228,5 milionu FRF navýšených o případné náklady na investiční operaci) a že
-
ustanovení čl. 156 odst. 1a ODZ nebude možné použít na ztráty vyplývající z koupi lodi a jejího provozování (což tudíž umožňovalo společníkům podílnických společností odečíst tyto ztráty ze svých příjmů).
(33)
Francouzské úřady ve schválení výslovně vzaly na vědomí určité prvky operace, a to zejména že CIP a Banka „zaručí … držitelům podílů ve společnostech založených za účelem koupě podílů odkup jejich podílů na konci pátého provozního roku za hodnotu ve výši 56,756 milionů franků“.
(34)
Schválení bylo spojeno s podmínkou, že si podílnické společnosti ponechají své spoluvlastnické podíly po dobu pěti let od dodání lodi a že tato loď bude používána po dobu pěti let k provozování v zámoří, a to zejména s naloděním na Saint-Pierre-et-Miquelon. Po stejnou dobu si společníci měli ponechat své podíly v podílnických společnostech.
(35)
Z žádosti o schválení ostatně vyplývá, že si Banka a CIP byly vědomy toho, že požadované daňové zvýhodnění představuje státní podporu ve smyslu článku 87 Smlouvy (12). Banka a CIP nicméně uskutečnily projekt financování, i když rozhodnutí o schválení neuvádělo nic o případném oznámení této podpory Komisi v souladu s článkem 88 Smlouvy nebo o její slučitelnosti se společným trhem.
4. Současná situace
(36)
Podle informací, které má Komise k dispozici, byla operace financování lodi Le Levant provedena v souladu se způsobem financování shrnutým v části 2.
(37)
Jednotlivé přísliby prodeje a koupě, jimiž byly účastníci svázáni s projektem, byly údajně splněny, jak bylo stanoveno, takže CIL se stala vlastníkem všech podílů Le Levant v lednu 2004 za cenu 17 825 989 EUR.
(38)
Komise uvádí, že podle francouzského práva sloučení všech podílů na vlastnictví lodi v rukou jednoho vlastníka vede ke zrušení námořního společenství spoluvlastníků. Podílnické společnosti se údajně zrušily a vymazaly z obchodního rejstříku v květnu a v červenci 2004 (13).
III. DŮVODY VEDOUCÍ K ZAHÁJENÍ FORMÁLNÍHO VYŠETŘOVACÍHO ŘÍZENÍ
(39)
V rozhodnutích o zahájení řízení ze dne 2. prosince 1999 a 6. prosince 2006 měla Komise zato, že použití Ponsova zákona na způsob financování Le Levant přináší zvýhodnění společníkům podílnických společností (dále jen „investoři“) a společnosti CIL a že toto zvýhodnění, jež vede ke snížení daňových příjmů, je poskytováno ze státních prostředků. Co se týká selektivity tohoto zvýhodnění, Komise zjistila, že působnost Ponsova zákona je selektivní, jelikož jsou jeho ustanovení používána pouze na investice do určitých francouzských zámořských správních celků. Komise také měla zato, že podpora může narušit hospodářskou soutěž na trhu okružních plaveb, pro který je charakteristické obchodování mezi členskými státy. Komise tedy konstatovala, že předmětné opatření zakládá státní podporu.
(40)
Co se týká slučitelnosti této podpory se společným trhem, Komise se domnívala, že se zdá, že nesplňuje podmínky rozvojové pomoci stanovené v čl. 4 odst. 7 směrnice 90/684/EHS. Komise vyjádřila své pochybnosti zejména o podmínce, podle níž skutečný vlastník lodi musí mít bydliště na území způsobilém k poskytování rozvojové pomoci, a o existenci skutečné „složky rozvoje“.
(41)
V důsledku toho Komise zahájila formální vyšetřovací řízení.
IV. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(42)
Komise obdržela připomínky CIL a zástupců investorů, podporovaných Bankou.
1. Připomínky CIL
(43)
CIL v prvé řadě zpochybnila působnost směrnice 90/684/EHS. CIL se domnívá, že předmětem směrnice 90/684/EHS je stanovit pravidla pro podpory, jejichž přímými či nepřímými příjemci by mohly být loděnice usazené ve Společenství. Vyvozuje z toho, že tuto směrnici lze použít pouze na podpory ve prospěch loděnice. Jelikož Komise takový prospěch neprokázala, podle CIL nemůže zakládat svou analýzu podpory na směrnici 90/684/EHS.
(44)
CIL dále zpochybňuje existenci státní podpory s ohledem na kritéria čl. 87 odst. 1 Smlouvy. Co se týče zvýhodnění, které bylo údajně poskytnuto CIL při koupi podílů na vlastnictví lodi držených investory, CIL upozorňuje, že odkoupila podíly na vlastnictví lodi od podílnických společností za cenu 17 825 989 EUR. Tato cena je podle ní vyšší než tržní hodnota lodi, kterou renomovaný lodní zprostředkovatel Barry Rogliano Salles v červnu 2004 odhadl na 14,5 až 16,1 milionu EUR. Je údajně také vyšší než cena, za kterou CIL loď prodala v červnu 2004 (15 322 581 milionů EUR). Tvrzení Komise, podle níž CIL využila zvýhodnění při odkupu podílů držených investory za nižší cenu, by tedy nemělo být přesné.
(45)
Co se týká zvýhodnění, jež CIL údajně získala z provozování Le Levant, CIL vyjádřila tři připomínky. Domnívá se především, že není správné mít zato, že CIL loď provozovala, protože ve skutečnosti vystupovala pouze jako správce na účet společenství spoluvlastníků, skutečného provozovatele lodi. CIL se také domnívá, že Komise neprokázala, že podpora umožnila provozovat Le Levant za výhodnějších podmínek, než jaké měli ostatní podnikatelé, jelikož Komise nevyhodnotila důležitost poskytnutého zvýhodnění.
(46)
Co se týče ovlivňování obchodu mezi členskými státy, CIL poukazuje na to, že Le Levant je menší loď, která nikdy během prvních pěti let svého provozování nebyla provozována ve vodách Společenství, že v tomto období měla převážně zákazníky severoamerické, a tudíž nikoliv zákazníky ze Společenství, a že ve své specifické části trhu nemá žádného evropského konkurenta. CIL pochybuje, že by bylo možné se domnívat, že provozování lodi Le Levant by mohlo ovlivňovat obchod mezi členskými státy.
(47)
CIL ostatně nepřijímala podporu jakožto podílník, vezmeme-li v úvahu, že jakožto společnost usazená jinde než v kontinentální Francii neplatila daně ve Francii, a tudíž nemohla využívat žádných slev na dani.
2. Připomínky investorů
(48)
Investoři se především domnívají, že řízení vedené Komisí vykazuje nesrovnalosti. Rozsudkem Soudu ze dne 22. února 2006 podle nich pozbylo účinnosti rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 2. prosince 1999, jelikož bylo neoddělitelně spojeno se zrušeným závěrečným rozhodnutím, takže Komise nemohla právoplatně doplnit toto rozhodnutí svým rozhodnutím ze dne 6. prosince 2006. V souladu s postupem řízení měla Komise přijmout nové rozhodnutí o zahájení řízení, takže její doplňující rozhodnutí ze dne 2. prosince 2006 má být chápáno jako zahájení řízení ex novo.
(49)
Investoři se také domnívají, že doplňující rozhodnutí ze dne 6. prosince 2006 obsahuje řadu vad a nedostatků, jež odpovídají mezerám, na něž Soud poukázal ve svém rozsudku ze dne 22. února 2006 a týkají se zejména povahy hospodářských vztahů mezi investory, Bankou a CIL.
(50)
Investoři zdůrazňují, že podepsali smlouvu o přistoupení k projektu, kterou navrhla Banka a jejímž účelem bylo stát se příjemci režimu daňové optimalizace. Zdůrazňují ostatně, že nemají žádnou kvalifikaci k provozování okružních plaveb, jelikož většina z nich jsou vedoucí pracovníci, příslušníci svobodných povolání (lékaři, farmaceuti, advokáti, exekutoři, notáři) nebo důchodci. Jestliže je formálně správné, že se stali společníky podílnických společností, tyto společnosti, jejichž jedinými aktivy jsou podíly na vlastnictví lodi, nikdy nebyly podniky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy. Investoři pak tedy nebyli hospodářskými subjekty nesoucími rizika spojená s hospodářskou činností, ale pouhými plátci finančního produktu s minimálním výnosem zaručeným předkladateli projektu financování. To znamená, že ani investoři ani jejich podílnické společnosti nebo společenství, které je sdružovalo, nemohli být příjemci státních podpor, jelikož nevykonávali hospodářskou činnost.
(51)
Investoři se také domnívají, že se Komise dopustila nesprávného použití směrnice 90/684/EHS na předmětnou podporu. Jsou totiž toho názoru, že se uvedená směrnice vztahuje pouze na podpory poskytnuté staviteli lodi (tedy loděnici), což v tomto případě Komise údajně vyloučila. V tomto ohledu se investoři ostatně domnívají, že tento závěr Komise vychází z povrchní analýzy a že pozornější rozbor skutečností by ukázal, že udělená podpora přinesla zvýhodnění loděnici. Získání smlouvy tak podle jejich názoru představovalo pro loděnici, která měla finanční obtíže, skutečnou „kyslíkovou bombu“. Jelikož by nebylo možné loď postavit bez finančního mechanismu, který Ponsův zákon umožňoval, dotčená daňová zvýhodnění rozhodně přinesla loděnici finanční výhody bez poskytnutí protihodnoty.
V. PŘIPOMÍNKY FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ
(52)
V rámci svých připomínek francouzské orgány především upozornily na to, že skutečným účelem Ponsova zákona je pomoci zámořským provozovatelům v rozvoji jejich činnosti, aby se tak vyrovnaly zvláštní nevýhody, s nimiž se setkávají. Podle nich se tedy vůbec nejedná o podporu pro lodní společnosti a v rámci projektu ostatně nebyla poskytnuta žádná přímá podpora stavbě lodi.
(53)
V této souvislosti francouzské orgány také upozorňují, že pokud financování lodi pomocí Ponsova zákona vyžaduje použití schématu externalizace s účastí investorů sdružených v námořním společenství spoluvlastníků, kteří předají loď k dispozici skutečnému provozovateli, pak se zde tito investoři účastní pouze jako plátci finančního produktu „na klíč“ s daňovým zvýhodněním a s podporou pro provozovatele, jenž je jejím skutečným příjemcem, jelikož mu tento systém umožňuje nakonec nabýt vlastnictví lodi za výhodných podmínek. Francouzské orgány tedy formálně zpochybňují, že by status příjemce státní podpory mohl být přiznán investorům.
(54)
Co se týká selektivity podpory, francouzské orgány zpochybňují argument, jenž Komise pro úplnost vyvozuje z diskreční pravomoci orgánů při vydávání schválení nezbytných pro poskytnutí daňového zvýhodnění podle Ponsova zákona. Francouzské orgány především uplatňují, že tento aspekt je součástí Ponsova zákona, který Komise bez výhrad schválila. Francouzské orgány se podivují, že kritéria pro schvalování lze považovat za „neurčitá“, i když byla upřesněna správním pokynem a jsou stejná jako kritéria stanovená v tzv. Paulově zákoně a Girardinově zákoně, což jsou režimy státní podpory, které byly oba schváleny Komisí v tomto bodě bez výhrad (14).
(55)
Francouzské orgány také uplatňují, že použití směrnice 90/684/EHS není na místě, protože z podpory nemělo prospěch lodní stavitelství (a zejména z ní neměla prospěch loděnice, která postavila Le Levant).
(56)
Francouzské orgány se domnívají, že pokud by se tato podpora nicméně analyzovala ve světle směrnice 90/684/EHS, existují podmínky k tomu, aby mohla být předmětná podpora považována za slučitelnou s rozvojovou pomocí na základě čl. 4 odst. 7 uvedené směrnice. V této souvislosti francouzské orgány předkládají zejména následující argumenty.
(57)
Pokud jde o podmínku, podle které musí mít skutečný vlastník sídlo či bydliště v přijímající zemi a podnik příjemce podpory nesmí být nečinnou dceřinou společností zahraniční společnosti, francouzské orgány s odkazem na analýzu Komise v podobném případě „Renaissance“ (15) upozorňují, že společnost CIL musí být považována za skutečného vlastníka lodi a za skutečného příjemce podpory. Jelikož je CIL usazena na Wallis-et-Futuna, na území způsobilém pro poskytnutí rozvojové pomoci, je podmínka pobytu splněna. Jelikož navíc CIL zajišťuje veškeré aspekty provozování lodi, není nečinnou dceřinou společností.
(58)
Pokud jde o otázku „složky rozvoje“, francouzské orgány vyjádřily následující připomínky:
-
za prvé, francouzské orgány se domnívají, že podpora musí být zkoumána v souvislosti se zvláštní situací Saint-Pierre-et-Miquelon, zejména s jeho vzdáleností, obtížnými provozními podmínkami spojenými s podnebím a geografickými omezeními a zvláště pak v souvislosti s hospodářskou a sociální situací souostroví spojenou s krizí „monokultury“ rybolovu. V tomto ohledu francouzské orgány zdůrazňují důležitost diverzifikace pomocí cestovního ruchu pro oživení místní ekonomiky a uvádějí, že provozování Le Levant je podle jejich názoru jedním z mála rozsáhlých projektů, které by mohly k tomuto oživení přispět,
-
za druhé, co se týče dopadů na zaměstnanost, francouzské orgány uvádějí, že na palubě Le Levant bylo zaměstnáno v době prvních pěti let jejího provozování 16 osob pocházejících ze Saint-Pierre-et-Miquelon. Výdaje realizované na souostroví v souvislosti s provozováním lodi v letech 1999 až 2003 se odhadují na celkovou částku 3 328 891 EUR. K tomu je podle odhadů francouzských orgánů třeba přičíst částky vydané v dalších územích způsobilých pro rozvojovou pomoc během zastávek Le Levant při okružních plavbách.
(59)
Francouzské orgány se také domnívají, že přiměřenost podpory by se neměla posuzovat v absolutních, ale v relativních hodnotách. Účinky podpory je třeba hodnotit vzhledem k velikosti hospodářství souostroví a jeho hospodářského potenciálu.
VI. ODPOVĚĎ FRANCOUZSKÝCH ORGÁNŮ NA PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(60)
Připomínky třetích zúčastněných stran byly předány francouzským orgánům, které k nim nevyjádřily další připomínky.
VII. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
1. Řízení
(61)
Je třeba především vyvrátit výtky vznesené investory týkající se nedostatků řízení.
(62)
Komise nemůže souhlasit se stanoviskem, podle něhož účinkem soudního zrušení rozhodnutí 2001/882/ES byla neplatnost rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 2. prosince 1999. Podle ustálené judikatury zrušení aktu orgánu Společenství nutně nezrušuje přípravné akty, jež vedly k jeho přijetí (16).
(63)
Orgánu, jehož akt byl zrušen, náleží, aby přijal veškerá opatření, která jsou s ohledem na výrok a na odůvodnění rozsudku o zrušení potřebná k odstranění vad, jež vedly ke zrušení. V předmětném případě Soud zrušil rozhodnutí 2001/882/ES z toho důvodu, že Komise porušila právo na obhajobu a povinnost uvést odůvodnění svých závěrů týkajících se existence státní podpory podle čl. 87 odst. 1 Smlouvy.
(64)
Pokud jde o předběžné úkony před konečným rozhodnutím v projednávaném případě, rozsudek Soudu ukládá Komisi, aby přijala potřebná vyšetřovací opatření za účelem plného zachování práva na obhajobu členského státu a zúčastněných stran. To však neznamená, že by se rozhodnutí ze dne 2. prosince 1999 o zahájení řízení mělo považovat za neplatné a mělo by se z tohoto řízení vyloučit, jak se nejspíš domnívají investoři. Je dostačující, aby bylo uvedené rozhodnutí v neúplných částech upraveno a doplněno tak, aby francouzské orgány a zúčastněné strany mohly patřičně předložit své připomínky v souladu s čl. 88 odst. 2 Smlouvy (17). Tohoto výsledku je zcela dosaženo doplňujícím rozhodnutím ze dne 6. prosince 2006.
2. Existence státní podpory
(65)
V návaznosti na formální vyšetřovací řízení a s přihlédnutím k argumentům předloženým v této souvislosti francouzskými orgány a zúčastněnými stranami se Komise domnívá, že daňové zvýhodnění poskytnuté v souvislosti se stavbou a provozováním Le Levant zakládá státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy, podle kterého „Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem“.
(66)
K označení vnitrostátního opatření za státní podporu musejí být splněny následující kumulativní podmínky, a to: 1) dotčené opatření poskytuje zvýhodnění ze státních prostředků, 2) toto zvýhodnění je selektivní, to znamená, že zvýhodňuje určité podniky, a 3) dotčené opatření narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž a může ovlivnit obchod mezi členskými státy (18).
(67)
Je nutno přednést důvody, které dovolují se domnívat, že výše popsaná daňová opatření přijatá v souvislosti se stavbou Le Levant splňují tyto podmínky.
2.1 Zvýhodnění poskytnuté ze státních prostředků
(68)
Ustanovení Ponsova zákona použitá na dotčený způsob financování zakládají výjimku z obecného daňového zákona a přinášejí zvýhodnění poplatníkům, pro které se použijí, jelikož umožňují větší odpočty než obecná norma. Poskytováním tohoto zvýhodnění se Francie vzdává daňových příjmů, což vede ke snížení jejích prostředků. Zvýhodnění je tedy poskytováno ze státních prostředků.
(69)
Aktem poskytnutí tohoto zvýhodnění je rozhodnutí o schválení ministra pro rozpočet ze dne 23. listopadu 1996. Podle schválení je výsada čl. 238a HA IIIb a d ODZ poskytována „námořnímu společenství spoluvlastníků lodi Le Levant“.
(70)
Výsledky společenství spoluvlastníků jsou však zdanitelné na úrovni podílnických společnostní, které ho tvoří, a jsou to tytéž společnosti, které si mohou ze svých daňových výsledků odečíst částku uhrazenou za nabytí vlastnických podílů (na základě čl. 238a HA I ODZ).
(71)
Výjimka z čl. 156 odst. 1a ODZ, poskytnutá na základě čl. 238a HA IIIc ODZ přináší prospěch investorům, jimž budou zdaněny výsledky podílnických společností (daní z příjmu) ve smyslu daňové transparentnosti podílnických společností. Výhody poskytnuté schválením mají tudíž okamžité finanční účinky pro investory, a to formou daňových úspor v důsledku odpisů provedených díky odchylnému režimu Ponsova zákona.
(72)
Je však třeba uvést, že tyto daňové úspory nezůstávají k dispozici investorům, ale podle způsobu financování, který schválily francouzské orgány v rozhodnutí o schválení, bylo předem určeno jejich použití. Investoři jsou totiž podle ustanovení o investici, k níž se upsali, povinni reinvestovat téměř veškeré daňové úspory do společenství spoluvlastníků formou navýšení kapitálu svých příslušných podílnických společností za účelem pokrytí nákladů na financování nabytí lodi Le Levant a ztrát z jejího provozování (viz 27. bod odůvodnění).
(73)
K určení příjemců je třeba důkladný přezkum vztahů mezi subjekty spojenými s nabytím a provozováním Le Levant.
(74)
Je třeba především připomenout, že samotným cílem způsobu financování, jak vyplývá z žádosti o schválení předložené společností CIP, bylo „nabytí parníku“ (19).
(75)
Avšak, „CIP nedisponuje finančními prostředky potřebnými k uhrazení kupní ceny Le Levant v rámci klasického financování (hypoteční úvěr)“. CIP tedy navrhuje, že bude svou loď financovat „v rámci financování s využitím daňových podpor investicím v zámořských oblastech“, opírajícím se o „schéma financování založené na vytvoření námořního společenství spoluvlastníků“. Za tímto účelem Banka „svým klientům ke koupi nabídne podíly společenství spoluvlastníků“ a „provede veřejnou výzvu k upisování …“ (20).
(76)
Je tedy jasné, že účelem tohoto způsobu financování bylo umožnit CIP nabytí lodi, jejímž vlastníkem by byla společnost CIP, a že se účast investorů z řad klientů Banky omezovala na financování tohoto nabytí.
(77)
Způsob financování zvolený za tímto účelem je velice běžný v rámci „nezdaněného“ investování v zámořských oblastech (21), a to jako „externalizace“, kdy společnost se zájmem o nabytí dlouhodobého hmotného majetku, která nemůže z důvodu nedostatku prostředků tuto investici realizovat z vlastních zdrojů, vyzve externí investory, kteří hmotný majetek koupí a dají ho k dispozici podnikateli, jenž ho používá a na konci doby jeho provozování stanovené zákonem se stává jeho vlastníkem. Při způsobu financování tohoto typu je daňové zvýhodnění částečně převedeno na nabyvatele, zatímco další část tohoto zvýhodnění si ponechá investor, který si tak zajistí návratnost své investice. Převedení výhody na nájemce se nejčastěji uskutečňuje snížením nájemného, které je vybíráno po dobu provozního období („nájemního“ způsobu financování).
(78)
Komise již zkoumala aspekty státních podpor těchto způsobů financování výletních lodí díky zvýhodněním podle Ponsova zákona ve věcech „Club Med“ (22) a „Renaissance“ (23). Posledně jmenovaná věc je zvláště relevantní pro svou podobnost s operací financování Le Levant. V obou případech se totiž jedná o investory, jejichž daňová situace umožňuje využívat osvobození od daně, kteří vytvořili společenství spoluvlastníků, kupují výletní lodě, jež mají být po určitou dobu provozovány v zámořských oblastech nájemcem (Renaissance nebo CIL), jenž se vůči investorům zavázal, že loď na konci provozního období odkoupí.
(79)
Ve věci „Renaissance“ byla loď pronajata nájemci a daňová úleva poskytovaná investorům podle Ponsova zákona na něj byla převedena snížením nájemného klasickým postupem nájemního způsobu financování, jenž je popsán v 77. bodě odůvodnění. Francouzské orgány upozornily, že tento způsob financování umožňuje „skutečné postoupení daňové podpory provozovateli“. Komise (která ve svém rozhodnutí o zahájení řízení konstatovala, že investoři jsou „přímými příjemci“ a „příjemci kvantifikovatelné podpory“ (24) konstatovala, že „RF [Renaissance] je skutečným příjemcem podpory a může být považována za skutečného vlastníka lodí, jelikož je povinna je odkoupit“. Komise tedy rozlišovala investory, přímé příjemce podpory a „skutečného“ příjemce (ve smyslu pravidel ve věci státní podpory), na kterého byly daňové výhody částečně převedeny prostřednictvím nižšího nájemného, než je tržní hodnota lodi (25).
(80)
V případě Le Levant byl převod daňových výhod investorů (přímých příjemců) na CIL zajištěn odlišným mechanismem. Ve věci „Renaissance“ totiž investoři provozovateli lodě pronajímali, zatímco v projednávané věci CIL disponuje lodí formálně pouze ze své funkce správce společenství spoluvlastníků, která je sama na svůj účet formálním provozovatelem lodi. A priori tedy neexistuje nájemní vztah, který by umožnil postoupit výhodu snížením nájemného.
(81)
Převedení výhody na CIL je konkrétně provedeno následovně.
(82)
Náklady na nabytí lodi a její provozní ztráty se projevují jako ztráty podílnických EURL. Díky daňovým zvýhodněním uděleným podle Ponsova zákona investoři mohou odepsat tyto ztráty ze svých ostatních příjmů zdanitelných daní z příjmu, takže získají daňovou úsporu, která je zhmotněním jejich daňového zvýhodnění a která je z tohoto důvodu poskytována ze státních prostředků ve smyslu práva Společenství. Investoři se však místo toho, aby si tyto daňové úspory ponechaly, zavázali, že jejich většinu použijí k navýšení kapitálu, který má pokrýt ztráty EURL.
(83)
Podle logických pravidel rentability by se investor snažil zvyšovat efektivnost svých investic (v tomto případě lodi) a zajistil by si takovou návratnost investic, která by pokryla jeho výdaje na jejich nabytí a zahrnovala by uspokojivé ziskové rozpětí. Ve scénáři nájemního způsobu financování ve věcech „Club Med“ a „Renaissance“ je tento výsledek dosažen prostřednictvím nájemného placeného nájemcem (toto nájemné je nicméně pro nájemce výhodné, jelikož část daňového zvýhodnění je mu přenechána formou nižšího nájemného než za tržní cenu).
(84)
V obvyklém scénáři by tyto náklady (jako je platba nájemného nebo krytí veškerých ztrát) nesla společnost CIL, a nikoliv investor. V dotčeném způsobu financování však tyto náklady nesou společnosti EURL a prostřednictvím mechanismu navýšení kapitálu jsou vyrovnány daňovými úsporami, které jsou státními prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy. CIL je ve stejném rozsahu osvobozena od nákladů spojených s provozováním lodi, které by běžně měla nést. Na základě všech těchto důvodů Komise konstatuje, že se zde jedná o převod zvýhodnění z investorů na CIL. Je třeba nicméně poznamenat, že na CIL není převáděna celá daňová výhoda. Podle tohoto způsobu financování si totiž investoři ponechají na svůj účet daňové úspory za rok 2003, poslední provozní rok.
(85)
Bez ohledu na tento technický rozdíl způsobu financování se účinky neliší od účinků způsobu financování ve věci „Renaissance“. Stejně jako ve věci „Renaissance“ totiž CIL obdržela skutečné požívací právo k lodi Le Levant po jejím dodání, které předcházelo formálnímu vlastnictví lodi, kterého skutečně nabyla po ukončení tohoto způsobu financování. Stejně tak jako ve věci „Renaissance“ je loď dána k dispozici společnosti CIL, aniž by tato za ni musela nést skutečné náklady, protože od ní není požadována žádná finanční protihodnota. Náklady, které by běžně CIL nesla při provozování lodi, jsou sníženy, což představuje výhodu pro CIL.
(86)
Investoři mohou dát loď k dispozici společnosti CIL bezplatně díky daňovým výhodám, které jsou jim uděleny podle Ponsova zákona a které jim umožňují, aby prostřednictvím svých EURL odečetli ze svých zdanitelných příjmů kupní cenu lodi i ztráty svých EURL, zahrnující zejména roční náklady na kapitál a na úroky z půjčky poskytnuté Bankou na koupi podílů. Odpočty z příjmů EURL zahrnují také jejich příslušné podíly na provozním výsledku Le Levant do výše zaručené společností CIL.
(87)
Cílem tohoto způsobu financování a krytí finančních a alespoň částečně i provozních nákladů Le Levant ze strany investorů prostřednictvím mechanismu povinného navyšování kapitálu EURL je zajistit společnosti CIL prospěch z výhod poskytnutých podle Ponsova zákona. Tento mechanismus převodu podpory byl podmínkou stanovenou v žádosti o schválení a jako takový byl odsouhlasen francouzskými orgány. Tento převod prostředků od investorů na společenství spoluvlastníků umožňuje dotovat provozování Le Levant společností CIL. Bez tohoto mechanismu by provozování lodi poluečností CIL nebylo ekonomicky únosné.
(88)
Investoři budou mít hmatatelný výnos z financování na konci operace, až budou jejich podíly odkoupeny a oni si budou moci ponechat na svůj účet daňové úspory za rok 2003, tedy za poslední provozní rok (který není použit na půjčku povinným navýšením kapitálu).
(89)
Tímto způsobem jsou rozděleny státní prostředky (tvořené daňovými úsporami investorů) mezi společnost CIL, na níž je převedena téměř celá část podpory, a investory. Výhody převedené na CIL tvoří částka, o kterou je navýšen kapitál EURL, po výzvě, na niž reagovali investoři.
(90)
Připomínky CIL, podle nichž Komise neprokázala, že podpora umožňovala provozovat Le Levant za výhodnějších podmínek, je tedy třeba zamítnout.
(91)
Pokud jde o prodejní cenu Le Levant pro CIL v lednu 2004, s ohledem na informace, které má Komise k dispozici, se zdá, že neobsahuje darovací prvek ve prospěch společnosti CIL. Podle CIL totiž nezávislý lodní zprostředkovatel odhadl, že prodejní cena je vyšší než tržní hodnota lodi. Komise nemá k dispozici jiné skutečnosti, které by vyvrátily tyto informace.
2.2 Označení příjemců státních prostředků jako „podnik“
(92)
Další podmínkou k označení za státní podporu je zvýhodnění určitých podniků (nebo určitých odvětví výroby). Pojem podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy se vztahuje na všechny subjekty vykonávající hospodářskou činnost bez ohledu na právní status tohoto subjektu a jeho způsob financování. Jakákoliv činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu představuje hospodářskou činnost (26).
(93)
Soudní dvůr Evropských společenství ve věci Cassa di Risparmio, kde musel rozlišovat mezi osobou „hospodářského subjektu v přímém kontaktu s trhem a nepřímo jiného subjektu ovládajícího tento subjekt v rámci jedné hospodářské jednotky, kterou společně tvoří“ měl naopak zato, že „pouhé držení podílů, dokonce majoritních, pokud umožňuje pouze výkon práv spojených s postavením akcionáře nebo společníka, jakož i případně přijímání dividend, pouhých plodů z vlastnictví zboží, nepostačuje k určení hospodářské činnosti subjektu vlastnícího tyto podíly“ (27).
(94)
Judikatura tedy uvádí, že se označení podnik musí kromě právní formy zakládat na analýze hospodářské reality příslušného případu. Označení CIL a investorů jako podnik se tedy musí zakládat na analýze hospodářských vztahů spojených se způsobem financování, aby bylo možné určit, jak je fakticky prováděna hospodářská činnost spočívající v provozování Le Levant jako výletní lodi.
(95)
Je třeba především uvést, že podle formálních pravidel způsobu financování vystupují jako vlastníci a provozovatelé lodi na vlastní účet investoři prostřednictvím svých EURL, přičemž se úloha CIL omezuje na správu lodi „na účet a riziko společenství spoluvlastníků“ (28). Samozřejmě lze jednoznačně předpokládat, že vlastník-provozovatel svěří běžnou správu své hospodářské činnosti správci, aniž by se tím vymykal z označení podnik ve smyslu pravidel ve věci státních podpor, avšak za podmínky, že splňuje určující kritéria stanovená judikaturou, tedy že se zabývá činností nabízející zboží a služby na daném trhu a že se neomezuje na držení podílů a přijímání dividend.
(96)
V projednávaném případě Komise zjistila, že podle stanov společenství spoluvlastníků bude každý investor vykonávat svá práva k lodi prostřednictvím svých podílů, přičemž tato práva lze vykonávat pouze kolektivně (každý podíl dává také právo na poměrnou část příjmů z provozování). Investoři vykonávají svá práva v rámci valné hromady spoluvlastníků, kdy má každý podílník hlasovací právo v poměru ke svému spoluvlastnickému podílu. Z tohoto hlediska je situace investorů srovnatelná s akcionáři či společníky.
(97)
Investoři nejsou ani aktivně zapojeni do hospodářské činnosti Le Levant, která je zcela svěřena společnosti CIL. Z mandátu ke správě totiž vyplývá, že společnosti CIL jsou svěřeny veškeré aspekty provozování lodi a že má veškeré potřebné pravomoci, takže je vyloučeno jakékoliv zapojení investorů do provozování. Je tedy třeba konstatovat toto:
-
CIL je pověřena stavbou, údržbou, provozováním a technickou a obchodní správou lodi,
-
CIL organizuje správu ubytování a restauračních služeb, zastávek a turistických okruhů. CIL je svěřena správa nákladů na kotvení v přístavu, na řízení lodi atd. Obecněji řečeno společnost CIL spravuje loď za co nejlepších hospodářských podmínek a „je zmocněna k uzavírání veškerých smluv o nájmu lodi a obecněji řečeno k vedení všech obchodních jednání“ (čl. 3 odst. 1 mandátu ke správě). Společenství spoluvlastníků tedy dalo společnosti CIL skutečně „volnou ruku“, pokud jde o to, co tvoří samotnou podstatu dotčené hospodářské činnosti, tedy nabídky okružních plaveb na lodi Le Levant,
-
„Správce má vůči třetím osobám veškeré pravomoci týkající se správy majetku a obchodů společenství spoluvlastníků a může provádět veškeré správní úkony, včetně odstrojení lodi, avšak nemá dispoziční práva k majetku“ (článek 6 mandátu ke správě). Společenství spoluvlastníků tedy dává CIL téměř úplnou samostatnost, přičemž CIL může dokonce z vlastního rozhodnutí a bez porady s investory přistoupit k odstavení lodi, tedy přestat ji provozovat,
-
Podle článku 6 mandátu ke správě správce „zajistí nebo dá zajistit na účet společenství spoluvlastníků zejména tyto úkony: - nábor a řízení personálu, organizaci práce na palubě … . Pravomoci, které jsou správci takto přiznané, jsou natolik rozsáhlé, aby mohl zajišťovat správu společenství spoluvlastníků co možná nejsvobodněji“.
(98)
Vyvázání se investorů z provozování nevyplývá z obchodní volby, pro niž by se mohli svobodně rozhodnout, ale je dáno samotnou konstrukcí způsobu financování. Podle jejich investičních smluv totiž každou podílnickou společnost řídí dva spolusprávci, kteří jsou pracovníky Banky. Veškeré praktické aspekty založení a provozování těchto podílnických společností mají na starost tito správci nebo osoby pracující pro Banku a podílnické společnosti jsou na valné hromadě společenství spoluvlastníků (kde by investoři mohli teoreticky vykonávat svá práva k lodi a k jejímu provozování) zastoupeni těmito správci, a nikoliv svými společníky. Investor však nemůže jmenovat jiné správce nebo dokonce sám na sebe převzít řízení své EURL, ledaže by se zřekl „příslibu koupě“ podílů ze strany Banky, který je zárukou výnosu jeho investice. Co se týká výběru správce společenství spoluvlastníků a obsahu jeho mandátu, společnost CIL byla jmenována ve stanovách společenství (sepsaných Bankou a společností CIP) a prakticky může být odvolána pouze z důvodu závažného nebo úmyslného pochybení. Komise tedy konstatuje, že ve způsobu financování není žádný mechanismus umožňující skutečné zapojení společenství spoluvlastníků do provozování Le Levant jako výletní lodi, to znamená do samotné hospodářské činnosti, která je výlučnou záležitostí CIL. Z výše uvedeného lze tedy dojít k závěru, že investoři podepsali smlouvu o přistoupení k projektu, jejíž podmínky nemohli svobodně určit.
(99)
Je také důležité uvést, že ve vztahu mezi vlastníkem-provozovatelem a správcem nese hospodářské riziko spojené s provozováním majetku obvykle vlastník, přičemž správce pobírá odměnu za své služby a není zainteresován na provozních hospodářských výsledcích. V případě Le Levant však na sebe investoři, kteří dostali záruku výnosu od předkladatelů projektu, neberou skutečná rizika spojená s provozováním Le Levant. Tato rizika nese ve skutečnosti CIL, která sice disponuje pouze dvěma ze 740 podílů společenství spoluvlastníků, ale přistoupila na to, že na sebe vezme veškerou odpovědnost za ztráty přesahující předpokládanou výši ztrát podle výhledů provozování na období 1996-2003. Komise konstatuje, že toto rozdělení rizik, které se liší od obvyklého vztahu mezi provozovatelem a správcem, vypovídá o skutečnosti, že obchodní činnost spočívá pouze na společnosti CIL.
(100)
Je tedy správné, že projekt Le Levant byl potenciálním investorům popsán nikoliv jako nabídka k účasti na organizaci a obchodování s okružními plavbami na lodi Le Levant, ale jako „výnosná investice, bez rizika a bez starostí se správou“ (29). O skutečných vztazích mezi CIL a investory také jasně vypovídá, že je „CIP v podobě své dceřiné společnosti CIL“ označena jako „rejdařská společnost a správce společenství spoluvlastníků“ (30).
(101)
Taková organizace dokonale odráží cíl způsobu financování, podle něhož má CIL získat loď a investoři mají vystupovat pouze za účelem jejího financování, aniž by měli zájem o účast na jejím provozování. Skutečnost, že investoři jsou prostřednictvím svých společností formálními vlastníky lodi, vyplývá pouze z daňové struktury způsobu financování, ale neodpovídá skutečné účasti na jejím obchodním provozování.
(102)
Činnost investorů se omezuje na účast z pohledu výnosu, bez jakékoliv skutečné účasti na provozování Le Levant. CIL, formálně pouhý správce, má naopak zaručeno, že po ukončení tohoto způsobu financování získá výhradní vlastnictví lodi za cenu, jejíž způsob výpočtu byl stanoven předem, a po dobu, než jsou jeho práva k lodi právně formalizována, nezávisle (vůči investorům) rozhoduje o způsobu jejího provozování. Co se týká veškerého obchodního provozování Le Levant, CIL tedy jedná jako skutečný vlastník lodi.
(103)
Co se týká provozování Le Levant, pouze společnost CIL lze označit jako podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy. Jelikož investoři nejsou podnikem v tomto smyslu, výhody, které získali ze státních prostředků v rámci způsobu financování Le Levant nezakládají státní podporu.
(104)
Co se týká statusu loděnice, Komise konstatuje, že připomínky zúčastněných stran v tomto ohledu nepřinášejí žádný důkaz o výhodě financované ze státních prostředků ve prospěch loděnice. Formální vyšetřovací řízení tedy neodhalilo žádný důkaz, který by umožňoval mít loděnici za příjemce podpory.
2.3 Selektivní povaha opatření
(105)
Specifičnost státního opatření, a to jeho selektivní povaha, zakládá jednu z charakteristik pojmu státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy. Z tohoto důvodu je důležité ověřit, zda dotčené daňové opatření obsahuje zvýhodnění výhradně pro určité podniky nebo určitá odvětví výroby, či nikoliv (31).
(106)
Aby mohlo být opatření v zásadě označeno za státní podporu, podniky jejích příjemců musí náležet do skupiny přesně vymezené právním nebo faktickým použitím kritéria zavedeného daným opatřením (32). V projednávané věci postačuje uvést, že zkoumané opatření je použitím Ponsova zákona, jelikož daňový režim se týká pouze investic prováděných v určitých francouzských zámořských správních celcích a jehož selektivní povahu Komise uznala již ve svém rozhodnutí ze dne 27. ledna 1993, že nebude vznášet námitky proti režimu státní podpory zavedenému Ponsovým zákonem (33).
(107)
Komise se domnívá, že selektivní povaha dotčeného režimu je dostatečně prokázána skutečností, že vyplývá z použití selektivního režimu Ponsova zákona, a že tudíž není třeba, aby zaujímala stanovisko vůči povaze posuzování náležejícího francouzským orgánům při schvalování ve smyslu článku 238a HA IIIb ODZ, kterýžto aspekt Komise uplatnila pouze pro úplnost.
2.4 Podmínky ovlivňování obchodu mezi členskými státy a narušování hospodářské soutěže
(108)
Francouzské orgány a CIL uplatnily, že loď Le Levant byla provozována ze Saint-Pierre-et-Miquelon, tedy na velmi omezeném trhu, kde nepůsobila žádná jiná společnost provozující okružní plavby. CIL také uvedla, že kapacita Le Levant je malá a že její nabídka byla zaměřena převážně na severoamerické zákazníky. Z těchto důvodů francouzské orgány a CIL zpochybňují, že by zvýhodnění udělené společnosti CIL mohlo mít účinek narušování hospodářské soutěže a ovlivňovat obchod mezi členskými státy.
(109)
V této souvislosti je třeba připomenout, že podpora zaměřená na osvobození podnikatelského subjektu od nákladů, které by jinak musel nést v rámci svého běžného provozu nebo své běžné činnosti, v zásadě narušují hospodářskou soutěž (34). Soud totiž již rozhodl, že každé poskytnutí podpory podniku, který vykonává svou činnost na trhu Společenství, může způsobit narušování hospodářské soutěže a ovlivnit obchod mezi členskými státy (35).
(110)
Komise se domnívá, že není správné považovat okružní plavby s místem nalodění na Saint-Pierre-et-Miquelon za samostatný trh. Je pravděpodobné, že spotřebitel, který by měl v úmyslu se vydat na okružní plavbu v této oblasti, by mohl vzít v úvahu i okružní plavby do jiných destinací nebo z jiných přístavů, a že jeho volbu by určovala řada faktorů, mezi nimiž je i cena, která by mohla být ovlivněna zkoumaným opatřením. Okružní plavby jsou tedy součástí většího trhu a pokud dotčené daňové zvýhodnění osvobozuje CIL od nákladů, které by jinak nesla při financování své hospodářské činnosti, podpora může způsobit narušování hospodářské soutěže na tomto trhu.
(111)
Co se týká ovlivňování obchodu mezi členskými státy, Komise zaznamenala, že nabídka Le Levant byla zaměřena převážně na severoamerické zákazníky a že CIL za tímto účelem spolupracovala s americkou cestovní kanceláří, která zajišťovala reklamu a prodej okružních plaveb. Komise přesto poukazuje na to, že není vyloučeno, že by podpora mohla narušovat hospodářskou soutěž i v případech, kdy příjemce vyváží téměř celou svou výrobu mimo Společenství (36). Navíc bylo zjištěno, že okružní plavby byly předmětem i určitého obchodování v Evropě.
(112)
Dotčené opatření tedy může narušit hospodářskou soutěž a může ovlivnit obchod mezi členskými státy.
2.5 Intenzita podpory
(113)
Komise se domnívá, že podpora představuje veškeré daňové úspory, jež investoři převáděli na své podílnické společnosti za účelem navyšování kapitálu, k němuž se zavázali v rámci svého přistoupení ke způsobu financování Le Levant.
(114)
Francouzské orgány prohlásily, že nejsou schopny vyčíslit daňové úspory bez individuálního přezkumu daňové situace každého investora.
(115)
Komise se každopádně necítí povinna přesně vyčíslit výši podpory, ale jen upřesnit základy tohoto výpočtu. Nicméně uvádí, aniž je dotčen výpočet celkové výše podpory, že podle odhadů Banky založených na profilu „typického investora“ (37), by daňové úspory vytvořené díky odpočtu pouhé kupní ceny lodi umožnily vklad kapitálu ve výši 278 506 FRF za každé dva podíly, to znamená, celkem 102 490 200 FRF za 729 podílů prodaných investorům, což představuje intenzitu v poměru k ceně lodi přibližně 44,8 %.
3. Slučitelnost podpory se společným trhem
(116)
Poté, co Komise konstatovala, že dotčené opatření zakládá státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy, je třeba přezkoumat její slučitelnost se společným trhem. V tomto ohledu Komise uvedla ve svých rozhodnutích o zahájení řízení, že se domnívá, že podpora musí být zkoumána ve světle směrnice 90/684/EHS a zejména, co se týká účelu podpory, čl. 4 odst. 7 uvedené směrnice (38). Relevantnost tohoto právního základu zpochybnily francouzské orgány a zúčastněné strany z důvodů uvedených v částech IV. a V. Je tedy třeba především odůvodnit volbu tohoto právního základu.
(117)
Komise ve svém rozhodnutí ze dne 27. ledna 1993 nevznést námitky ve věci státní podpory týkající se Ponsova zákona výslovně stanovila, že se „na poskytování předmětných podpor vztahují pravidla a právní rámec Společenství týkající se určitých odvětví průmyslové činnosti“. Uvedené rozhodnutí se tudíž nevztahuje na zkoumanou podporu, pokud tato podpora spadá do působnosti směrnice 90/684/EHS.
(118)
Francie a zúčastněné strany tvrdí, že směrnice 90/684/EHS se použije pouze na podpory ve prospěch stavitele lodí a že pokud Komise nezjistila výhodu poskytnutou loděnici, která postavila Le Levant, směrnici 90/684/EHS nelze v projednávané věci použít. Komise nemůže s tímto argumentem souhlasit. Ze samotného znění čl. 3 odst. 1 směrnice 90/684/EHS totiž vyplývá, že se použije na „všechny formy pomoci poskytované rejdařům a třetím osobám, které jsou poskytovány jako podpora na stavbu nebo přestavbu lodí“. Pro použití směrnice 90/684/EHS, jejímž záměrem je podpora „lodního stavitelství“, a nikoliv stavitelů lodí, je tedy určující účel podpory, a nikoliv druh příjemce. Tento výklad nachází podporu v rozhodnutí Soudního dvora, který v reakci na argument, podle něhož by měly být v rámci směrnice 90/684/EHS zohledněny pouze podpory poskytované na výrobu lodí, a nikoliv na jejich provozování, soudil, že její ustanovení lze použít „nejen na všechny formy podpory výroby stanovené v čl. 3 odst. 2 posledně jmenované směrnice týkající se všech forem podpor poskytovaných rejdařským společnostem nebo třetím osobám, pokud jsou tyto podpory skutečně použity na stavbu nebo přestavbu lodí v loděnicích Společenství“ (39).
(119)
Komise tudíž potvrzuje, že je nutné posoudit slučitelnost podpory se společným trhem podle směrnice 90/684/EHS.
(120)
Ve smyslu čl. 4 odst. 7 směrnice 90/684/EHS podpory spojené s lodním stavitelstvím a přestavbou lodí, poskytované rozvojové zemi jako rozvojová pomoc mohou být považovány za slučitelné se společným trhem, jsou-li v souladu s ustanoveními přijatými za tímto účelem pracovní skupinou č. 6 OECD v její dohodě týkající se výkladu článků 6, 7 a 8 dohody o exportních úvěrech pro lodě nebo veškerých změn uvedené dohody (dále jen „kritéria OECD“).
(121)
Jak Komise informovala členské státy v dopise SG (89) D/311 ze dne 3. ledna 1989, projekty rozvojové pomoci musí splňovat následující kritéria OECD:
-
lodě se nesmí plavit pod výhodnou vlajkou,
-
jestliže nelze pomoc klasifikovat jako veřejnou rozvojovou pomoc v rámci OECD, poskytovatel pomoci musí potvrdit, že je poskytována na základě mezivládní dohody,
-
poskytovatel podpory musí dát dostatečné záruky toho, že má skutečný vlastník bydliště či sídlo v přijímající zemi a že podnik příjemce není nečinnou dceřinou společností zahraniční společnosti (země, které mohou využívat podporu, zahrnují nejen rozvojové země klasifikované jako takové podle OECD, ale i všechny zámořské země a území připojené k Evropské unii, včetně francouzských zámořských území),
-
poskytovatel se musí zavázat, že loď neprodá bez souhlasu veřejných úřadů.
(122)
Poskytovaná podpora musí také obsahovat darovací prvek ve výši nejméně 25 %.
(123)
Jak již bylo tedy uvedeno, Komise musí také ověřit, že projekt zahrnuje skutečnou „složku rozvoje“. Soudní dvůr (40) se totiž domníval, že Komise je povinna ověřit odděleně složku „rozvoje“ projektu a dodržování kritérií OECD. Komise tedy musí za účelem jejího posouzení ověřit, že projekty skutečně sledují rozvojový cíl a že by bez pomoci nebyly životaschopné (to znamená, že je tato podpora nezbytná).
(124)
Jak již Komise uvedla ve svých rozhodnutích o zahájení řízení, dotčená podpora splňuje kritéria OECD z následujících důvodů:
-
loď Le Levant je provozována pod francouzskou vlajkou. Podmínka, podle níž loď nesmí být provozována pod výhodnou vlajkou, je tedy splněna,
-
Saint-Pierre-et-Miquelon je uveden na seznamu zemí, které mohou získat rozvojovou pomoc, který je přiložen k dopisu Komise SG (89) D/311 členským státům,
-
Komise uvádí, že CIL se má podle projektu způsobu financování stát jediným vlastníkem lodi a že do té doby loď provozuje v rámci svých obchodních operací jako faktický vlastník. Za účelem podmínky bydliště či sídla vlastníka má Komise zato, že je na místě považovat CIL za skutečného vlastníka Le Levant (41). CIL má sídlo na Wallis-et-Futuna. Toto souostroví není „přijímací zemí“ (tou je Saint-Pierre-et-Miquelon). Jelikož se však obě dvě souostroví nacházejí na seznamu Komise uvádějícím země, které mohou využívat rozvojové pomoci, nebude vůči tomu Komise vznášet námitky. CIL navíc není nečinnou dceřinou společností zahraniční společnosti,
-
loď nelze prodat bez souhlasu francouzských veřejných orgánů, jelikož je podpora poskytována za podmínky, že CIL bude loď provozovat nejméně po dobu pěti let s místem nalodění a s cílem především na Saint-Pierre-et-Miquelon,
-
intenzita podpory přesahuje 25 % (viz 115. bod odůvodnění).
(125)
Komise musí ještě ověřit „složku rozvoje“, tedy ujistit se, že podpora může přispět k rozvoji přijímajícího území. Tato analýza musí přihlížet ke zvláštním okolnostem a potřebám dotčeného území. Francouzské orgány v tomto ohledu zdůraznily, že se hospodářství Saint-Pierre-et-Miquelon v okamžiku poskytování podpory nacházelo ve zvláště obtížné situaci. Souostroví totiž bylo historicky závislé na průmyslovém rybolovu. Náhlý a masivní propad tohoto průmyslu v roce 1993 v návaznosti na pro Francii nevýhodné urovnání sporu s Kanadou týkajícího se rybolovného práva a kanadského moratoria na rybolov tresky vyvolal naléhavou potřebu změnit zaměření hospodářství na tomto území. Vzhledem k malé velikosti souostroví a nízkému počtu jeho obyvatel, jeho relativní izolovanosti a úzkému prostoru jeho hospodářství, kteréžto důvody značně snižovaly možnosti ke změně jeho zaměření, se diverzifikace pomocí cestovního ruchu, kterou by se zhodnotila zachovalá příroda území a jeho blízkost severoamerickému kontinentu, zdála být nejzajímavějším odvětvím. Jelikož Saint-Pierre-et-Miquelon nemohl nabízet dlouhodobé turistické pobyty, zdálo se rozumné pokusit se o rozvoj souostroví jako přístavu pro okružní plavby.
(126)
V připomínkách vyjádřených v návaznosti na rozhodnutí o zahájení řízení ze dne 2. prosince 1999 francouzské orgány uplatnily, že provozování Le Levant může přispět k rozvoji Saint-Pierre-et-Miquelon, a to zejména vytvořením pracovních míst a díky výdajům, které by její provozování na toto území přineslo.
(127)
Komise však v rozhodnutí 2001/882/ES dospěla k závěru, že „složka rozvoje“ chybí (42). Toto posouzení se opíralo zejména o následující závěry týkající se hospodářských dopadů podpory:
-
Komise se na základě informací, které měla k dispozici, domnívala, že finanční dopady provozování Le Levant lze odhadovat na 5,52 milionu FRF za období let 1999-2001, tedy přibližně 0,84 milionu EUR,
-
co se týká tvorby přímých pracovních míst, Komise se domnívala, že nebyl dokázán žádný účinek, jelikož v informacích podaných francouzskými orgány se pouze uvádělo, že „čtyři bývalí rybáři ze souostroví byli vyškoleni pro práci na lodi“,
-
co se týká účinku na rozvoj infrastruktur souostroví a nepřímých dopadů spojených s příchodem dalších subjektů provozujících okružní plavby, Komise konstatovala, že tvrzení francouzských orgánů nebyla vyčíslena a že nebylo třeba k nim přihlížet při posuzování opatření podpory pro Le Levant.
(128)
Tyto závěry se zjevně zakládaly na informacích, které Komise měla v době svého rozhodnutí. Jak také jasně vyplynulo z rozsudku Soudního dvora v návaznosti na žalobu pro neplatnost ve výše uvedené věci C-394/01 (43), Komise mohla své rozhodnutí zakládat pouze na skutečnostech, s nimiž byla obeznámena v rámci formálního vyšetřovacího řízení, jež bylo zahájeno jejím rozhodnutím ze dne 2. prosince 1999, což vylučuje určité informace, které francouzské orgány podaly až ve stadiu řízení u Soudního dvora.
(129)
Francouzské orgány a zúčastněné strany v nových připomínkách vyjádřených v návaznosti na doplňující rozhodnutí Komise ze dne 6. prosince 2006 podaly informace, jež Komise neměla k dispozici, když přijímala rozhodnutí 2001/882/ES, a které vytvářejí odlišný obraz hospodářských dopadů provozování Le Levant.
(130)
Pokud jde tedy o pracovní místa, z připomínek francouzských orgánů vyplývá, že od roku 1999 do 25. července 2001 bylo na palubě Le Levant zaměstnáno nejméně 14 osob původem ze Saint-Pierre-et-Miquelon. K těmto pracovním místům na moři je třeba přičíst pracovní místa na souši, která vznikla díky používání místních dodavatelů a poskytovatelů služeb. Francouzské orgány se domnívají, že provozování Le Levant vytvořilo na souši nejméně 10 pracovních míst od roku 1999 do 25. července 2001 (44).
(131)
Podle týchž informací poskytnutých francouzskými orgány provozování Le Levant přineslo v období let 1999-2001 (45) na Saint-Pierre-et-Miquelon 1,66 milionu EUR přímých výdajů (spojených se zásobováním lodi, s přepravou cestujících atd.).
(132)
Na rozdíl od informací, které měla Komise k dispozici v roce 2001, tyto nové informace tedy dovolují konstatovat kvantifikovaný dopad na tvorbu pracovních míst. Tento účinek nelze považovat za zanedbatelný s ohledem na úzký prostor pracovního trhu v tomto území a na jeho porovnání s počtem žadatelů o zaměstnání (409 osob v roce) (46). Z těchto informací je také patrné, že přímé výdaje na Saint-Pierre-et-Miquelon spojené s provozováním Le Levant jsou přibližně dvakrát vyšší než částky uvedené Komisí v odůvodnění rozhodnutí 2001/882/ES (47).
(133)
Tyto nové informace dovolují konstatovat, že podpora pro Le Levant měla hospodářské dopady, které byly sice malé, ale přesto mohly přispět k hospodářskému rozvoji Saint-Pierre-et-Miquelon.
(134)
Francouzské orgány rovněž uplatnily, že podpora může obecněji přispět k rozvoji Saint-Pierre-et-Miquelon stimulováním potřebné diverzifikace jeho hospodářství. Z tohoto pohledu vyšetřovací řízení Komisi dovolilo konstatovat, že pro hospodářství Saint-Pierre-et-Miquelon bylo charakteristické, že do roku 1993 záviselo na průmyslovém rybolovu a později na veřejném sektoru a na veřejných zakázkách (48).
(135)
Komise připouští, že taková závislost na velmi omezeném počtu zdrojů pracovních míst a příjmů může být brzdou rozvoje tohoto území. S ohledem na geografickou specifičnost Saint-Pierre-et-Miquelon a na omezené možnosti jeho vnitřního trhu Komise připouští, že hospodářská diverzifikace byla užitečná pro jeho rozvoj a že cestovní ruch mohl vytvořit slibnou cestu diverzifikace v době poskytování podpory. Komise také souhlasí s připomínkami francouzských orgánů, podle nichž velikost souostroví snižuje možnosti nabídek turistiky založené na dlouhodobých pobytech, a že se jeho poloha naopak nabízí k rozvoji činnosti okružních plaveb.
(136)
Komise uvádí, že podle informací podaných francouzskými orgány počet turistů, kteří souostroví navštívili za účelem okružní plavby v letech před poskytnutím podpory a zprovozněním Le Levant značně kolísal, ale že se jejich počet zjevně ustálil na relativně vysoké úrovni po roce 2000 (49).
(137)
I když je tento přínos pro rozvoj Saint-Pierre-et-Miquelon skutečný, může se zdát malý, a to zejména v porovnání s intenzitou podpory. Komise se však domnívá, že při posuzování slučitelnosti podpory se společným trhem musí být porovnán přínos, který podpora může mít pro rozvoj Saint-Pierre-et-Miquelon, s rozsahem narušení obchodu mezi členskými státy, které může způsobit. Komise se v tomto ohledu domnívá, že podpora může mít určitý negativní účinek na obchod mezi členskými státy, jak bylo prokázáno v části 2.4, ale je nicméně pravděpodobné, že tento účinek je velmi omezený vzhledem ke zvláštním okolnostem projednávané věci. V této souvislosti Komise uvádí zejména následující:
-
Le Levant je loď s velmi malou nosností pro přibližně 95 cestujících, což samozřejmě omezuje její dopad na trh,
-
nabídka okružních plaveb Le Levant (třebaže mimo vody Společenství) s naloděním na Saint-Pierre-et-Miquelon byla zaměřena především na severoamerický trh (50), a to díky obchodním sítím vytvořeným společností CIL a díky zeměpisné poloze souostroví v samém „centru“ okružních plaveb (přibližně 4 600 kilometrů od Paříže, ale pouhých 25 kilometrů od kanadského pobřeží) (51),
-
Komise také uvádí, že podle informací, které jí byly poskytnuty, žádný jiný subjekt usazený ve Společenství nenabízí a v dotčeném období nenabízel okružní plavby na Saint-Pierre-et-Miquelon a že se okružní plavby na lodi Le Levant, v nichž se spojoval velký luxus a neobvyklé destinace, převážně zaměřovaly na velmi úzký segment trhu okružních plaveb, jenž je v Evropě málo rozvinutý.
(138)
S přihlédnutím k výše uvedenému Komise konstatuje, že dotčená podpora může mít přínos pro rozvoj Saint-Pierre-et-Miquelon vytvořením pracovních míst a diverzifikací jeho hospodářství a že i když je tento přínos skromný, je větší než narušení obchodu mezi členskými státy, které by podpora mohla způsobit.
(139)
Komise také konstatuje, že tato pomoc byla potřebná. Perspektivy výnosnosti provozování lodi s místem nalodění na Saint-Pierre-et-Miquelon podle návrhu způsobu financování, který schválily francouzské orgány, totiž mohly být zajištěny pouze díky podpoře. Projekt na stavbu a provozování Le Levant by se tedy bez podpory nemohl realizovat.
(140)
Z výše uvedených důvodů Komise tedy konstatuje, že podpora lodi Le Levant obsahuje „složku rozvoje“.
VIII. ZÁVĚRY
(141)
Komise konstatuje, že Francie protiprávně zavedla předmětnou podporu, přičemž porušila znění čl. 88 odst. 3 Smlouvy. Komise se však domnívá, že podpora zakládá rozvojovou pomoc ve smyslu čl. 4 odst. 7 směrnice 90/684/EHS a že je tudíž slučitelná se společný trhem,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora poskytnutá Francií ve prospěch Compagnie des Îles du Levant na stavbu výletní lodi Le Levant je slučitelná se společným trhem.
Článek 2
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 20. května 2008.
BESCHIKKING VAN DE COMMISSIE
van 20 mei 2008
betreffende de door Frankrijk toegekende steunmaatregel ten gunste van de bouw van het cruiseschip Le Levant (C 74/99 (ex NN 65/99))
(Kennisgeving geschied onder nummer C(2007) 5419)
(Slechts de tekst in de Franse taal is authentiek)
(Voor de EER relevante tekst)
(2008/746/EG)
DE COMMISSIE VAN DE EUROPESE GEMEENSCHAPPEN,
Gelet op het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap, en met name op artikel 88, lid 2, eerste alinea,
Gelet op de Overeenkomst betreffende de Europese Economische Ruimte, en met name op artikel 62, lid 1, onder a),
Gelet op Richtlijn 90/684/EEG van de Raad van 21 december 1990 betreffende de steunverlening aan de scheepsbouw (1), en met name op artikel 4, lid 7,
Na de belanghebbenden overeenkomstig de genoemde artikelen te hebben aangemaand hun opmerkingen te maken (2), en gezien deze opmerkingen,
Overwegende hetgeen volgt:
I. PROCEDURE
(1)
Na op de hoogte te zijn gebracht van de steunmaatregel die onderwerp is van de beschikking, heeft de Commissie de Franse autoriteiten bij brieven van 2 december 1998 en 4 juni 1999 om aanvullende inlichtingen verzocht. Bij brieven van 12 mei 1999 (A/33645) en 19 augustus 1999 (A/36449) heeft Frankrijk opmerkingen gemaakt.
(2)
Op basis van deze inlichtingen heeft de Commissie Frankrijk, bij schrijven van 2 december 1999 (3), in kennis gesteld van haar besluit de formele onderzoeksprocedure van artikel 88, lid 2, van het EG-Verdrag in te leiden ten aanzien van de steun voor de bouw van het cruiseschip Le Levant.
(3)
In antwoord op dit besluit hebben de Franse autoriteiten opmerkingen gemaakt bij brieven van 12 januari 2000 (A/30357), 14 juni 2000 (A/34964), 30 april 2001 (A/33440) en 11 juni 2001 (A/34609). De Commissie heeft eveneens opmerkingen ontvangen van een belanghebbende, te weten de Compagnie des Iles du Levant (hierna: „CIL”), welke zijn doorgezonden aan de Franse autoriteiten, die hierop hebben gereageerd.
(4)
Bij Beschikking 2001/882/EG van de Commissie van 25 juli 2001 betreffende door Frankrijk toegekende staatssteun in de vorm van ontwikkelingshulp ten behoeve van het passagiersschip „Le Levant” dat gebouwd is door Alstom Leroux Naval om in Saint-Pierre-et-Miquelon te worden geëxploiteerd (4), werd de onderzoeksprocedure gesloten met de conclusie dat de staatssteun onverenigbaar is met de gemeenschappelijke markt en werd Frankrijk gelast „… alle nodige maatregelen [te nemen] om … [deze] steun stop te zetten en terug te vorderen van de investeerders, die de directe begunstigden van de steun en de huidige eigenaars van het passagiersschip zijn”.
(5)
Beschikking 2001/882/EG werd bij arrest van het Gerecht van eerste aanleg van de Europese Gemeenschappen van 22 februari 2006 (5) nietig verklaard. Het Gerecht was met name van oordeel dat de motivering van de beschikking van de Commissie onvolledig was, zodat niet kon worden vastgesteld of alle bestanddelen van een steunmaatregel in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, voorhanden waren.
(6)
Ten gevolge van het arrest van het Gerecht blijft de onderzoeksprocedure die bij beschikking van 2 december 1999 is ingeleid, geopend.
(7)
Op grond van de motivering van het arrest van het Gerecht en van nieuwe informatie waarvan de Commissie in kennis is gesteld, heeft de Commissie het passend geacht de Franse autoriteiten en de belanghebbenden op basis van artikel 88, lid 2, EG-Verdrag, opnieuw te verzoeken opmerkingen te maken. Het besluit tot inleiding van een formele onderzoeksprocedure van 2 december 1999 is derhalve aangevuld met een besluit van 6 december 2006 (6).
(8)
In antwoord op dit besluit hebben de Franse autoriteiten, nadat zij hadden verzocht om verlenging van de antwoordtermijn en deze werd verkregen, opmerkingen gemaakt bij brieven van 16 maart 2007 (A/32335) en 12 december 2007 (A/40301). Er zijn eveneens opmerkingen gemaakt door belanghebbenden, te weten door CIL, bij aangetekend schrijven van 21 maart 2007 (A/32446), en door de investeerders, die voormalig vennoten van de vennootschappen waren, ondersteund door de Bank (7), bij aangetekende brieven van 1 maart 2007 (A/31951) en 7 maart 2007 (A/32026).
II. GEDETAILLEERDE BESCHRIJVING VAN DE STEUNMAATREGEL
1. De wet-Pons
(9)
De wet van 11 juli 1986 houdende wijziging van de financieringswet voor 1986, voorziet in belastingvermindering voor bepaalde investeringen in de Franse overzeese gebiedsdelen en departementen (de wet-Pons).
(10)
Frankrijk heeft deze maatregelen bij de Commissie aangemeld ter beoordeling van de verenigbaarheid met de voor staatssteun geldende communautaire voorschriften. Bij schrijven van 27 januari 1993 heeft de Commissie Frankrijk na onderzoek van de maatregelen in kennis gesteld van haar besluit geen bezwaar te maken uit hoofde van de artikelen 92 en 93 van het EG-Verdrag (thans artikelen 87 en 88). De Commissie heeft echter eveneens aangegeven dat het toekennen van de desbetreffende steun onderworpen blijft aan de voorschriften en kaderregelingen van het Gemeenschapsrecht inzake bepaalde sectoren.
(11)
In de beschikking hebben de verwijzingen naar de wet-Pons betrekking op de bepalingen van artikel 238 bis HA I en III quater van de Franse belastingwet, de „Code Général des Impôts” (hierna: „CGI”), zoals deze van toepassing waren op 23 november 1996, die als volgt kunnen worden samengevat.
(12)
Op basis van artikel 238 bis HA I van de CGI mogen ondernemingen een bedrag van hun belastbare resultaten aftrekken dat overeenkomt met het totaalbedrag van de door hen gerealiseerde productieve investeringen in bepaalde overzeese departementen en gebiedsdelen van Frankrijk, waaronder Saint-Pierre-et-Miquelon (8). Dit artikel wijkt af van de algemene regel van de CGI, die aftrek van dergelijke bedragen van de belastbare resultaten van ondernemingen niet toestaat.
(13)
Artikel 238 bis HA III ter van de CGI bepaalt dat investeringen in bepaalde sectoren, waaronder de pleziervaart, slechts recht geven op de in lid I van dit artikel genoemde aftrek nadat hiervoor vooraf toestemming is verkregen van de minister van Financiën. Deze toestemming „peut être accordé, après qu’a été demandé l’avis du ministre des départements et territoires d’outre-mer, si l’investissement présente un intérêt économique pour le département dans lequel il est réalisé, s’il s’intègre dans la politique d’aménagement du territoire et de l’environnement et s’il garantit la protection des investisseurs et des tiers” (kan worden verleend nadat hierover advies is ingewonnen bij de minister van overzeese departementen en gebiedsdelen, mits de investering voor het betrokken departement of gebiedsdeel een economisch belang heeft, binnen het plaatselijke beleid inzake ruimtelijke ordening en milieu past en garanties biedt ter bescherming van beleggers en derden).
(14)
In de CGI is vastgelegd dat natuurlijke personen belasting betalen over hun inkomsten. Deze belasting wordt geheven over het netto-inkomen van de belastingplichtige, dat bestaat uit het totale netto-inkomen in een bepaald aantal inkomstencategorieën. Over het algemeen wordt het netto-inkomen uit de verschillende categorieën gevormd door de bezittingen, het vermogen en het inkomen van de belastingplichtige, alsmede door inkomsten uit winstgevende activiteiten die de belastingplichtige onderneemt, onder aftrek van met name eventuele verliezen die in een bepaald jaar in een van de inkomenscategorieën zijn geleden.
(15)
In artikel 156 1 bis van de CGI wordt echter bepaald dat aftrek in de categorie „bénéfices industriels et commerciaux” (handels- en nijverheidswinsten) niet is toegestaan voor „déficits provenant, directement ou indirectement, des activités relevant des bénéfices industriels ou commerciaux lorsque ces activités ne comportent pas la participation personnelle, continue et directe de l’un des membres du foyer fiscal à l’accomplissement des actes nécessaires à l’activité. Il en est ainsi, notamment, lorsque la gestion de l’activité est confiée en droit ou en fait à une personne qui n’est pas un membre du foyer fiscal par l’effet d’un mandat, d’un contrat de travail ou de toute autre convention.” (tekorten die rechtstreeks of onrechtstreeks voortvloeien uit industriële of handelsactiviteiten indien bij het uitvoeren van de noodzakelijke handelingen voor deze activiteiten geen sprake is van enige voortdurende en directe persoonlijke betrokkenheid van een van de leden van de fiscale eenheid. Dit geldt onder meer indien het beheer van de activiteit bij volmacht, arbeidsovereenkomst of andere overeenkomst in rechte of in feite is overgedragen aan een persoon die geen deel uitmaakt van de fiscale eenheid).
(16)
In afwijking hiervan bepaalt artikel 238 bis HA III quater van de CGI dat de bepalingen in artikel 156 1 bis niet van toepassing zijn op tekorten die voortvloeien uit aftrek van investeringen bedoeld in lid I van genoemd artikel 238 bis HA en de exploitatie hiervan mits deze investeringen zijn gedaan na 1 januari 1996 en vooraf zijn goedgekeurd door de minister van Financiën volgens de voorwaarden van artikel 238 bis HA III ter.
2. De financiering van Le Levant
(17)
In 1996 hebben de Bank en de Compagnie des Iles du Ponant (hierna: „CIP”) een constructie opgezet ter financiering van de bouw en de exploitatie van een luxe cruiseschip met een beperkte capaciteit (ongeveer 95 passagiers en 55 bemanningsleden) met de naam „Le Levant”. Betrokken partijen, te weten de Bank, CIP en CIL, een dochteronderneming van CIP die speciaal voor dit project is opgericht (9), hebben deze constructie formeel vastgelegd in een protocol d.d. 9 december 1996.
(18)
Hieronder volgt een globaal overzicht van de financieringsconstructie.
(19)
De Bank en CIL hebben een gemeenschappelijke maritieme eigendom gevormd (in de zin van wet 67-5 van 3 januari 1967 inzake de status van zeeschepen, gewijzigde versie) onder de naam „copropriété du navire Le Levant” (mede-eigendom van het zeeschip Le Levant), een constructie waarvan het hoofdkantoor is gevestigd te Nantes. Volgens de statuten hiervan had de mede-eigendom betrekking op „le financement, l’acquisition, l’armement et l’exploitation d’un navire de croisières de luxe dénommé „Le Levant”” (het financieren, aankopen, uitrusten en exploiteren van een luxe cruiseschip met de naam Le Levant). De gemeenschappelijke eigendom werd verdeeld in 740 mede-eigendomsrechten of „scheepsaandelen”, waarbij CIL heeft ingetekend op twee aandelen en de Bank op de 738 resterende aandelen.
(20)
De mede-eigenaren kwamen overeen het schip te laten bouwen bij de scheepswerf Leroux & Lotz Naval in Frankrijk voor een prijs van 228 550 000 Franse frank (FRF) (ongeveer 35 miljoen EUR (10). Het schip zou in 1998 moeten worden geleverd.
(21)
CIL werd benoemd tot beheerder van de gemeenschappelijke eigendom en als zodanig, tegen een vergoeding, belast met de controle op de bouw van het schip en de exploitatie ervan na oplevering.
(22)
De Bank heeft haar 738 scheepsaandelen verkocht aan voor de inkomstenbelasting belastingplichtige investeerders die wilden profiteren van de fiscale voordelen van de wet-Pons. Elke investeerder heeft hiertoe een eenpersoonsonderneming opgericht, uitsluitend bestemd voor de aankoop van scheepsaandelen en de exploitatie van het schip in mede-eigendom („mederedervennootschappen”). Deze ondernemingen hadden de vorm van een eenpersoonsonderneming met beperkte aansprakelijkheid (entreprise unipersonnelle à responsabilité limitée of EURL).
(23)
Een EURL is fiscaal transparant en de enige vennoot ervan is een natuurlijke persoon. Het bedrijfsresultaat van de EURL is derhalve belast voor de inkomstenbelasting (in de categorie handels- en nijverheidswinsten) van de vennoot. Het is in voorkomende gevallen eveneens mogelijk de verliezen van de onderneming af te trekken van andere inkomsten, mits deze van dezelfde aard zijn. Op basis van de bepalingen van artikel 156 1obis van de CGI kunnen verliezen op activiteiten die handels- en nijverheidswinsten kunnen genereren, in principe slechts worden afgetrokken indien bij het uitvoeren van de noodzakelijke handelingen voor deze activiteiten sprake is van persoonlijke betrokkenheid van een van de leden van de fiscale eenheid.
(24)
Elke investeerder was verplicht in te schrijven op ten minste twee scheepsaandelen. De kosten bedroegen 636 216 FRF (ongeveer 100 000 EUR) per twee scheepsaandelen. De mederedervennootschappen financierden de aankoop van de scheepsaandelen (per twee stuks) als volgt:
-
Een kapitaalinbreng door de vennoot van 50 000 FRF (ongeveer 7 700 EUR).
-
Een lening bij de Bank tegen een vast rentetarief van 8 % met een looptijd van zeven jaar vanaf 31 december 1996. Voor twee scheepsaandelen komt dit neer op een bedrag van 554 683 FRF (ongeveer 85 300 EUR).
-
Een evenredig aandeel van de door CIL gestelde waarborgsom voor elke mederedervennootschap als garantie voor een goed beheer van het gezamenlijke eigendom. Deze waarborgsom vertegenwoordigde een totaalbedrag van 40 000 000 FRF (ongeveer 6 150 000 EUR), 108 108 FRF (ongeveer te weten 16 600 EUR) per twee scheepsaandelen, met een rente van 8 % per jaar, die gerekend vanaf 31 december 1996 eens per jaar werd gekapitaliseerd. Deze waarborgsom, de hoofdsom alsmede de gekapitaliseerde rente, was terugvorderbaar op 31 december 2003.
(25)
Na uitgifte van alle scheepsaandelen van de Bank werd de gemeenschappelijke maritieme eigendom gevormd door de mederedervennootschappen en CIL (als houder van twee scheepsaandelen).
(26)
Volgens de constructie zou Le Levant vanaf de datum van oplevering tot eind 2003 als cruiseschip worden geexploiteerd. De exploitatiewinsten en -verliezen zouden op basis van de statuten van de mede-eigendom over de mederedervennootschappen worden verdeeld naar rato van hun belang. Hier dient echter te worden vermeld dat de constructie was gebaseerd op de verwachting dat er gedurende de eerste vijf jaren van exploitatie van Le Levant aanmerkelijke verliezen zouden worden geleden (11).
(27)
De kasbehoeften van de mederedervennootschappen vloeiden voort uit:
-
de naar verwachting negatieve bedrijfsresultaten van het gemeenschappelijke eigendom,
-
de aflossingen en financieringskosten van de door de Bank goedgekeurde bancaire lening voor de aankoop van de scheepsaandelen, en
-
de beheerskosten van de vennootschappen.
(28)
Deze kasbehoeften moesten worden gedekt door de investeerders die zich formeel verplichtten hun belastingvermindering, verkregen door aftrek van de exploitatieverliezen van het schip in gemeenschappelijke eigendom, ieder jaar te herbeleggen in de vorm van kapitaalverhoging van hun respectieve mederedervennootschappen (met uitzondering van het laatste jaar van exploitatie, waarin de investeerders de belastingbesparing mochten behouden). Deze herbelegging van belastingbesparingen vormde tijdens de exploitatiefase de enige vorm van financiering van de mederedervennootschappen.
(29)
Middels wederzijdse overeenkomsten hebben de mederedervennootschappen zich verplicht de scheepsaandelen aan het einde van de exploitatiefase voor een totaalbedrag van 124 861 905 FRF (ongeveer 19 miljoen EUR) aan de Bank te verkopen (en de Bank heeft zich verplicht de aandelen voor dit bedrag te kopen). Dit „basisbedrag” kon echter variëren volgens een vooraf vastgestelde formule, afhankelijk van het werkelijk toegepaste belastingtarief in de hoogste schijf voor de inkomstenbelasting in de jaren 1997-2003. Het basisbedrag werd verminderd met het passief van de mederedervennootschappen op de datum van overdracht (grotendeels bestaand uit de door CIL gestelde waarborgsom en de gekapitaliseerde rente). Het nettobedrag werd geraamd op 56 494 213 FRF (ongeveer 8,7 miljoen EUR), te weten 153 101 FRF (ongeveer 23 500 EUR) per twee scheepsaandelen. Er was overeengekomen dat deze overdracht op 29 februari 2004 uiterlijk zou plaatsvinden.
(30)
Voorts hadden de Bank en CIL een wederzijdse overeenkomst waarin CIL zich verplichtte alle scheepsaandelen van de Bank te kopen voor een bedrag ter hoogte van het door de Bank betaalde bedrag. Deze overdracht, waarmee CIL wettelijk eigenaar van Le Levant werd, zou uiterlijk plaatsvinden op 29 februari 2004.
3. De goedkeuring door de Franse autoriteiten
(31)
De Bank en CIP hebben het onder paragraaf 2 beschreven project bij de Franse autoriteiten ingediend ter verkrijging van de benodigde goedkeuring voor toekenning van de fiscale voordelen op grond van de wet-Pons.
(32)
De minister van Financiën heeft bij goedkeuring van 26 november 1996, verleend op basis van artikel 238 bis HA III ter en quater van de CGI, besloten dat:
-
de mederedervennootschappen gerechtigd zijn het investeringsbedrag in mindering te brengen op hun belastbaar inkomen in het boekjaar van aankoop van de scheepsaandelen (de totale belastingvermindering is vastgesteld op 228,5 miljoen FRF, vermeerderd met de eventuele vervoerskosten); en dat
-
de bepalingen van artikel 156 1o bis van de CGI niet van toepassing zijn op verliezen voortvloeiend uit de aankoop en exploitatie van het schip (waardoor de vennoten van de mederedervennootschappen gerechtigd zijn deze verliezen van hun inkomsten af te trekken).
(33)
In de tekst van de goedkeuring hebben de Franse autoriteiten uitdrukkelijk kennis genomen van bepaalde elementen van de transactie, met name van het feit dat CIP en de Bank „garantiront … aux porteurs des parts des sociétés constituées pour acheter les quirats, le rachat de leurs parts au terme de la 5ème année d’exploitation pour une valeur égale à 56,756 MF” (de deelnemende en voor de aankoop van scheepsaandelen opgerichte vennootschappen garanderen dat hun aandelen aan het einde van het 5e jaar van exploitatie worden teruggekocht voor een waarde ten belope van 56,756 miljoen Franse frank).
(34)
De goedkeuring werd verleend op voorwaarde dat de mederedervennootschappen hun mede-eigendomsaandelen gedurende vijf jaar aanhouden gerekend vanaf de datum van oplevering van het schip en dat het schip gedurende vijf jaar wordt geëxploiteerd in overzeese gebiedsdelen, met name vanuit Saint-Pierre-et-Miquelon. Gedurende deze zelfde periode waren de vennoten verplicht hun aandeel in de mederedervennootschappen aan te houden.
(35)
Verder blijkt uit het verzoek tot goedkeuring dat de Bank en CIP op de hoogte waren van het feit dat het gevraagde fiscale voordeel werd beschouwd als staatssteun in de zin van artikel 87, EG-Verdrag (12). Toch hebben de Bank en CIP uitvoering gegeven aan de financieringsconstructie, ook al werd in het besluit tot goedkeuring niets vermeld over een eventuele aanmelding van de steun bij de Commissie overeenkomstig artikel 88 van het EG-Verdrag of over de verenigbaarheid ervan met de gemeenschappelijke markt.
4. Huidige situatie
(36)
Volgens de informatie waarover de Commissie beschikt, werd de financieringsconstructie van Le Levant, zoals beschreven onder paragraaf 2 uitgevoerd.
(37)
De diverse wederzijdse aankoop- en verkooptoezeggingen tussen partijen zouden volgens plan zijn nagekomen, waardoor CIL in januari 2004 voor een bedrag van 17 825 989 EUR eigenaar zou zijn geworden van alle scheepsaandelen van Le Levant.
(38)
De Commissie merkt op dat het in handen van één partij komen van alle aandelen van een schip volgens Frans recht leidt tot ontbinding van de gemeenschappelijke maritieme eigendom. De mederedervennootschappen zouden in mei en juli 2004 zijn ontbonden en zijn doorgehaald in het handelsregister (13).
III. REDENEN VOOR DE INLEIDING VAN DE PROCEDURE
(39)
In haar besluiten tot inleiding van de procedure van 2 december 1999 en 6 december 2006 stelde de Commissie dat toepassing van de wet-Pons ter financiering van Le Levant heeft geleid tot een voordeel voor CIL en de vennoten van de mederedervennootschappen (hierna te noemen „de investeerders”), en dat dit voordeel in de vorm van belastingvermindering is bekostigd uit staatsmiddelen. Ten aanzien van de selectiviteit van dit voordeel stelde de Commissie dat toepassing van de wet-Pons selectief is, aangezien deze slechts geldt voor investeringen in bepaalde overzeese gebiedsdelen van Frankrijk. De Commissie was van oordeel dat de steun kon leiden tot oneerlijke concurrentie op de markt voor cruiseschepen, een markt die wordt gekenmerkt door handelsverkeer tussen de lidstaten. De Commissie heeft dan ook vastgesteld dat de betrokken maatregel kon worden aangemerkt als staatssteun.
(40)
Ten aanzien van de verenigbaarheid van deze steunmaatregel met de gemeenschappelijke markt, stelde de Commissie dat deze niet leek te voldoen aan de voorwaarden voor ontwikkelingshulp zoals bedoeld in artikel 4, lid 7, van Richtlijn 90/684/EEG. De Commissie twijfelde in het bijzonder aan de voorwaarde dat de werkelijke eigenaar van het schip dient te zijn gevestigd in het gebiedsdeel dat voor de ontwikkelingshulp in aanmerking komt, en aan het bestaan van een daadwerkelijke „ontwikkelingscomponent”.
(41)
Op grond van het bovenstaande heeft de Commissie een formele onderzoeksprocedure ingeleid.
IV. OPMERKINGEN VAN DE BELANGHEBBENDEN
(42)
De Commissie heeft opmerkingen ontvangen van CIL en van vertegenwoordigers van de investeerders, gesteund door de Bank.
1. Opmerkingen van CIL
(43)
In de eerste plaats trekt CIL de toepasselijkheid van Richtlijn 90/684/EEG in twijfel. CIL betoogt dat Richtlijn 90/684/EEG tot doel heeft grenzen te stellen aan de steunverlening waar in de Gemeenschap gevestigde scheepswerven direct of indirect van profiteren. Hieruit leidt zij af dat genoemde richtlijn slechts van toepassing is op steun waar een scheepswerf van profiteert. Aangezien de Commissie een dergelijk voordeel niet heeft aangetoond, kan de Commissie haar analyse van de steunverlening niet baseren op Richtlijn 90/684/EEG.
(44)
In de tweede plaats bestrijdt CIL dat het hier gaat om staatssteun volgens de criteria van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag. Voor wat betreft het voordeel dat CIL zou hebben gehad bij het terugkopen van de scheepsaandelen van de investeerders, merkt CIL op dat zij deze aandelen van de medereders heeft teruggekocht voor een bedrag van 17 825 989 EUR. Dit bedrag is hoger dan de marktwaarde van het schip, die in juni 2004 door de gerenommeerde scheepsmakelaar Barry Rogliano Salles werd getaxeerd tussen 14,5 en 16,1 miljoen EUR. Het bedrag zou eveneens hoger zijn dan de prijs waar CIL het schip in juni 2004 voor heeft verkocht (15 322 581 EUR). De bewering van de Commissie dat CIL voordeel heeft genoten van het voor een lagere prijs terugkopen van de scheepsaandelen van de investeerders, is dus onjuist.
(45)
Ten aanzien van het voordeel dat CIL zou hebben gehaald uit de exploitatie van Le Levant, maakt CIL drie opmerkingen. In de eerste plaats acht zij het niet juist dat CIL wordt gezien als exploitant van het schip, aangezien zij slechts als beheerder optrad uit naam van de gemeenschappelijke eigenaren die gezamenlijk moeten worden aangemerkt als de werkelijke exploitant van het schip. Voorts merkt CIL op dat de Commissie niet heeft aangetoond dat zij door de steunmaatregel bij de exploitatie van Le Levant een concurrentievoordeel heeft genoten ten opzichte van andere exploitanten, aangezien de Commissie de omvang van het aangevoerde voordeel niet heeft berekend.
(46)
Tot slot geeft CIL, ten aanzien van het criterium van de beïnvloeding van het handelsverkeer tussen de lidstaten, aan dat Le Levant een schip is met een beperkte capaciteit dat gedurende de eerste vijf jaren van exploitatie nooit is geëxploiteerd in de communautaire wateren, dat het schip in deze periode hoofdzakelijk Noord-Amerikaanse - dus extracommunautaire - gasten heeft ontvangen en dat er in deze niche geen enkele Europese concurrent aanwezig was. CIL vraagt zich derhalve af of kan worden gesteld dat de exploitatie van Le Levant het handelsverkeer tussen de lidstaten ongunstig heeft kunnen beïnvloeden.
(47)
CIL heeft in haar hoedanigheid van medereder bovendien geen voordeel gehad van de steunmaatregel, aangezien zij als buiten het moederland Frankrijk gevestigde onderneming geen belasting betaalt in Frankrijk en derhalve geen belasting kon aftrekken.
2. Opmerkingen van de investeerders
(48)
De investeerders voeren in de eerste plaats aan dat de door de Commissie gevolgde procedure onrechtmatigheden bevat. Zo zou het besluit tot inleiding van 2 december 1999 nietig zijn geworden doordat het definitieve besluit waaraan het onlosmakelijk is verbonden, bij arrest van het Gerecht van 22 februari 2006 nietig is verklaard. De aanvulling van het besluit tot inleiding van de Commissie van 6 december 2006 is derhalve niet geldig. Volgens de procedureregels had de Commissie een nieuw besluit tot inleiding moeten aannemen en het aanvullende besluit van 2 december 2006 moet dan ook worden gezien als een besluit tot inleiding ex novo.
(49)
De investeerders zijn voorts van mening dat het aanvullende besluit van 6 december 2006 een aantal fouten en onvolkomenheden bevat, die corresponderen met de in het arrest van het Gerecht van 22 februari 2006 genoemde lacunes, met name inzake de economische betrekkingen tussen de investeerders, de Bank en CIL.
(50)
De investeerders onderstrepen dat zij een door de Bank voorgestelde toetredingsovereenkomst zijn aangegaan met het doel fiscaal voordeel te genieten. Zij benadrukken dat zij geen enkele kwalificatie hebben voor het uitvoeren van activiteiten in de cruisescheepvaart, aangezien de meesten van hen managers, vrije beroepsbeoefenaars (artsen, apothekers, advocaten, deurwaarders, notarissen) of gepensioneerden zijn. Hoewel het formeel gezien juist is dat zij vennoten waren in mederedervennootschappen, zijn deze vennootschappen, zonder andere activa dan scheepsaandelen, nooit ondernemingen geweest in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag. De investeerders zouden geen economische subjecten zijn geweest die de risico’s van een economische activiteit droegen, doch slechts inschrijvers op een financieel product met een door de opstellers van de constructie gegarandeerd minimum rendement. Hieruit volgt dat noch de investeerders, noch hun mederedervennootschappen, noch de gemeenschappelijk eigendom waarin zij waren verenigd, begunstigden van staatssteun konden zijn, aangezien zij geen economische activiteit uitoefenden.
(51)
De investeerders zijn voorts van oordeel dat de Commissie een vergissing heeft begaan met het toepassen van Richtlijn 90/684/EEG op de betrokken steunmaatregel. Zij zijn van oordeel dat genoemde richtlijn slechts van toepassing is op de steun waarvan de bouwer van een schip (de scheepswerf) heeft geprofiteerd, wat in casu door de Commissie is uitgesloten. De investeerders oordelen derhalve dat de conclusie van de Commissie toe te schrijven is aan een te oppervlakkig onderzoek en dat een grondiger bestudering van de feiten had uitgewezen dat de verleende steun een voordeel heeft opgeleverd voor de scheepswerf. Door het verkrijgen van de opdracht kreeg de in financiële moeilijkheden verkerende scheepswerf nieuw leven ingeblazen. Aangezien het schip niet was gebouwd zonder de door de wet-Pons mogelijk gemaakte financiële constructie, hebben de fiscale voordelen in kwestie wel degelijk een financieel voordeel opgeleverd voor de werf.
V. OPMERKINGEN VAN FRANKRIJK
(52)
De Franse autoriteiten merken allereerst op dat de wet-Pons tot doel heeft overzeese ondernemingen te steunen bij de ontwikkeling van hun activiteiten ter compensatie van de specifieke beperkingen waarmee zij worden geconfronteerd. Het gaat dus geenszins om steunverlening aan de scheepsbouw en er is in het kader van dit project ook geen enkele directe steun aan de scheepsbouw verleend.
(53)
In dit kader merken de Franse autoriteiten eveneens op dat indien de financiering van het schip middels de wet-Pons noodzakelijkerwijs geschiedt via een externe constructie van in een gemeenschappelijke maritieme eigendom verenigde investeerders die het schip ter beschikking stellen van een feitelijke exploitant, deze investeerders slechts moeten worden beschouwd als inschrijvers op een „kant-en-klaar” financieel product waarvan de rentabiliteit belastbaar is en waarbij de steun naar de exploitant gaat, die de werkelijke begunstigde is voor zover de regeling na afloop voorziet in aankoop van het schip onder gunstige voorwaarden. De Franse autoriteiten betwisten derhalve formeel dat de investeerders de begunstigden van de staatssteun zijn.
(54)
Ten aanzien van de selectiviteit van de steun betwisten de Franse autoriteiten het regelmatig door de Commissie aangehaalde argument dat de autoriteiten terughoudend moeten zijn bij het verlenen van de vereiste goedkeuring voor fiscale voordelen op grond van de wet-Pons. De Franse autoriteiten benadrukken allereerst dat dit aspect deel uitmaakt van de wet-Pons, die zonder voorbehoud door de Commissie is goedgekeurd. Vervolgens spreken de Franse autoriteiten hun verbazing uit over het feit dat de criteria voor het verlenen van goedkeuring als „vaag” kunnen worden bestempeld, hoewel deze nader worden verklaard in een bestuurlijke toelichting en ze identiek zijn aan de criteria in de wet-Paul en de wet-Girardin, beide regelingen voor staatssteun en beide zonder voorbehoud op dit punt goedgekeurd door de Commissie (14).
(55)
De Franse autoriteiten geven voorts aan dat de steun niet ten goede is gekomen aan de scheepsbouw (en meer in het bijzonder niet aan de scheepswerf waar Le Levant is gebouwd) en dat Richtlijn 90/684/EEG derhalve niet van toepassing is.
(56)
Maar ook al zou de steunmaatregel worden bezien in het licht van Richtlijn 90/684/EEG, dan nog zijn de Franse autoriteiten van mening dat wordt voldaan aan de voorwaarden om de betwiste steun aan te merken als ontwikkelingshulp in de zin van artikel 4, lid 7, van genoemde richtlijn. De Franse autoriteiten voeren hiervoor onderstaande argumenten aan.
(57)
Voor wat betreft de voorwaarde dat de feitelijke eigenaar in het ontvangende land moet zijn gevestigd en dat de begunstigde onderneming geen niet-operationele dochteronderneming van een buitenlandse onderneming mag zijn, voeren de Franse autoriteiten aan dat CIL moet worden beschouwd als feitelijke eigenaar van het schip en als werkelijke begunstigde van de steun. Zij baseren zich hierbij op het onderzoek van de Commissie in de vergelijkbare zaak „Renaissance” (15). Aangezien CIL is gevestigd te Wallis-en-Futuna, een Frans overzees gebiedsdeel dat in aanmerking komt voor ontwikkelingshulp, is aan de vestigingsvoorwaarde voldaan. Omdat CIL bovendien de exploitatie van het schip volledig verzorgt, kan zij niet worden aangemerkt als niet-operationele dochteronderneming.
(58)
Met betrekking tot de „ontwikkelingscomponent” voeren de Franse autoriteiten de volgende overwegingen aan:
-
In de eerste plaats zijn de Franse autoriteiten van oordeel dat de steun moet worden gezien in samenhang met de specifieke omstandigheden op Saint-Pierre-et-Miquelon, te weten de grote afstand, de moeizame exploitatieomstandigheden vanwege het klimaat en de geografische ligging, en met name de economische en sociale situatie van de archipel door de „monocultuurcrisis” in de visserij. In dit verband onderstrepen de Franse autoriteiten het belang van stimulering van de lokale economie door de diversificatie van het toerisme, en wijzen zij erop dat de exploitatie van Le Levant een van de weinige projecten is die hieraan kan bijdragen.
-
Voorts wijzen de Franse autoriteiten er met het oog op de werkgelegenheid op dat zestien bewoners van Saint-Pierre-et-Miquelon gedurende de eerste vijf jaren van exploitatie op het schip werkzaam zijn geweest. Het bedrag dat in de archipel is uitgegeven en dat verband houdt met de exploitatie van het schip in de jaren 1999 tot 2003, wordt in totaal geschat op 3 328 891 EUR. Bij dit bedrag moeten volgens de Franse autoriteiten nog bedragen worden opgeteld die tijdens de cruises zijn uitgegeven op ligdagen in andere gebiedsdelen die in aanmerking komen voor ontwikkelingshulp.
(59)
Tot slot zijn de Franse autoriteiten van oordeel dat de omvang van de steun niet moet worden beoordeeld op basis van de absolute waarde, maar op basis van de relatieve waarde. De effecten van de steun moeten worden gemeten in relatie tot de omvang van de economie van de archipel en het economische potentieel ervan.
VI. ANTWOORD VAN DE FRANSE AUTORITEITEN OP DE OPMERKINGEN VAN DE BELANGHEBBENDEN
(60)
De opmerkingen van betrokken derden zijn doorgegeven aan de Franse autoriteiten, die daarover geen aanvullende opmerkingen hebben gemaakt.
VII. BEOORDELING VAN DE STEUNMAATREGEL
1. De procedure
(61)
Allereerst dienen de bezwaren van de zijde van de investeerders inzake procedurele onregelmatigheden te worden weggenomen.
(62)
De Commissie deelt niet de mening dat de nietigverklaring van Beschikking 2001/882/EG door het Gerecht eveneens leidt tot de nietigheid van het besluit tot inleiding van 2 december 1999. Uit vaste rechtspraak blijkt dat nietigverklaring van een handeling van een communautaire instelling niet noodzakelijkerwijs leidt tot nietigverklaring van handelingen die dienden ter voorbereiding van die handeling (16).
(63)
Het is aan de instelling waarvan de handeling nietig is verklaard om alle benodigde maatregelen te nemen, zowel ten aanzien van de beschikking als van de motieven in het vernietigingsarrest, om de tekortkomingen die tot vernietiging hebben geleid te herstellen. In dit geval heeft het Gerecht Beschikking 2001/882/EG nietig verklaard omdat de Commissie in gebreke is gebleven ten aanzien van de rechten van verweer en van de verplichting haar conclusies over het bestaan van staatssteun in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, te motiveren.
(64)
Ten aanzien van de voorbereiding van de definitieve beschikking in onderhavige zaak gelast het Gerecht de Commissie de benodigde maatregelen van onderzoek te nemen teneinde het recht op verweer van de betrokken lidstaat en de belanghebbenden volledig te eerbiedigen. Dit houdt geenszins in dat het besluit tot inleiding van 2 december 1999 als nietig wordt beschouwd en is uitgesloten van de procedure, zoals de investeerders lijken te denken. De Commissie kan ermee volstaan de onvolkomenheden in het besluit op zodanige wijze aan te passen en aan te vullen dat de Franse autoriteiten en de belanghebbenden in de gelegenheid worden gesteld te reageren zoals voorzien in artikel 88, lid 2, EG-Verdrag (17). Hieraan is genoegzaam voldaan met het aanvullende besluit van 6 december 2006.
2. Bestaan van staatssteun
(65)
Naar aanleiding van de formele onderzoeksprocedure en rekening houdend met de argumenten van de zijde van de Franse autoriteiten en de belanghebbenden, stelt de Commissie dat de fiscale voordelen met betrekking tot de bouw en de exploitatie van Le Levant worden aangemerkt als steunmaatregel in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, volgens welk „… steunmaatregelen van de staten of in welke vorm ook met staatsmiddelen bekostigd, die de mededinging door begunstiging van bepaalde ondernemingen of bepaalde producties vervalsen of dreigen te vervalsen, onverenigbaar [zijn] met de gemeenschappelijke markt, voor zover deze steun het handelsverkeer tussen de lidstaten ongunstig beïnvloedt”.
(66)
Om een nationale maatregel te kunnen kwalificeren als staatssteun moet aan alle onderstaande voorwaarden zijn voldaan: 1. de maatregel in kwestie kent een voordeel toe dat wordt bekostigd uit staatsmiddelen, 2. dit voordeel is selectief, dat wil zeggen dat slechts bepaalde ondernemingen of bepaalde producties worden begunstigd, en 3. de betreffende maatregel vervalst de mededinging of dreigt deze te vervalsen en kan het handelsverkeer tussen de lidstaten ongunstig beïnvloeden (18).
(67)
Het is dienstig de redenen uiteen te zetten op grond waarvan gesteld kan worden dat de genomen fiscale maatregelen in verband met de bouw van Le Levant aan deze voorwaarden voldoen.
2.1. Ten aanzien van het toekennen van een voordeel bekostigd uit staatsmiddelen
(68)
De ter zake toegepaste bepalingen van de wet-Pons vormen een uitzondering op de algemene Franse belastingwet en bevoordelen de belastingplichtigen waarop ze van toepassing zijn voor zover zij de mogelijkheid krijgen hogere bedragen af te trekken dan gebruikelijk. Door het verlenen van dit voordeel ziet Frankrijk af van belastinginkomsten, hetgeen leidt tot een vermindering van de staatsmiddelen. Het voordeel wordt derhalve bekostigd uit staatsmiddelen.
(69)
Het voordeel wordt toegekend op basis van het besluit tot goedkeuring van het Franse ministerie van Financiën van 23 november 1996. Volgens dit goedkeuringsbesluit wordt het voordeel van artikel 238 bis HA III ter en quater van de CGI toegewezen „à la copropriété maritime du navire Le Levant” (aan de gemeenschappelijke maritieme eigendom van het schip Le Levant).
(70)
Over de resultaten van de gemeenschappelijke maritieme eigendom is echter belasting verschuldigd op het niveau van de mederedervennootschappen die de gemeenschappelijke eigendom vormen, en het zijn deze zelfde EURL’s die de mogelijkheid krijgen het aankoopbedrag van de scheepsaandelen in mindering te brengen op hun fiscale resultaten (op basis van artikel 238 bis HA I van de CGI).
(71)
De investeerders profiteren van de afwijking van artikel 156 1o bis van de CGI, verleend op basis van artikel 238 bis HA III quater van de CGI, doordat de resultaten van de mederedervennootschappen voor de inkomstenbelasting worden belast op grond van hun fiscale transparantie. De verleende voordelen hebben derhalve een direct financieel gevolg voor de investeerders in de vorm van een belastingvermindering, doordat ze op grond van de afwijkende regeling van de wet-Pons aftrekposten kunnen opvoeren.
(72)
Hierbij dient te worden opgemerkt dat de investeerders niet vrij over de belastingvermindering konden beschikken, maar dat deze volgens de opgestelde constructie, en met instemming van de Franse autoriteiten middels het goedkeuringsbesluit, een vooraf vastgestelde bestemming had. De investeerders waren immers gehouden aan de investeringsvoorwaarde nagenoeg de gehele belastingvermindering te herinvesteren in de mede-eigendom, in de vorm van kapitaalverhoging van hun respectieve mederedervennootschappen, ter dekking van de aankoopkosten en de exploitatieverliezen van Le Levant (zie overweging 27).
(73)
Teneinde vast te stellen wie de werkelijke begunstigden zijn, is grondig onderzoek vereist naar de onderlinge verhoudingen bij de aankoop en de exploitatie van Le Levant.
(74)
In eerste instantie wordt erop gewezen dat uit het door CIP ingediende verzoek tot goedkeuring blijkt dat „l’acquisition d’un paquebot” (de aankoop van een passagiersschip) het doel van de constructie was (19).
(75)
Welnu, „la CIP ne dispose pas des moyens financiers nécessaires pour supporter le coût d’acquisition du Levant dans le cadre d’un financement classique (crédit hypothécaire)” (CIP beschikt niet over voldoende middelen om de aankoop van Le Levant middels een gebruikelijke financiering (hypothecaire lening) te bekostigen). CIP stelt derhalve voor het schip te financieren „dans le cadre d’un financement bénéficiant des aides fiscales à l’investissement outre-mer” (middels een financieringsconstructie waarbij gebruik wordt gemaakt van fiscale steun voor investeringen in overzeese gebiedsedelen), die is gebaseerd op „un schéma de financement fondé sur la constitution d’une copropriété maritime” (een financieringsregeling middels de vestiging van gemeenschappelijke maritieme eigendom). Hiertoe doet de Bank „proposera à sa clientèle d’acquérir des parts de la Copropriété” (haar klanten een voorstel om aandelen in de mede-eigendom te kopen), en „procèdera à un appel public à l’épargne…” (zal zij een openbaar aanbod doen om spaargelden uit het publiek aan te trekken) (20).
(76)
Het is dus duidelijk dat de constructie was bedoeld om CIP in de gelegenheid te stellen een schip in eigendom te verkrijgen en dat de rol van de door de Bank geworven investeerders beperkt bleef tot financiering hiervan.
(77)
De gekozen financiële constructie is, zoals zeer gebruikelijk bij overzeese „gedefiscaliseerde” investeringen (21), een externe financiering waarbij een onderneming die een kapitaalgoed wil verwerven maar daarvoor zelf niet over de benodigde middelen beschikt, een beroep doet op externe investeerders die het kapitaalgoed verwerven en dit ter beschikking stellen aan een beheerder die het goed gebruikt en er aan het einde van de bij wet bepaalde exploitatieperiode eigenaar van wordt. Bij een dergelijke constructie wordt het fiscale voordeel deels overgedragen aan de verkrijger, terwijl het overige deel toekomt aan de investeerder die op deze wijze verzekerd is van een rendement op zijn investering. De overdracht van het voordeel aan de verkrijger vindt doorgaans plaats via een vermindering van de verschuldigde huur gedurende de exploitatieperiode („huurconstructie”).
(78)
De Commissie heeft zich in de zaken „Club Med” (22) en „Renaissance” (23) reeds gebogen over vergelijkbare constructies, waarbij op basis van de wet-Pons gebruik werd gemaakt van staatssteun voor de financiering van cruiseschepen. Met name laatstgenoemde zaak is hier relevant door de vergelijkbare financieringsconstructie. In beide zaken is sprake van investeerders die profiteren van een belastingvermindering, die deel uitmaken van een constructie van mede-eigendom, die een cruiseschip kopen voor overzeese exploitatie gedurende een vastgestelde termijn door een beheerder (Renaissance of CIL) die zich jegens de investeerders verplicht het schip aan het einde van de exploitatieperiode van hen te kopen.
(79)
In de zaak „Renaissance” werd het schip aan de exploitant verhuurd en kwam de belastingvermindering waar de investeerders op basis van de wet-Pons van profiteerden, ten goede aan de exploitant middels een verlaging van de huur volgens de klassieke huurconstructie zoals beschreven in overweging 77. De Franse autoriteiten hebben opgemerkt dat deze constructie het mogelijk maakt „la rétrocession effective de l’aide fiscale pour l’exploitant” (het belastingvoordeel aan de exploitant ten goede te laten komen). De Commissie (die in haar besluit tot inleiding stelt dat de investeerders de directe begunstigden en de begunstigden van de kwantificeerbare steun zijn (24)) heeft vastgesteld dat „RF [Renaissance] est le bénéficiaire réel de l’aide et, étant donné que RF est obligée de racheter les navires, elle peut en être considérée comme le propriétaire effectif” (RF [Renaissance] de werkelijke begunstigde van de steun is en, gezien het feit dat RF verplicht is de schepen over te nemen, deze kan worden beschouwd als de feitelijke eigenaresse). De Commissie heeft in deze zaak dus onderscheid gemaakt tussen de investeerders als directe begunstigden van de steun en de „werkelijke” begunstigde (in de zin van de regelgeving inzake staatssteun), aan wie de fiscale voordelen deels werden overgedragen middels een verlaging van de huurprijs die op grond van de marktwaarde van het schip reëel zou zijn (25).
(80)
In de zaak Le Levant werden de fiscale voordelen van de investeerders (directe begunstigden) op een andere manier aan CIL overgedragen. Terwijl de investeerders in de zaak „Renaissance” de schepen aan de exploitant verhuurden, kon CIL formeel slechts als beheerder over het schip beschikken, aangezien de partners in de mede-eigendom formeel eigenaar van het schip waren. Er is dus a priori geen sprake van een huurovereenkomst die overheveling van het belastingvoordeel middels verlaging van de huur mogelijk maakt.
(81)
De overdracht van het belastingvoordeel aan CIL vindt als volgt plaats:
(82)
De aankoopkosten en het exploitatieverlies van het schip worden opgevoerd als verliezen van de EURL’s van de medereders. Dankzij de financiële regeling van de wet-Pons kunnen de investeerders deze verliezen voor de inkomstenbelasting in mindering brengen op hun andere belastbare inkomsten. Dit levert hen een concrete fiscale besparing op die in de zin van het Gemeenschapsrecht kan worden beschouwd als afkomstig uit staatsmiddelen. In plaats van deze fiscale besparing zelf te houden, hebben de investeerders zich verplicht het grootste deel ervan aan te wenden voor het dekken van de verliezen van de EURL’s.
(83)
Normaal gesproken zou een investeerder de rentabiliteit van zijn investering (in casu het schip) bewaken door zich te verzekeren van een rendement op zijn investering die de aankoopkosten dekt en daarnaast een behoorlijke winst oplevert. Bij de huurconstructie in de zaken „Club Med” en „Renaissance” wordt dit rendement gerealiseerd middels de huur die door de verkrijger wordt betaald (deze huur was desondanks gunstig voor de verkrijger, aangezien een deel van het fiscale voordeel aan hem werd overgedragen in de vorm van een lagere, niet-marktconforme huurprijs).
(84)
In een gebruikelijk scenario zouden de kosten (zoals de huurprijs of de totale verliezen) ten laste komen van CIL en niet van de investeerders. In de onderhavige constructie worden deze kosten echter afgewenteld op de EURL’s en vervolgens via het mechanisme van verzoeken om bijdragen verhaald op de staat middels fiscale besparingen die in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, worden aangemerkt als staatsmiddelen. Op een vergelijkbare wijze is CIL vrijgesteld van de kosten van exploitatie van het schip die zij normaal gesproken zou moeten dragen. Gelet op deze overwegingen constateert de Commissie dat de voordelen van de investeerders worden overgedragen aan CIL. Er dient hier echter te worden opgemerkt dat het fiscale voordeel niet volledig aan CIL wordt overgedragen. Op basis van de financieringsconstructie behouden de investeerders zelf de belastingvermindering over 2003, het laatste jaar van exploitatie.
(85)
Hoewel de constructie anders is dan die in de zaak „Renaissance”, is het resultaat vergelijkbaar. Net als in de zaak „Renaissance” heeft CIL tot het moment van levering het werkelijke vruchtgebruik van Le Levant, waarmee zij vooruitloopt op de formele eigendom van het schip die pas bij afloop van de constructie ingaat. Ook wordt het schip net als in de zaak „Renaissance” ter beschikking van CIL gesteld zonder dat zij hiervan de werkelijke kosten moet dragen, aangezien er geen enkele financiële tegenprestatie van haar wordt gevraagd. Op deze manier blijven de kosten die de exploitatie van het schip normaliter met zich mee zou brengen beperkt, wat een financieel voordeel voor CIL betekent.
(86)
Het feit dat de investeerders het schip kosteloos ter beschikking van CIL kunnen stellen, is te danken aan de fiscale voordelen die zij genieten op grond van de wet-Pons, op basis waarvan zij, via hun EURL, zowel de aankoopkosten van het schip als de verliezen van hun EURL, die hoofdzakelijk bestaan uit de aflossing van de hoofdsom van en rente op de lening van de bank voor de aankoop van de scheepsaandelen, van hun belastbare inkomen kunnen aftrekken. Het aftrekbare resultaat van de EURL’s omvat tevens hun respectieve aandeel in het bedrijfsresultaat van Le Levant binnen de door CIL gegarandeerde grenzen.
(87)
Deze constructie en de dekking van de kosten van de financiering en, in elk geval gedeeltelijk, van de exploitatie van Le Levant door de investeerders middels het mechanisme van verplichte verzoeken om bijdragen ten gunste van de EURL’s, is bedoeld om CIL te laten profiteren van de voordelen die op basis van de wet-Pons worden verleend. Deze overdracht van steun is vermeld in het verzoek tot goedkeuring en is derhalve door de Franse autoriteiten goedgekeurd. Doordat de investeerders de steun overdragen aan de partners in de mede-eigendom, ondersteunen zij de exploitatie van Le Levant door CIL. Zonder deze constructie zou de exploitatie van het schip door CIL economisch niet haalbaar zijn geweest.
(88)
De investeerders profiteren aan het einde van de financieringsoperatie doordat hun scheepsaandelen worden teruggekocht en doordat ze de belastingbesparing over 2003, het laatste jaar van exploitatie, mogen behouden (dat niet is bezwaard door een verplicht verzoek om bijdragen).
(89)
Er is dus sprake van een verdeling van staatsmiddelen (bestaande uit belastingbesparingen van de investeerders) tussen CIL, waaraan het grootste deel van de steun wordt overgedragen, en de investeerders. Het gedeelte van het belastingvoordeel dat aan CIL wordt overgedragen, bestaat uit het totaalbedrag van de verzoeken om bijdragen van de investeerders ten laste van de EURL’s.
(90)
De opmerkingen van CIL dat de Commissie niet heeft aangetoond dat de steunmaatregel heeft geleid tot een concurrentievoordeel bij de exploitatie van Le Levant ten opzichte van andere exploitanten, houden dus geen stand.
(91)
Uit de informatie waar de Commissie over beschikt, blijkt niet dat er bij de verkoop van Le Levant in januari 2004 sprake is geweest van een schenkingselement ten faveure van CIL. Volgens CIL lag de verkoopprijs zelfs hoger dan de door een onafhankelijke scheepsmakelaar getaxeerde marktwaarde van het schip. De Commissie beschikt niet over andere elementen die deze informatie kan ontkrachten.
2.2. Ten aanzien van de kwalificatie „onderneming” met betrekking tot de begunstigden van de staatsmiddelen
(92)
Een aanvullende voorwaarde voor de kwalificatie van staatssteun is dat de steun ten goede komt aan bepaalde ondernemingen (of bepaalde producties). Het begrip „onderneming” in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, dekt elke eenheid die een economische activiteit uitoefent, ongeacht haar rechtsvorm en de wijze waarop zij wordt gefinancierd. Onder een „economische activiteit” wordt verstaan iedere activiteit bestaande in het aanbieden van goederen of diensten op een bepaalde markt (26).
(93)
Het Hof van Justitie van de Europese Gemeenschappen heeft daarentegen in de zaak Cassa di Risparmio, waarin onderscheid moest worden gemaakt tussen „een deelnemer aan het economische verkeer die rechtstreeks actief is op de markt, en indirect [van] een andere entiteit die over die deelnemer zeggenschap uitoefent in het kader van een door hen tezamen gevormde economische eenheid” overwogen dat „het loutere bezit van participaties, zelfs van zeggenschapsdeelnemingen, niet volstaat om dit aan te merken als een economische activiteit van de entiteit welke die participaties bezit, wanneer dit bezit enkel met zich brengt dat aan de hoedanigheid van aandeelhouder of vennoot verbonden rechten worden uitgeoefend, alsmede, in voorkomend geval, dividenden, die loutere vruchten van de eigendom van een goed zijn, worden ingeïnd” (27).
(94)
Uit de jurisprudentie blijkt dus dat de kwalificatie „onderneming” niet alleen moet worden gebaseerd op de rechtsvorm, maar ook op een analyse van de economische realiteit ervan. Of CIL en de investeerders als onderneming moeten worden aangemerkt, moet dus blijken uit een analyse van de economische relaties binnen de constructie aan de hand waarvan kan worden bepaald op welke manier de economische activiteit bestaande uit exploitatie van Le Levant als cruiseschip wordt uitgevoerd.
(95)
Allereerst dient te worden opgemerkt dat het, volgens de formele bepalingen in de financieringsconstructie, de investeerders zijn die, middels hun EURL’s die deel uitmaken van de mede-eigendom, voor eigen rekening als eigenaren en exploitanten van het schip worden aangeduid, en dat de rol van CIL is beperkt tot die van beheerder van het schip „pour le compte et aux risques de la copropriété” (voor rekening en risico van de mede-eigendom) (28). Het is uiteraard zeer wel denkbaar dat een eigenaar-exploitant het dagelijkse beheer van zijn economische activiteit uitbesteedt aan een beheerder, terwijl hij evengoed toch aangemerkt blijft worden als onderneming voor wat betreft de regelgeving inzake staatssteun. Er dient dan echter wel voldaan te worden aan de bij jurisprudentie bepaalde voorwaarden dat hij een activiteit uitvoert waarbij goederen of diensten op een markt worden aangeboden en dat zijn aandeel in de activiteit zich niet beperkt tot het houden van deelnemingen en het innen van dividend.
(96)
In onderhavige zaak merkt de Commissie op dat elke investeerder, volgens de bepalingen in de statuten van de mede-eigendom, middels zijn scheepsaandelen rechten kan uitoefenen op het schip en dat deze rechten uitsluitend collectief kunnen worden aangewend (elk scheepsaandeel geeft eveneens recht op een evenredig deel van de exploitatie-inkomsten). De investeerders oefenen hun rechten uit via een algemene vergadering van mede-eigenaren, waar elke medereder een stemrecht heeft dat evenredig is aan zijn deel in de mede-eigendom. Vanuit dit oogpunt is de rol van de investeerders vergelijkbaar aan die van aandeelhouders of vennoten.
(97)
De investeerders zijn voorts niet actief betrokken bij de economische activiteit van Le Levant, aangezien deze volledig is toevertrouwd aan CIL. Uit de beheerovereenkomst blijkt dat CIL is belast met alle aspecten van de exploitatie van het schip en hiervoor alle benodigde bevoegdheden heeft, zodanig dat elke inmenging van de investeerders inzake de exploitatie wordt uitgesloten. Dit wil zeggen dat:
-
CIL is belast met het uitrusten, onderhouden, exploiteren en technisch en commercieel beheren van het schip.
-
CIL is belast met de organisatie van logies, maaltijden, tussenstops in aanleghavens en toeristische uitstapjes, en dat zij zorgt voor het betalen van havenkosten, loodskosten, en dergelijke. Kortom, zij exploiteert het schip zo goed mogelijk onder de gegeven economische omstandigheden en „est habilité à conclure tous contrats d’affrètement, et plus généralement, à négocier tous actes commerciaux” (is gerechtigd om bevrachtingsovereenkomsten te sluiten en, meer in het algemeen, om te onderhandelen over alle commerciele handelingen) (artikel 3.1 van de beheerovereenkomst). De mede-eigendom geeft CIL dus de volledige vrijheid om inhoud te geven aan de economische activiteit, te weten het aanbieden van cruises aan boord van Le Levant.
-
„Le gérant jouit vis-à-vis des tiers des pouvoirs les plus étendus pour la gestion de biens et affaires de la copropriété et peut faire tous actes d’administration y compris de désarmement du navire, mais non de disposition de la propriété” (de beheerder is jegens derden volledig bevoegd voor het beheer van de goederen en zaken van de mede-eigendom en is gerechtigd alle administratieve handelingen te verrichten, inclusief het onttakelen van het schip, doch uitgezonderd het vervreemden van het eigendom) (artikel 6 van de beheerovereenkomst). De mede-eigendom verleent CIL dus een vrijwel volledige autonomie, waarbij CIL het schip zelfs op eigen initiatief en zonder overleg met de investeerders mag onttakelen, wat wil zeggen dat het uit de vaart wordt genomen.
-
Volgens artikel 6 van de beheerovereenkomst „assurera ou fera assurer pour le compte de la copropriété notamment les actes suivants: - le recrutement et la gestion du personnel, l’organisation du travail à bord […]. Les pouvoirs ainsi reconnus au gérant sont les plus étendus de sorte que celui-ci puisse assurer la gestion de la copropriété avec la plus grande souplesse possible”. (voert [de beheerder] voor rekening van de mede-eigendom de volgende handelingen uit of laat deze uitvoeren: - werven en beheren van personeel, organiseren van het werk aan boord […]. De aan de beheerder toegekende rechten zijn zo uitgebreid mogelijk, zodat deze de grootst mogelijke vrijheid heeft bij het beheer van de mede-eigendom.)
(98)
Het feit dat de investeerders niet betrokken zijn bij de exploitatie vloeit niet voort uit een commerciële keuze waarop zij vrijelijk kunnen terugkomen, maar uit de opzet van de financieringsconstructie. Volgens de bepalingen in de investeringsovereenkomsten wordt elke EURL namelijk geleid door twee medebestuurders die in feite werknemers zijn van de Bank. Deze door de Bank voorgedragen personen of medebeheerders zijn belast met alle praktische aspecten inzake de opzet en exploitatie van de EURL’s, en bij de algemene vergadering van de mede-eigendom (waar de investeerders in theorie hun rechten op het schip en de exploitatie ervan kunnen uitoefenen) worden de EURL’s niet vertegenwoordigd door de vennoten zelf, maar door deze medebeheerders. De investeerder mag zelfs uitsluitend een andere beheerder benoemen of zelf de leiding over zijn EURL nemen indien hij afziet van de „terugkoopbelofte” van de scheepsaandelen door de Bank, die zijn garantie van rendement op zijn investering is. Voor wat betreft de keuze van de beheerder van de mede-eigendom en de omvang van zijn mandaat, wordt CIL in de statuten van de mede-eigendom (opgesteld door de Bank en CIP) als beheerder aangewezen en kan zij in de praktijk slechts van deze taak worden ontheven wegens opzet of grove schuld. De Commissie constateert derhalve dat de financieringsconstructie de medereders geen enkele mogelijkheid biedt zich op effectieve wijze te mengen in de exploitatie van Le Levant als cruiseschip, dat wil zeggen in de economische activiteit zelf, die uitsluitend door CIL wordt uitgevoerd. Samenvattend kan worden geconcludeerd dat de investeerders een toetredingsovereenkomst hebben getekend zonder dat zij invloed hebben kunnen uitoefenen op de voorwaarden ervan.
(99)
Verder is het van belang te constateren dat in de relatie eigenaar-exploitant en beheerder het economische risico van exploitatie doorgaans ligt bij de eigenaar en dat de beheerder een vergoeding ontvangt voor geleverde diensten en geen belang heeft in de bedrijfsresultaten. In de zaak Le Levant hebben de investeerders echter een rendementsgarantie gekregen van de initiatiefnemers van het project en lopen zij geen werkelijk risico ten aanzien van de bedrijfsresultaten van Le Levant. In de praktijk loopt CIL deze risico’s aangezien zij, hoewel ze slechts twee van de 740 aandelen van de mede-eigendom bezit, heeft ingestemd de volledige verantwoording te nemen voor alle verliezen die uitstijgen boven de exploitatieprognoses voor de periode 1996-2003. De Commissie constateert op basis van deze verdeling van de risico’s, die niet past bij een normale relatie tussen exploitant en beheerder, dat de commerciële activiteit uitsluitend bij CIL berust.
(100)
Het is dus terecht dat het project Le Levant niet aan de potentiële investeerders is gepresenteerd als een voorstel om deel te nemen aan het organiseren en verkopen van cruises met Le Levant, maar als „un investissement rentable, sans risque et sans souci de gestion” (een rendabele investering, zonder risico en zonder zorgen over het beheer ervan) (29). Voor de werkelijke relatie tussen CIL en de investeerders is het eveneens veelzeggend dat „la CIP via sa filiale CIL” (CIP via haar dochteronderneming CIL) wordt aangeduid als „d’armateur et gérant de la copropriété” (reder en beheerder van de mede-eigendom) (30).
(101)
Deze organisatievorm weerspiegelt het doel van de constructie, waarin CIL een schip verkrijgt en de investeerders het project slechts financieren zonder deel te nemen in de exploitatie ervan. Het feit dat de investeerders via hun vennootschappen formeel eigenaren van het schip zijn, is gelegen in de fiscale constructie en correspondeert niet met de werkelijke deelname aan de commerciële exploitatie van het schip.
(102)
De rol van de investeerders beperkt zich tot het nemen van een deelneming met het oog op een rendement, zonder werkelijke deelname in de exploitatie van Le Levant. CIL, die formeel slechts beheerder is, heeft daarentegen aan het einde van de looptijd van de constructie de garantie van exclusieve eigendom van het schip tegen een prijs waarvan de berekeningswijze vooraf is vastgesteld en kan in afwachting van het moment waarop haar rechten op het schip juridisch beslag krijgen, vrij (ten aanzien van de investeerders) beslissen over de wijze van exploitatie. CIL handelt in alles wat de commerciële exploitatie van Le Levant betreft dus als werkelijke eigenaar van het schip.
(103)
Voor wat betreft de exploitatie van Le Levant kan dus alleen CIL worden aangemerkt als onderneming in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag. Aangezien de investeerders in die zin geen ondernemingen zijn, worden de voordelen die zij in het kader van de financiering van Le Levant hebben genoten uit staatsmiddelen niet aangemerkt als staatssteun.
(104)
Voor wat betreft de status van de scheepswerf constateert de Commissie dat uit de aanvullende inlichtingen van de belanghebbenden op geen enkele wijze kan worden opgemaakt dat de werf enig voordeel heeft genoten dat is bekostigd uit staatsmiddelen. De formele onderzoeksprocedure heeft derhalve geen enkel bewijs geleverd dat de scheepswerf heeft geprofiteerd van staatssteun.
2.3. Ten aanzien van het selectieve karakter van de maatregel
(105)
Een van de kenmerken van het begrip „staatssteun” in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, is de specificiteit van de nationale regeling, ofwel het selectieve karakter ervan. Om deze reden is het van belang te onderzoeken of de betreffende fiscale maatregel voordelen met zich meebrengt die uitsluitend ten goede komen aan bepaalde ondernemingen of aan bepaalde economische sectoren (31).
(106)
In principe kan een fiscale maatregel enkel als staatssteun worden aangemerkt indien de ondernemingen die ervan profiteren behoren tot een categorie die nauwkeurig wordt gedefinieerd door toepassing, rechtens of feitelijk, van het criterium van de desbetreffende maatregel (32). In dit geval kan worden volstaan met de constatering dat de onderhavige maatregel is gebaseerd op de wet-Pons, een fiscale regeling die uitsluitend geldt voor investeringen in bepaalde overzeese gebiedsdelen van Frankrijk en waarvan het selectieve karakter al door de Commissie is erkend bij haar beschikking van 27 januari 1993, waarin geen bezwaar wordt aangetekend tegen staatssteun verleend op basis van de wet-Pons (33).
(107)
De Commissie meent dat het selectieve karakter van de onderhavige maatregel voldoende wordt aangetoond door het feit dat deze is gebaseerd op de selectieve regeling van de wet-Pons, en acht het dus niet noodzakelijk een standpunt in te nemen inzake de terughoudendheid van de Franse autoriteiten bij het verlenen van goedkeuring zoals vastgelegd in artikel 238 bis HA III ter van de CGI; een aspect dat de Commissie regelmatig naar voren heeft gebracht.
2.4. Ten aanzien van het criterium van beïnvloeding van het handelsverkeer tussen de lidstaten en verstoring van de mededinging
(108)
De Franse autoriteiten en CIL hebben aangevoerd dat Le Levant is geëxploiteerd vanuit Saint-Pierre-et-Miquelon, dus vanuit een zeer beperkte markt waar geen enkele andere cruisemaatschappij actief is. CIL heeft tevens de beperkte capaciteit van Le Levant aangehaald en het feit dat het aanbod hoofdzakelijk was gericht op de Noord-Amerikaanse markt. De Franse autoriteiten en CIL betwisten derhalve dat het aan CIL toegekende voordeel heeft kunnen leiden tot een verstoring van de mededinging en van het handelsverkeer tussen de lidstaten.
(109)
Hier hoeft slechts te worden opgemerkt dat steunmaatregelen die bedoeld zijn om een onderneming te bevrijden van de kosten die zij normaliter in het kader van haar lopend beheer of van haar normale activiteiten had moeten dragen, in beginsel de concurrentievoorwaarden vervalsen (34). Er is immers vastgesteld dat elke vorm van steun aan een onderneming die actief is op de communautaire markt, verstoringen in de mededinging kan veroorzaken en het handelsverkeer tussen de lidstaten ongunstig kan beïnvloeden (35).
(110)
De Commissie meent dat het onjuist is de cruises vanuit Saint-Pierre-et-Miquelon als een afzonderlijke markt te beschouwen. Het is zeer goed mogelijk dat een consument die overweegt een cruise in dit gebied te maken, eveneens overweegt een cruise naar andere bestemmingen of vanuit een andere haven te maken, en dat zijn keuze wordt bepaald door een aantal factoren, waaronder de prijs, die mogelijk door onderhavige maatregel wordt beïnvloed. De cruises maken dus deel uit van een grotere markt en het is derhalve mogelijk dat de steun leidt tot een verstoring van de mededinging op deze markt, voor zover CIL door de onderhavige fiscale voordelen minder kosten heeft dan gebruikelijk is voor de financiering van haar economische activiteit.
(111)
Voor wat betreft de beïnvloeding van het handelsverkeer tussen de lidstaten heeft de Commissie kennis genomen van het feit dat het aanbod van Le Levant hoofdzakelijk was gericht op de Noord-Amerikaanse markt en dat CIL hiertoe samenwerkte met een Amerikaans reisbureau dat de marketing en de verkoop van de cruises verzorgde. De Commissie merkt echter op dat niet kan worden uitgesloten dat steun leidt tot verstoring van de mededinging, zelfs indien vrijwel de gehele productie van de begunstigde wordt geëxporteerd naar landen buiten de Gemeenschap (36). Bovendien blijkt dat de cruises ook in zekere mate op de Europese markt zijn aangeboden.
(112)
Het is dus mogelijk dat de onderhavige maatregel leidt tot verstoring van de mededinging en het handelsverkeer tussen lidstaten ongunstig beïnvloedt.
2.5. Omvang van de steun
(113)
De Commissie is van oordeel dat de steun bestaat uit de totale belastingbesparingen die de investeerders in hun mederedervennootschappen hebben gestoken in het kader van de kapitaalvermeerdering waartoe ze zich middels de financieringsconstructie van Le Levant hadden verplicht.
(114)
De Franse autoriteiten hebben verklaard niet in staat te zijn de fiscale besparingen te berekenen zonder de fiscale situatie van elke afzonderlijke investeerder te onderzoeken.
(115)
De Commissie acht zich niet gehouden tot het berekenen van de exacte omvang van de steun, maar uitsluitend tot het aangeven van de wijze van berekening. Zonder uitspraak te doen over het totale bedrag van de steun, geeft ze echter aan dat de fiscale besparingen volgens schattingen van de Bank op basis van het profiel van de „gemiddelde investeerder” (37) bij aftrek van uitsluitend de aankoop van de aandelen, bij twee scheepsaandelen een kapitaal van 278 506 FRF (bijna 43 000 EUR) kunnen opleveren. Dat wil zeggen dat de 738 aan investeerders verkochte scheepsaandelen een totaalbedrag opleveren van 102 490 200 FRF (bijna 15,8 miljoen EUR), ofwel een bedrag dat overeenkomt met ongeveer 44,8 % van de prijs van het schip.
3. De verenigbaarheid van de steunmaatregel met de gemeenschappelijke markt
(116)
De Commissie heeft geconstateerd dat de maatregel in kwestie een vorm van staatssteun is in de zin van artikel 87, lid 1, EG-Verdrag, en acht het noodzakelijk de verenigbaarheid van de maatregel met de gemeenschappelijke markt te beoordelen. Hiertoe heeft de Commissie in haar besluiten tot inleiding aangegeven dat de steunmaatregel moet worden beoordeeld in het licht van Richtlijn 90/684/EEG, en gezien het doel van de steun, meer in het bijzonder artikel 4, lid 7, van deze richtlijn (38). De gegrondheid van deze rechtsgrondslag is door de Franse autoriteiten en de belanghebbenden aangevochten op basis van de in deel IV en V genoemde redenen. Het is derhalve gepast de keuze van deze rechtsgrondslag eerst te motiveren.
(117)
In de beschikking van de Commissie van 27 januari 1993, waarin geen bezwaar werd opgeworpen tegen staatssteun op basis van de wet-Pons, werd uitdrukkelijk vermeld dat „l’application des aides en objet est soumise aux réglementations et encadrements du droit communautaire en matière de […] certains secteurs d’activité dans l’industrie …” (het toekennen van de desbetreffende steun onderworpen blijft aan de voorschriften en kaderregelingen van het Gemeenschapsrecht inzake […] bepaalde industriële sectoren). Dientengevolge is genoemde beschikking niet van toepassing op de onderhavige steun voor zover deze onder het toepassingsgebied van Richtlijn 90/684/EEG valt.
(118)
Frankrijk en de belanghebbenden stellen dat Richtlijn 90/684/EEG slechts van toepassing is op steun waarvan de scheepswerf profiteert, en dat Richtlijn 90/684/EEG in het onderhavige geval dus niet van toepassing is aangezien de Commissie geen voordeel heeft kunnen vaststellen voor de scheepswerf waar Le Levant is gebouwd. De Commissie deelt deze visie niet. Uit de bewoordingen van artikel 3, lid 1, van Richtlijn 90/684/EEG blijkt immers dat de richtlijn van toepassing is op „alle vormen van steun aan reders of aan derden die als steun voor de scheepsbouw of -verbouwing beschikbaar zijn”. Het is dus niet zozeer de hoedanigheid van de begunstigde zelf als wel de bestemming van de steun die bepalend is voor de toepassing van Richtlijn 90/684/EEG, die zich richt op steunverlening aan de „scheepsbouw” en niet op de scheepsbouwers. Deze interpretatie wordt ondersteund door jurisprudentie van het Hof dat, in antwoord op het argument dat alleen steun voor de bouw van schepen en niet voor de exploitatie ervan binnen het kader van Richtlijn 90/684/EEG valt, heeft geoordeeld dat deze bepalingen van toepassing zijn „niet alleen op alle vormen van rechtstreekse productiesteun aan de scheepswerven, maar ook op de steun bedoeld in artikel 3, lid 2, dat ziet op alle vormen van steun aan reders of aan derden wanneer deze steun daadwerkelijk wordt gebruikt voor de scheepsbouw of -verbouwing op de scheepswerven van de Gemeenschap” (39).
(119)
De Commissie bevestigt derhalve dat de verenigbaarheid van de steun met de gemeenschappelijk markt moet worden beoordeeld op basis van Richtlijn 90/684/EEG.
(120)
Krachtens artikel 4, lid 7, van Richtlijn 90/684/EEG moet elke vorm van steun voor scheepsbouw of -verbouwing die in de vorm van ontwikkelingshulp aan een ontwikkelingsland wordt verleend, worden beschouwd als verenigbaar met de gemeenschappelijke markt indien deze in overeenstemming is met de bepalingen die OESO-werkgroep nr. 6 met het oog daarop heeft opgenomen in haar akkoord over de uitlegging van de artikelen 6, 7 en 8 van de overeenkomst inzake exportkredieten voor schepen, of elke wijziging van genoemde overeenkomst (hierna te noemen „OESO-criteria”).
(121)
Zoals de Commissie de lidstaten bij brief SG (89) D/311 van 3 januari 1989 heeft laten weten, moet voorgenomen ontwikkelingshulp voldoen aan de volgende OESO-criteria:
-
de schepen mogen niet onder een goedkope vlag varen;
-
als de steun niet als officiële ontwikkelingshulp in het kader van de OESO kan worden aangemerkt, moet het donorland bevestigen dat de steun is verleend in het kader van een intergouvernementele overeenkomst;
-
het donorland moet passende waarborgen bieden dat de werkelijke eigenaar in het ontvangende land is gevestigd en dat het ontvangende bedrijf geen niet-operationele dochteronderneming is van een buitenlandse onderneming (landen die steun mogen ontvangen zijn niet alleen landen die door de OESO als ontwikkelingsland zijn aangewezen, maar ook alle overzeese landen en gebieden die verbonden zijn met de Europese Unie, waaronder de Franse overzeese gebiedsdelen);
-
de begunstigde moet zich verplichten het schip niet zonder toestemming van de overheid te verkopen.
(122)
Bovendien moet de toegekende steun voor minimaal 25 % uit een schenkingselement bestaan.
(123)
Zoals reeds is aangegeven moet de Commissie eveneens nagaan of het project daadwerkelijk een „ontwikkelingscomponent” bevat. Het Hof (40) heeft immers geoordeeld dat de Commissie afzonderlijk moet nagaan of er sprake is van een „ontwikkelingscomponent” en of wordt voldaan aan de OESO-criteria. De Commissie moet in het kader van de beoordeling dus nagaan of de projecten werkelijk een ontwikkelingsdoel dienen en of deze zonder steun niet levensvatbaar zouden zijn (dat wil zeggen dat de steun noodzakelijk is).
(124)
Zoals de Commissie in haar besluiten tot inleiding heeft aangegeven, voldoet de onderhavige steun aan de OESO-criteria, en wel om de volgende redenen:
-
Le Levant wordt geëxploiteerd onder Franse vlag. Aan de voorwaarde dat het schip niet onder goedkope vlag mag varen, is dus voldaan;
-
Saint-Pierre-et-Miquelon staat op de lijst van landen die in aanmerking komen voor ontwikkelingshulp, die als bijlage bij brief SG (89) D/311 van de Commissie aan de lidstaten is gevoegd;
-
De Commissie merkt op dat CIL volgens de financieringsconstructie de enige eigenaar van het schip zal worden en dat zij het schip in de tussenliggende periode commercieel exploiteert als was zij de feitelijke eigenaar. Voor wat betreft de vestigingsvoorwaarde oordeelt de Commissie dat CIL moet worden beschouwd als de werkelijke eigenaar van Le Levant (41). CIL heeft haar hoofdkantoor op Wallis-en-Futuna. Deze archipel is niet het „ontvangende land” (dat is Saint-Pierre-et-Miquelon). Aangezien beide archipels voorkomen op de lijst van de Commissie van landen die ontwikkelingshulp mogen ontvangen, werpt de Commissie op dit punt geen bezwaren op. CIL is bovendien geen niet-operationele dochteronderneming van een buitenlandse onderneming;
-
Het schip mag niet zonder toestemming van de Franse overheid worden verkocht aangezien de steun is verleend op voorwaarde dat CIL het schip gedurende minimaal vijf jaar daadwerkelijk exploiteert, hoofdzakelijk vanuit en met bestemming Saint-Pierre-et-Miquelon;
-
De omvang van de steun is groter dan 25 % (zie overweging 115).
(125)
De Commissie moet voorts nagaan of er sprake is van een „ontwikkelingscomponent”; dat wil zeggen dat zij zich ervan moet vergewissen dat de hulp een bijdrage kan leveren aan de ontwikkeling van het ontvangende gebiedsdeel. Hierbij moet rekening worden gehouden met de omstandigheden en specifieke behoeften van dat gebiedsdeel. De Franse autoriteiten hebben benadrukt dat de economische situatie op Saint-Pierre-et-Miquelon bijzonder slecht was op het moment van toekenning van de steun. De archipel was van oudsher afhankelijk van de industriële visserij. Toen deze industrie in 1993 plotseling volledig ineenstortte na een voor Frankrijk negatieve beslechting van een geschil met Canada over de visserijrechten en een Canadees moratorium op de kabeljauwvisserij, moest het gebied direct op zoek naar een andere economische activiteit. Deze heroriëntatie werd bemoeilijkt door de bescheiden omvang van de archipel, het lage bevolkingscijfer, het relatieve isolement en de beperkte economie. Een overstap naar het toerisme waarbij gebruik kon worden gemaakt van het bewaard gebleven natuurschoon van het gebied en de nabijheid van het Noord-Amerikaanse continent, leek dan ook de meest interessante optie. Aangezien Saint-Pierre-et-Miquelon toeristen geen lang verblijf kon bieden, leek het een goede keuze te proberen de archipel om te vormen tot aanlegplaats voor cruiseschepen.
(126)
In antwoord op het besluit tot inleiding van 2 december 1999 hebben de Franse autoriteiten benadrukt dat de exploitatie van Le Levant een bijdrage zou kunnen leveren aan de ontwikkeling van Saint-Pierre-et-Miquelon, met name door het creëren van werkgelegenheid en door de uitgaven die de exploitatie van het schip in het gebied meebrengt.
(127)
In Beschikking 2001/882/EG heeft de Commissie echter geconcludeerd dat er geen sprake is van een „ontwikkelingscomponent” (42). Dit oordeel werd met name gebaseerd op de volgende conclusies inzake de economische effecten van de steun.
-
De Commissie was, op basis van de informatie waarover zij beschikte, van mening dat de financiële effecten van de exploitatie van Le Levant over de periode 1999-2001 kon worden geschat op 5,52 miljoen FRF, ofwel ongeveer 0,84 miljoen EUR.
-
Voor wat betreft het creëren van directe werkgelegenheid was de Commissie van mening dat er geen enkel bewezen effect was, aangezien de Franse autoriteiten slechts melding maakten van het feit dat „quatre anciens pêcheurs de l’archipel ont suivi une formation pour travailler sur le navire” (vier voormalige vissers van de archipel een opleiding hebben genoten om op het schip te kunnen werken).
-
Tot slot heeft de Commissie ten aanzien van het effect op de ontwikkeling van de infrastructuur van de archipel en de indirecte effecten door het binnenvaren van cruiseschepen van andere maatschappijen, geconstateerd dat de verklaringen van de Franse autoriteiten niet waren gekwantificeerd en dat zij hiermee bij de beoordeling van de steunmaatregel dus geen rekening hoefde te houden.
(128)
Deze conclusies waren uiteraard gebaseerd op de informatie waarover de Commissie op dat moment beschikte. Zoals duidelijk is gebleken uit het arrest van het Hof na het beroep tot nietigverklaring in voornoemde zaak C-394/01 (43), kon de Commissie haar besluit slechts baseren op de feiten waarvan zij in het kader van de formele onderzoeksprocedure, ingeleid bij haar beschikking van 2 december 1999, kennis had genomen. Hierdoor werd bepaalde informatie die de Franse autoriteiten pas tijdens de procedure voor het Hof naar voren brachten, uitgesloten.
(129)
In de nieuwe opmerkingen die zijn gemaakt in antwoord op de aanvullende beschikking van de Commissie van 6 december 2006, hebben de Franse autoriteiten en de belanghebbenden echter informatie aangedragen waarover de Commissie niet beschikte op het moment van aanneming van Beschikking 2001/882/EG en die een ander beeld geeft van de economische effecten van de exploitatie van Le Levant.
(130)
Voor wat betreft de werkgelegenheid blijkt uit de opmerkingen van de Franse autoriteiten dat er van 1999 tot 25 juli 2001 ten minste veertien van Saint-Pierre-et-Miquelon afkomstige personen aan boord van Le Levant hebben gewerkt. Naast deze werkgelegenheid op zee was eveneens sprake van extra werkgelegenheid aan de wal bij leveranciers en lokale dienstverlenende bedrijven. De Franse autoriteiten schatten dat de exploitatie van Le Levant van 1999 tot 25 juli 2001 ten minste tien banen aan de wal heeft opgeleverd (44).
(131)
Volgens dezelfde informatie van de Franse autoriteiten heeft de exploitatie van Le Levant in de periode 1999-2001 op Saint-Pierre-et-Miquelon 1,66 miljoen EUR aan directe uitgaven gegenereerd (bevoorrading van het schip, transfer van passagiers, enz.) (45).
(132)
In tegenstelling tot de informatie waarover de Commissie in 2001 beschikte, kan nu dus worden geconstateerd dat de steunmaatregel een meetbaar effect heeft gehad op de werkgelegenheid. Dit effect kan niet als verwaarloosbaar worden aangemerkt, gezien de beperkte omvang van de arbeidsmarkt in het gebiedsdeel, en wanneer dit wordt afgezet tegen het aantal werkzoekenden (409 in 1999) (46). Uit de aanvullende informatie blijkt eveneens dat de directe uitgaven op Saint-Pierre-et-Miquelon die verband houden met de exploitatie van Le Levant, ongeveer tweemaal zo hoog zijn als het bedrag waar de Commissie in haar motivatie van Beschikking 2001/882/EG van uitging (47).
(133)
Op basis van de nieuwe informatie kan dus worden vastgesteld dat de steunmaatregel voor Le Levant een, weliswaar beperkte maar desalniettemin merkbare, bijdrage heeft geleverd aan de economische ontwikkeling van Saint-Pierre-et-Miquelon.
(134)
De Franse autoriteiten hebben eveneens benadrukt dat de steun in meer algemene zin heeft bijgedragen aan de ontwikkeling van Saint-Pierre-et-Miquelon doordat deze de benodigde diversificatie van de economie heeft gestimuleerd. Ten aanzien van dit punt heeft de Commissie op basis van de onderzoeksprocedure geconstateerd dat de economie van Saint-Pierre-et-Miquelon tot 1993 vrijwel geheel afhankelijk was van de industriële visserij en daarna van de overheid en van overheidsopdrachten (48).
(135)
De Commissie geeft toe dat een dergelijke afhankelijkheid van zo’n beperkt aantal bronnen van werkgelegenheid en inkomsten een rem op de ontwikkeling van het gebied kan betekenen. Gezien de bijzondere geografische kenmerken van Saint-Pierre-et-Miquelon en de beperkte omvang van de interne markt, erkent de Commissie dat economische diversificatie goed was voor de ontwikkeling van de archipel en dat het toerisme op het moment van toekenning van de steun een veelbelovende optie leek te zijn. De Commissie is het ook eens met de opmerkingen van de Franse autoriteiten dat de beperkte omvang van de archipel weinig mogelijkheden biedt voor een langer toeristisch verblijf, maar dat de ligging ervan geschikt is als aanlegplaats voor cruiseschepen.
(136)
De Commissie merkt op dat het aantal cruiseschepen dat de archipel heeft aangedaan, volgens de informatie van de Franse autoriteiten, sterk fluctueerde in de jaren voorafgaand aan de steunverlening en de ingebruikneming van Le Levant, maar dat dit cijfer zich sinds het jaar 2000 op een relatief hoog niveau heeft gestabiliseerd (49).
(137)
Hoewel de steun een reële bijdrage heeft geleverd aan de ontwikkeling van Saint-Pierre-et-Miquelon, lijkt deze bijdrage bescheiden in verhouding tot de omvang van de steun. De Commissie is echter van mening dat de verenigbaarheid van de steunmaatregel met de gemeenschappelijke markt moet worden beoordeeld in relatie tot de bijdrage die is geleverd aan de ontwikkeling van Saint-Pierre-et-Miquelon en de mate van verstoring van het handelsverkeer tussen de lidstaten die hierdoor mogelijk werd veroorzaakt. Op dit punt is de Commissie van oordeel dat de steun, zoals in paragraaf 2.4 is aangetoond, ontegenzeggelijk een zeker negatief effect op het handelsverkeer tussen de lidstaten kan hebben, maar dat dit effect gezien de bijzondere omstandigheden van de zaak waarschijnlijk uiterst beperkt is. In dit verband merkt de Commissie met name het volgende op:
-
Le Levant is een schip met een bescheiden capaciteit van ongeveer 95 passagiers, waardoor de invloed op de markt vanzelfsprekend beperkt is;
-
Het aanbod van cruises met Le Levant vertrekkend van Saint-Pierre-et-Miquelon (dus buiten de communautaire wateren) is hoofdzakelijk gericht op de Noord-Amerikaanse markt (50), zowel door de afzetkanalen van CIL als door de geografische ligging van de archipel op een „knooppunt” van cruiseroutes (op ongeveer 4 600 km van Parijs, maar op slechts 25 km van de Canadese kust) (51);
-
De Commissie brengt eveneens naar voren dat volgens de informatie die haar ter beschikking is gesteld, geen enkele andere in de Gemeenschap gevestigde touroperator in de betrokken periode cruises naar Saint-Pierre-et-Miquelon aanbiedt of heeft aangeboden en dat de met Le Levant georganiseerde cruises waarin zeer veel luxe wordt gecombineerd met uitzonderlijke bestemmingen, overduidelijk slechts een zeer klein en in Europa weinig voorkomend segment van de cruisemarkt wordt bediend.
(138)
Gezien het vorenstaande stelt de Commissie vast dat de onderhavige steunmaatregel middels het creëren van werkgelegenheid en diversificatie van de economie zou kunnen bijdragen aan de ontwikkeling van Saint-Pierre-et-Miquelon en dat deze bijdrage, ook al is deze bescheiden in omvang, belangrijker is dan de mogelijke verstoring van het handelsverkeer tussen de lidstaten die hieruit zou kunnen voortvloeien.
(139)
De Commissie stelt tevens vast dat deze steunmaatregel noodzakelijk was. De verwachte rentabiliteit van de exploitatie van het schip vanaf Saint-Pierre-et-Miquelon was volgens de door de Franse autoriteiten goedgekeurde constructie zodanig dat de rentabiliteit van het project uitsluitend dankzij de steunmaatregel kon worden gegarandeerd. De bouw en de exploitatie van Le Levant hadden zonder steun dus niet kunnen worden gerealiseerd.
(140)
Op basis van bovenstaande redenen stelt de Commissie derhalve vast dat de steunverlening aan Le Levant een „ontwikkelingscomponent” bevat.
VIII. CONCLUSIE
(141)
De Commissie stelt vast dat Frankrijk in strijd met artikel 88, lid 3, van het Verdrag, de betrokken steunmaatregel op onwettige wijze ten uitvoer heeft gelegd. Niettemin is de Commissie van oordeel dat de steunmaatregel kan worden aangemerkt als ontwikkelingshulp in de zin van artikel 4, lid 7, van Richtlijn 90/684/EEG en dat deze derhalve verenigbaar is met de gemeenschappelijke markt,
HEEFT DE VOLGENDE BESCHIKKING GEGEVEN:
Artikel 1
De steunmaatregel die Frankrijk ten uitvoer heeft gelegd ten gunste van de Compagnie des Îles du Levant voor de bouw van het cruiseschip Le Levant, is met de gemeenschappelijke markt verenigbaar.
Artikel 2
Deze beschikking is gericht tot de Franse Republiek.
Gedaan te Brussel, 20 mei 2008.