Kommissionens beslutning
af 25. juli 2001
om formodet statsstøtte til fordel for den amerikanske koncern Reebok i forbindelse med dens etablering i Rotterdam i Nederlandene
(meddelt under nummer K(2001) 2383)
(Kun den nederlandske udgave er autentisk)
(EØS-relevant tekst)
(2002/64/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter af have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger efter ovennævnte artikler(1) samt under hensyntagen til disse bemærkninger, og
ud fra følgende betragtninger:
I. SAGSFORLØB
(1) Ved brev af 31. juli 1998 modtog Kommissionen en klage, hvorefter den amerikanske koncern Reebok skulle være blevet tilskyndet til at etablere sin nye fabrik i Rotterdams havneområde ved hjælp af ulovlig statsstøtte. I anledning af denne klage anmodede Kommissionen den 23. september 1998 de nederlandske myndigheder om supplerende oplysninger. Ved brev af 2. oktober 1998 og 7. januar 1999 anmodede de nederlandske myndigheder om yderligere udsættelse, og ved brev af 2. februar 1999 indsendte de endelig de ønskede oplysninger.
(2) Ved brev af 9. juni 1999 meddelte Kommissionen Nederlandene sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til støtten. Ved brev af 8. september 1999 indsendte de nederlandske myndigheder sine bemærkninger og nærmere oplysninger til Kommissionen.
(3) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev bekendtgjort den 14. august 1999 i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2). Kommissionen anmodede i denne forbindelse de interesserede parter om at fremsætte deres bemærkninger. Den 14. september 1999 modtog den bemærkninger fra en interesseret part, og for at give de nederlandske myndigheder lejlighed til at reagere herpå videresendte den disse til Nederlandene, som svarede inden for en måned.
(4) De nederlandske myndigheder indsendte efter anmodning yderligere oplysninger om den formodede støtte til Kommissionen ved brev af 7. juli, 17. juli, 6. december, 15. december 2000, 8. februar 2001, 9. april, 22. maj, 27. juni og 6. juli 2001. Den 4. juli og 25. oktober 2000 blev der afholdt møder med de nederlandske myndigheder.
II. DETALJERET BESKRIVELSE AF DEN FORMODEDE STØTTE
(5) Den amerikanske koncern Reebok er en af verdens største producenter af navnlig sportsfodtøj med aktiviteter i ca. 170 lande og en nettoomsætning på ca. 2,9 mia. USD (2,72 mia. EUR) i 1999. Reeboks produkter fremstilles i Asien og transporteres til Europa med skib.
(6) I perioden 1993-1994 tilpassede Reebok sit distributionsnet i Europa, hvor det på det tidspunkt havde otte lagerfaciliteter. I den forbindelse var det meningen, at logistikken skulle omstruktureres, og at der skulle oprettes en "bulk"-facilitet (distributionscenter) for Europa, sandsynligvis i Benelux, og to såkaldte "pick and pack centres". Reebok modtog forskellige tilbud vedrørende placeringen af distributionscentret. Virksomheden besluttede til sidst at tage imod et tilbud om en grund på 11,4 ha i Distripark Maasvlakte i Rotterdams havneområde. Ifølge de nederlandske myndigheder traf koncernen sin beslutning på grundlag af strategiske overvejelser, såsom reduktion af transporttid og -omkostninger.
(7) Klageren anførte, at Reebok modtog ulovlig statsstøtte som tilskyndelse til at etablere sit nye distributionscenter i Rotterdams havneområde, et område, der ikke er beliggende i et støtteberettiget område. Denne støtte bestod af fire foranstaltninger:
- fordelagtige lejevilkår for en grund i Distripark Maasvlakte, idet den årlige leje udgør 8,50 NLG pr. m2
- fordelagtige betingelser for adgang til en række infrastrukturer i parken
- subsidiering af arbejdsomkostninger
- toldfordele, dvs. at toldmyndighederne i Rotterdam gør det lettere for Reebok at etablere og gennemføre sine aktiviteter.
(8) De nederlandske myndigheder forklarede, at Rotterdams havnemyndighed (Gemeentelijk Havenbedrijf Rotterdam, GHR), som er det foretagende, der står for udviklingen og driften af det pågældende havneområde, er en offentlig virksomhed, som ikke desto mindre opererer i henhold til "princippet om den private investor i en markedsøkonomi" og ønsker et afkast på mindst 7,5 % af sin investering med en gennemsnitlig afskrivningstermin på 25 år.
(9) Der blev desuden henvist til, at den leje på 8,50 NLG/m2 (3,9 EUR/m2), som Reebok skal betale for en grund på 11,4 ha, er en normal markedspris på baggrund af rentabiliteten af det samlede investeringsprojekt Distripark Maasvlakte, og at lejen som helhed svarede til lejen for konkurrerende områder i andre europæiske havne. Hvad angår betingelserne for adgang til infrastrukturerne var den nederlandske regering af den opfattelse, at etableringen af denne form for grundlæggende forsyningstjenester indgik i de samlede investeringer i parken og var indregnet i lejen. Desuden skulle den enkelte bruger finansiere tilslutningen til de foreliggende faciliteter, såsom elektricitet, gas, vand og telekommunikation.
(10) Hvad angår den formodede subsidiering af arbejdsomkostningerne gav den nederlandske regering en forklaring om finansieringen gennem sådanne foranstaltninger som Wet Vermindering Afdracht Loonbelasting en Premie Volksverzekering (WVA), Jeugdwerkgarantiewet og den landsdækkende Kaderregeling Scholing Werkzoekenden (KSW), som ifølge de nederlandske myndigheder er generelle foranstaltninger og ikke udgør støtte i henhold til EF-traktatens artikel 87. Det blev endvidere påpeget, at Reebok ikke ville få finansielle toldfordele.
(11) Den nederlandske regering forklarede ikke desto mindre, at GHR ydede et beløb på 4,25 mio. NLG (1,9 mio. EUR) som tilskyndelse på ad hoc-basis, der skulle udbetales i rater afhængig af det antal ekstra arbejdspladser, der skabes, herefter benævnt "kontant incitament".
Begrundelse for indledningen af proceduren
(12) Kommissionen kom til den konklusion, at subsidierne til arbejdsomkostningerne og de formodede toldfordele ikke udgjorde statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1.
(13) Den kunne imidlertid ikke udelukke, at udbetalingen af det kontante incitament og lejevilkårene, herunder adgangen til infrastrukturerne(3), som GHR tilbød Reebok, udgør støtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, og den indledte proceduren med hensyn til disse to foranstaltninger.
(14) Det kontante incitament på 4,25 mio. NLG (1,9 mio. EUR) udgjorde tilsyneladende statsstøtte, idet det blev ydet med statsmidler af den offentlige virksomhed GHR og begunstigede en bestemt koncern, nemlig Reebok. Støtten blev ydet på ad hoc-basis med det ene formål at sikre, at Reebok etablerede sin nye fabrik i Distripark Maasvlakte. Dette synspunkt blev støttet ved det forhold, at de nederlandske myndigheder betegnede det som et "beløb tildelt som incitament", "udbetalt i rater, afhængig af investeringstakten og antallet af yderligere arbejdspladser, der skabes". Der blev ikke anført nogen anden begrundelse eller kommercielt argument, således som private investorer plejer at gøre det. Ved at styrke Reeboks finansielle stilling truede det kontante incitament endvidere med at fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne på EØS' indre marked for fodtøj i negativ retning.
(15) Lejen på 8,50 NLG/m2 (3,9 EUR/m2), som Reebok betaler for grunden på 11,4 ha, blev anslået til at være ca. 30 % lavere end den gennemsnitlige forventede leje. Kommissionen forklarede, at en privat eller offentlig virksomhed i princippet kunne forlange forskellige priser, men at disse forskelle skal være ikke-diskriminerende og skal være begrundet i kommercielle årsager, nemlig konkurrerende foranstaltninger for at tiltrække kunder, mens det sikres, at omkostningerne dækkes, og at der opnås et rimeligt afkast af den investerede kapital.
(16) Kommissionen anså det imidlertid for usandsynligt, at en privat investor skulle have tilbudt så gunstige vilkår, navnlig fordi rabatten ikke tydeligt skyldes stordriftsfordele. Der syntes her at være tale om en prisdiskriminering, som desuden ikke stemte overens med princippet om den private investor i en markedsøkonomi. I den forbindelse skulle der også tages hensyn til det forhold, at godt 60 % af hele Distripark Maasvlakte på det tidspunkt endnu ikke var udlejet, og ifølge Kommissionen var det tvivlsomt, om de forventede højere fremtidige lejebeløb ville kunne realiseres. Kommissionen beregnede, at GHR ville lide et tab på den investerede kapital, såfremt det i forbindelse med de resterende grunde kun kunne opnå den leje på 8,50 NLG/m2 (3,9 EUR/m2), der var aftalt med Reebok. Da den ikke lå inde med nærmere oplysninger, kunne Kommissionen heller ikke undersøge, om den leje, der gjaldt for Reebok, som helhed kunne sammenlignes med lejen i de andre europæiske havne, som hævdet af den nederlandske regering.
(17) Kommissionen kunne derfor ikke på det tidspunkt udelukke, at de gunstige lejevilkår, herunder adgang til infrastrukturerne, udgjorde støtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1. Lejevilkårene blev tilbudt af GHR, som er et offentligt foretagende. De begunstigede tilsyneladende Reebok i forhold til andre producenter af sportsfodtøj i EU og truede med at fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen negativt, ikke alene på markedet for sportsfodtøj i EU, men også på markedet for industriparker. Kommissionen anmodede den nederlandske regering om at fremlægge nærmere oplysninger om GHR's juridiske opbygning og ejerforhold, de nøjagtige kriterier, hvorefter beløbet tildeles som kontant incitament, andre lejeres lejekontrakter samt beviser for lejevilkårene for tilsvarende grunde i andre europæiske havne.
III. BEMÆRKNINGER FRA NEDERLANDENE
(18) De nederlandske myndigheder indsendte oplysninger om GHR's juridiske opbygning og ejerforhold. Ifølge oplysningerne er GHR en del af den offentligretlige retsperson "de gemeente Rotterdam" (Rotterdam kommune) og ingen særskilt retsperson. I bemærkningerne blev det bekræftet, at GHR er en offentlig virksomhed i henhold til traktatens artikel 86. GHR er oprettet med det formål at udvikle, administrere og drive havnen og havneindustrikomplekset, herunder Distripark Maasvlakte. I finansiel henseende er GHR som enhed adskilt fra resten af Rotterdam kommune, hvilket formelt kommer til udtryk i det forhold, at der en gang om året opstilles en balance og et driftsregnskab for GHR. Desuden skal det genindtjene alle sine investeringer og udgifter til personale, varer og tjenesteydelser gennem driften af havneanlægget. De nederlandske myndigheder påpegede, at GHR under udførelsen af sine opgaver optræder i overensstemmelse med princippet om investoren i en markedsøkonomi.
(19) Hvad angår det kontante incitament forklarede de nederlandske myndigheder i deres brev af 8. september 1999, at GHR ville lade Reebok få del i de besparelser, som foretagendet har opnået gennem størrelsen af den grund, der er overdraget til Reebok. Det hed endvidere i forklaringen: "Betalingen af dette beløb til Reebok sker i forhold til udviklingen i antallet af arbejdspladser. Så snart et på forhånd aftalt niveau er nået, udbetales en del af bidraget. Reebok har nu oplyst, at det niveau, hvor det fuldstændige bidrag skal udbetales, er nået". I et senere brev forklarede den nederlandske regering, at GHR havde standset udbetalingen af de beløb, der stadig skyldtes i forbindelse med det kontante incitament, efter at Kommissionen havde indledt proceduren, og at GHR indtil da (i 1998) havde udbetalt 1,625 mio. NLG (0,7 mio. EUR). Efter en række drøftelser, hvorunder Kommissionen satte spørgsmålstegn ved berettigelsen af udbetalingen af det kontante incitament, meddelte de nederlandske myndigheder, at de overvejede at annullere det indrømmede kontante incitament og kræve tilbagebetaling af det allerede udbetalte beløb plus renter. Ved brev af 27. juni 2001 sendte den nederlandske regering Kommissionen et bevis på, at den havde krævet tilbagebetaling af 1,872 mio. NLG, nemlig nutidsværdien af 1,625 mio. NLG, i form af en kopi af kontoudtoget og GHR's beslutning om at se bort fra det kontante incitament samt et tilsagn om, at der ikke ville blive foretaget yderligere udbetalinger med hensyn til det kontante incitament.
(20) Hvad angår lejevilkårene forklarede de nederlandske myndigheder, at lejen i Distripark Maasvlakte i Rotterdams havneområde er høj i sammenligning med lignende grunde i andre europæiske havne. De forelagde Kommissionen en sammenlignende undersøgelse heraf udført af konsulenter. De nederlandske myndigheder forklarede endvidere, at lejen på 8,50 NLG pr. m2, der var aftalt med Reebok, lå inden for rammerne af de takster, der gælder for kundekategorien "European Distribution Centres", som ikke er bundet til en havneby og kan flytte længere ind i landet, hvor lejen generelt er lavere. Der var imidlertid ingen oplysninger om lejen for denne slags grunde længere inde i landet. Derfor sendte de nederlandske myndigheder i december 2000 efter anmodning Kommissionen en anden undersøgelse af den nuværende gennemsnitlige leje for tilsvarende grunde længere inde i landet. Denne undersøgelse var blevet udført af uafhængige konsulenter. De nederlandske myndigheder indsendte også kopier af to andre tilbud, som Reebok modtog, da koncernen stadig ledte efter et sted, hvor den kunne etablere sig.
(21) De nederlandske myndigheder oplyste også, at størrelsen af den leje, som GHR afkræves, er afhængig af sådanne kriterier som det tidspunkt, hvor aftalen indgås, grundens størrelse eller i hvor høj grad kunden er attraktiv for GHR, f.eks. med hensyn til varestrømmen og de deraf følgende indtægter for GHR. Efter de nederlandske myndigheders opfattelse drejer det sig om objektivt berettigede kriterier, som ikke indebærer en diskriminerende behandling. Desuden medførte den leje, der var aftalt med Reebok, ingen tab på GHR's investering i Distripark Maasvlakte, og den var derfor i overensstemmelse med princippet om investoren i en markedsøkonomi. Til underbygning af denne påstand indsendte de nederlandske myndigheder detaljerede beregninger over de særskilte omkostnings- og indtægtselementer, inklusive aktualisering. De har endvidere fremlagt de spreadsheets, der anvendes af GHR, og som indeholder de ubearbejdede oplysninger om udgifter, indtægter og besparelser, således at Kommissionen selv kunne vurdere dem.
(22) Desuden har de forelagt lejekontrakterne for alle nuværende lejere, hvoraf det fremgår, at de lejebeløb, der allerede er aftalt, varierer fra [...](4) til [...](5). Ifølge de indsendte oplysninger er kun 33,7 ha af det samlede areal på 86,6 ha i Distripark Maasvlakte(6) udlejet: der forhandles i øjeblikket om yderligere [...](7), og der er endnu ingen kandidater til [...](8).
(23) De nederlandske myndigheder har også indsendt detaljerede beregninger over de omkostningsbesparelser, der blev opnået som følge af størrelsen af den grund, Reebok har lejet(9). Eftersom Reebok har en grund, der er tre til fire gange større, skulle der ikke anlægges en forbindelsesvej, som oprindelig var planlagt mellem grundene, hvor der normalt ville være fire lejere. Desuden var der besparelser i forbindelse med grundenes tilslutning til kloaknettet, i forbindelse med det brandbeskyttelsessystem, der forbinder lejernes forskellige bygninger med hinanden, og i forbindelse med indkørslerne. På anmodning af Kommissionen indsendte de nederlandske myndigheder en beregning af disse besparelser, der er udarbejdet af et byggefirma, og som bekræfter ovenstående.
IV. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER
(24) Efter offentliggørelsen af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren, blev der modtaget bemærkninger fra Det Forenede Kongerige(10), der kan sammenfattes som følger: Regeringen glæder sig over Kommissionens undersøgelse af denne støtte til Reebok. Støtten har store følger for fodtøjsindustrien i Det Forenede Kongerige, og støtte til en så stor virksomhed kan have negative følger for andre fabrikanter af sportssko, der ikke modtager denne form for subsidier. Eftersom fodtøj, og især sportssko, er et meget prisfølsomt produkt, kan støtte af dette omfang til en markedsdeltager have en yderst fordrejende virkning på konkurrencevilkårene i denne sektor. Det ville være til stor ulempe for navnlig én fabrikant af sportssko i Det Forenede Kongerige, hvis denne støtte blev ydet til Reebok. Denne virksomhed er af den opfattelse, at hvis den støtte, der er udbetalt til Reebok, ikke kræves tilbagebetalt, vil den kunne have en fordrejende indvirkning på konkurrencevilkårene i den europæiske fodtøjsindustri, herunder især i Det Forenede Kongerige.
V. NEDERLANDENES REAKTION PÅ BEMÆRKNINGERNE FRA INTERESSEREDE PARTER
(25) De nederlandske myndigheder afviste, at aftalerne mellem havnemyndighederne og Reebok udgjorde statsstøtte; de afviste også, at disse aftaler især skulle have følger for den virksomhed, der blev nævnt af de britiske myndigheder. Denne virksomhed henvender sig hovedsagelig til det amerikanske marked, og kun i begrænset omfang til det britiske marked. Endvidere har enhver fabrikant af sportssko og andre sportsartikler brug for et distributionscenter. Med sådanne virksomheder ville der kunne indgås de samme aftaler, hvis de skulle etablere sig i Rotterdam. I øvrigt har distributionscentret i Rotterdam - indtil det tidspunkt, hvor denne forklaring blev afgivet - medført finansielle tab for Reebok. Aftalen mellem havnemyndighederne og Reebok angår et meget lille beløb, når dette beregnes pr. par sportssko. Der kan derfor ikke forventes nogen følger af nævneværdig betydning for den virksomhed, som Det Forenede Kongerige nævner.
VI. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN
(26) Som følge af annulleringen og kravet om tilbagebetaling af den allerede udbetalte del af det kontante incitament (se betragtning 19) kan proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, afsluttes i så henseende.
(27) Hvad angår lejevilkårene bestrides det ikke, at disse blev indrømmet af GHR, der udgør en del af Rotterdam kommune og derfor er en offentlig investor. Alligevel giver investorens juridiske status i sig selv ikke noget svar på spørgsmålet om, hvorvidt lejevilkårene for Reebok indeholder et element af statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1. Det er i denne forbindelse af afgørende betydning, om den offentlige investors adfærd kan sammenlignes med en privat investors adfærd eller ej (princippet om den private investor i en markedsøkonomi), således som Domstolen anførte i sagen Tubacex(11).
(28) Private investorer er imidlertid ikke aktive på det område, hvor de kommunale havnemyndigheder har deres aktiviteter, dvs. investering i forberedelse eller endog klargørelse af en grund til private kunder i en havn (tørlægning af en grund, der tidligere stod under vand, anlæg af infrastrukturer, såsom veje, rørledninger og andre net). Disse aktiviteter udføres normalt enten af havnemyndigheder, der hører ind under stat/kommune, eller direkte af kommunerne selv. Private investorer beskæftiger sig heller ikke med klargørelse af grunde og infrastrukturer til erhvervsaktiviteter længere inde i landet.
(29) Da Kommissionen ikke har mulighed for at sammenligne GHR's adfærd med private investorers adfærd, har den i første omgang undersøgt lejeniveauet for lignende grunde i andre europæiske havne eller længere inde i landet, for at sammenligne denne "markedsleje" med den leje, som Reebok betaler i Distripark Maasvlakte. For det andet undersøgte Kommissionen, om den leje, Reebok betaler, giver GHR en nettofortjeneste og derfor kan anses for markedsleje. For det tredje må Kommissionen fastslå, om den forholdsvis lave leje, som Reebok betaler, objektivt set er berettiget, f.eks. gennem omkostningsbesparelser.
(30) De undersøgelser, der er udført af to uafhængige konsulenter, og som de nederlandske myndigheder har fremlagt, viser, at lejen for "tørre grunde" i andre nordeuropæiske havne er betydelig lavere end i Rotterdam. Det fremgår af den undersøgelse, der blev fremlagt på et tidligere tidspunkt (og som bl.a. vedrører havnene Le Havre, Dunkerque, Zeebrugge, Antwerpen, Hamburg, Bremerhaven, Moerdijk, Vlissingen, Amsterdam og Rotterdam), at den gennemsnitlige leje i perioden 1993-1998 svinger fra 4,75 NLG/m2 til 9,75 NLG/m2, idet sidstnævnte højeste gennemsnitlige leje vedrører Rotterdam. Den anden undersøgelse, der egentlig er rettet mod et andet spørgsmål (se betragtning 31), giver en oversigt over maksimumslejen for de seks største havne (Rotterdam, Antwerpen, Hamburg, Bremen/Bremerhaven, Dunkerque og Le Havre), der svinger fra ca. 14 NLG/m2 til 4 NLG/m2. Også i den undersøgelse fremstår Rotterdam med den højeste maksimumsleje.
(31) Eftersom de nederlandske myndigheder forklarede, at Reebok ikke var afhængig af et havneområde og havde kunnet etablere sit distributionscenter længere inde i landet, hvor grundene som helhed er billigere, blev der fremlagt endnu en undersøgelse. I denne undersøgelse sammenlignes lejen for lokaliteter inde i landet (ikke i havneområder) i Nordfrankrig (Pas-de-Calais), Belgien og Nederlandene for at se nærmere på de teoretiske alternativer for Reebok på baggrund af virksomhedens krav vedrørende lave transportomkostninger. Den gennemsnitlige årlige leje for lokaliteter inde i landet i denne undersøgelse svinger fra 0,6 NLG/m2 til 8,3 NLG/m2 og er, bortset fra ekstremerne, som helhed betydelig lavere end havnelokaliteter.
(32) Det fremgår af oplysningerne, at den leje, som Reebok betaler i Rotterdam, ikke alene stemmer overens med, men befinder sig i det øverste segment af den leje, der anvendes på "markedet", dvs. for grunde i nordeuropæiske havne eller på lokaliteter inde i landet. Beslutningen til fordel for en grund med en forholdsvis høj leje antyder også, at Reebok ikke først og fremmest baserede sin beslutning på grundens pris, men også på generelle strategiske kriterier såsom placeringens betydning for transporten. Dette støttes endvidere af det forhold, at Reebok ikke accepterede et tilbud om at etablere sig fuldstændig gratis på en grund i 99 år. Det tyder imidlertid også på, at lokaliteter i andre havne eller længere inde i landet efter Reeboks mening ikke var helt sammenlignelige. Desuden tilbydes og administreres lokaliteterne i andre havne eller længere inde i landet af kommuner eller offentlige virksomheder og ikke af private investorer. Derfor kræver Kommissionen som et supplerende kriterium for at anerkende Reeboks leje som "markedsleje", at denne giver GHR en nettofortjeneste.
(33) Kommissionen undersøgte derfor i anden omgang, om GHR's investering i Reebok-projektet var rentabel. Eftersom der ikke er nogen private investorer i denne sektor, foreligger der ingen sammenlignelige tal for markedsafkastet på sådanne investeringer. Mindstekravet er derfor, at når omkostningerne ved projektet (nutidsværdi pr. 1. januar 1998) trækkes fra indtægterne (nutidsværdi pr. 1. januar 1998), skal det give en positiv nettonutidsværdi for GHR.
(34) De nederlandske myndigheder har forelagt GHR's beregninger af indtægts- og omkostningselementerne i en periode på 25 år for Kommissionen. Ifølge disse beregninger beløb lejeindtægterne fra Reebok pr. 1. januar 1998 sig til [...](12), nutidsværdien af Reeboks andel i de samlede omkostninger(13), reduceret med de omkostningsbesparelser, der er opnået takket være Reebok, beløb sig til [...](14), hvilket giver en positiv nettonutidsværdi på [...](15)(16).
(35) Kommissionen undersøgte endelig spørgsmålet om prisforskellen, dvs. det forhold, at andre lejere i Distripark Maasvlakte betaler højere lejebeløb. I forbindelse hermed opstod det spørgsmål, om GHR gav Reebok en særlig gunstig behandling. Private eller offentlige virksomheder kan i princippet anvende forskellige priser på betingelse af, at prispolitikken ikke fører til tab på den investerede kapital, og at der ikke er tale om diskriminering med hensyn til andre kunder. Det første kriterium er undersøgt ovenfor, og dette kriterium er opfyldt (se betragtning 34). For at opfylde det andet kriterium skal prisreduktionerne være i overensstemmelse med de omkostningsbesparelser, der opnås, f.eks. besparelser som følge af indkøb af større mængder eller som følge af andre stordriftsfordele(17).
(36) Det vejede gennemsnit af de årlige lejebeløb(18), der allerede var aftalt i Distripark Maasvlakte, og som er bevist ved hjælp af de aftaler, der er indsendt til Kommissionen, beløber sig til [...](19). Det fremgår heraf, at Reebok fik en reduktion på [...](20) eller ca. 15 %. Nutidsværdien af det samlede beløb for denne reduktion i en periode på 25 år pr. 1. januar 1998 er ifølge Kommissionens beregning [...](21), hvilket er mindre end nutidsværdien af de omkostningsbesparelser på [...](22)(23), der blev opnået som følge af den større grund, der blev lejet af Reebok (se betragtning 23). Det må derfor antages, at reduktionen af Reeboks leje er berettiget som følge af omkostningsbesparelserne.
VII. KONKLUSION
(37) Kommissionen mener, at ovenstående lejevilkår er i overensstemmelse med princippet om en investor i en markedsøkonomi og derfor ikke udgør statsstøtte eller indeholder støtteelementer i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1 -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende tildelingen af beløbet på 4,25 mio. NLG (1,9 mio. EUR) som incitament afsluttes, idet Nederlandene har fremlagt afgørende bevis på, at dette incitament er opgivet, og at det allerede udbetalte beløb inklusive renter frem til tilbagebetalingstidspunktet, beregnet med referenceprocentsatsen, er tilbagebetalt.
Artikel 2
Den leje, som Reebok betaler for sin grund i Distripark Maasvlakte, Rotterdams havn, i overensstemmelse med den aftale, der blev indgået den 25. juni 1998 mellem Reebok og Rotterdams havnemyndighed (Gemeentelijke Havenbedrijf Rotterdam), udgør ikke støtte og indeholder ingen støtteelementer i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.
Artikel 3
Denne beslutning er rettet til Kongeriget Nederlandene.
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. juli 2001.