KOMMISSIONENS BESLUTNING af 9. marts 1993 om den stoette, som den britiske regering har ydet til British Aerospace i forbindelse med dette selskabs overtagelse af Rover Group Holdings, og som ligger ud over, hvad der blev godkendt i Kommissionens beslutning 89/58/EOEF om godkendelse, paa visse betingelser, af maksimumsstoette til denne transaktion (Kun den engelske udgave er autentisk)
(93/349/EOEF)KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -
under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,
efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger, jf. ovennaevnte artikel, og
ud fra foelgende betragtninger:
I Den 28. april 1992 indledte Kommissionen proceduren (1) i Traktatens artikel 93, stk. 2, over for foranstaltninger truffet af den britiske regering, som laa ud over, hvad der var blevet godkendt i Kommissionens beslutning 89/58/EOEF (2) (herefter benaevnt 1988-beslutningen). Kommissionen fandt, at disse foranstaltninger udgjorde statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1, til British Aerospace (BAe) i forbindelse med dette selskabs overtagelse af Rover-koncernen. Vaerdien af de paagaeldende foranstaltninger blev anslaaet til 44,4 mio. £. Kommissionen fandt endvidere, at stoetteforanstaltningerne var ulovlige, da de var i strid med 1988-beslutningen og ikke var blevet anmeldt til Kommissionen.
Kommissionen vedtog den 17. juli 1990 en beslutning (3) (herefter benaevnt 1990-beslutningen) angaaende de i aabningsskrivelsen naevnte foranstaltninger truffet af den britiske regering. I en dom i sag C 294/90 (4) British Aerospace og Rover-koncernen/Kommissionen afsagt den 4. februar 1990 annullerede Domstolen 1990-beslutningen, for saa vidt som det ved denne beslutning blev paalagt den britiske regering at kraeve tilbagebetaling fra BAe af den statsstoette, som Kommissionen mente, at disse foranstaltninger indebar. Domstolens dom fulgte en appel indgivet af BAe mod 1990-beslutningen. Domstolen gav BAe medhold af proceduremaessige aarsager, nemlig at Kommissionen ved vedtagelsen af 1990-beslutningen havde undladt at foelge procedurereglerne i Traktatens artikel 93, stk. 2. Domstolen udtalte sig ikke om de materielle aspekter af 1990-beslutningen.
Ved skrivelse af 13. juli 1992 beskraeftede den britiske regering, at den ingen bemaerkninger havde til aabningsskrivelsen af 28. april 1992. Kommissionen modtog til gengaeld en raekke bemaerkninger fra BAe den 18. juni 1992. Disse bemaerkninger opsummeres i afsnit VIII i denne beslutning og vurderes i afsnit IX. Bemaerkningerne blev den 23. juni 1992 videresendt til den britiske regering, som ikke havde kommentarer hertil.
Som led i den procedure, der blev indledt ved skrivelse af 28. april 1992, henledte Kommissionen ved skrivelse af 30. juli 1992 den britiske regerings opmaerksomhed paa, at saafremt den paagaeldende stoette viste sig at vaere uforenelig med det faelles marked, ville det til sin tid, dvs. efter vedtagelsen af en endelig negativ beslutning, vaere noedvendigt at inddrive renter af det paagaeldende hovedbeloeb loebende fra datoen for den faktiske udbetaling af stoetten for derved at ophaeve alle uretmaessige fordele opnaaet af BAe og Rover-koncernen. Denne skrivelse blev samme dag sendt i kopi til baade BAe og Rover-koncernen.
Den britiske regering svarede paa Kommissionens skrivelse af 28. april 1992 ved skrivelse af 25. september 1992, hvis indhold er sammenfattet i afsnit X. BAe svarede paa Kommissionens skrivelse af 30. juli 1992 ved skrivelse af 26. august 1992, hvis indhold er sammenfattet i afsnit VIII, punkt ix) til xii). En kopi af denne skrivelse blev sendt til den britiske regering, der ikke havde kommentarer hertil.
II 1988-beslutningen fulgte en anmeldelse fra den britiske regering af et stoetteprojekt, som gik ud paa at indskyde 800 mio. £ i Rover-koncernen med henblik paa gaeldsafskrivning i forbindelse med regeringens salg af koncernen til BAe. Beslutningen indeholder en detaljeret gennemgang af baggrunden for anmeldelsen, situationen i forbindelse med salget til BAe samt kriterierne og begrundelserne for Kommissionens beslutning og de dertil knyttede betingelser. De for naervaerende beslutning relevante hovedelementer i 1988-beslutningen - som hverken den britiske regering eller nogen anden part har bestridt - kan sammenfattes saaledes:
- den af den britiske regering foreslaaede gaeldsafskrivning paa 800 mio. £ oversteg den foreslaaede pris paa 150 mio. £ for BAe's overtagelse af Rover-koncernen og ville have betydet, at den britiske regering ville have solgt Rover-koncernen for en negativ pris svarende til 650 mio. £. Gaeldsafskrivningen var derfor at betragte som statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1
- Kommissionen konkluderede, at Rover-koncernens nettogaeld pr. 30. juni 1988 reelt kun androg 569,2 mio. £ og ikke 801,1 mio. £, saaledes som den britiske regering haevdede. Sidstnaevnte tal omfattede 231,9 mio. £ i driftskapital, som ikke kunne betragtes som finansiel gaeld
- Kommissionen accepterede, at den pris paa 150 mio. £, som BAe skulle betale for Rover-koncernen, paa rimelig vis afspejlede selskabets reelle nettovaerdi paa markedet
- omstruktureringsstoetten til Rover kunne betragtes som forenelig med det faelles marked i henhold til Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), bl.a. takket vaere bestemmelserne i koncernens strukturplan for 1988-1992 og koebernes tilsagn om at ville gennemfoere strukturplanen fuldt ud; denne stoette maatte imidlertid underkastes en raekke strenge betingelser
- omstruktureringsstoetten skulle - paa baggrund af de herskende vilkaar, herunder omkostningerne ved strukturplanen - begraenses til 469 mio. £ for at opfylde kriteriet om, at stoetten skulle staa i rimeligt forhold til de problemer, den tjente til at loese. Enhver stoette derudover ville ikke vaere forenelig med det faelles marked, da den ville placere Rover-koncernen i en mere gunstig finansiel situation end koncernens konkurrenter i Faellesskabet.
Paa basis heraf godkendte Kommissionen statsstoette til Rover-koncernen paa maksimalt 469 mio. £. Dette betoed, at den britiske regering reelt ville saelge koncernen for en negativ pris paa 319 mio. £ svarende til gaeldsafskrivningen paa 469 mio. £ minus salgsprisen paa 150 mio. £. Der blev knyttet seks specifikke betingelser til godkendelsen:
- der maatte ikke aendres ved de foreslaaede betingelser for salget af Rover-koncernen til BAe
- stoetten skulle udelukkende anvendes til at tilbagebetale Rover-koncernens finansielle gaeld
- der maatte ikke ydes yderligere stoette til Rover foer udgangen af 1992, dog med undtagelse af regionalstoette paa hoejst 78 mio. £
- Rover-koncernens strukturplan skulle gennemfoeres inden udgangen af 1992 i overensstemmelse med de oplysninger, Kommissionen havde faaet forelagt
- saafremt de gaeldsposter, som Kommissionen havde faaet meddelelse om, var vurderet for hoejt, eller saafremt udgifterne skulle vise sig at vaere lavere end forudset, skulle det overskydende beloeb tilbagebetales til den britiske regering, senest naar strukturplanen var blevet gennemfoert
- visse parlamentariske forsikringer vedroerende Rover-koncernen skulle ophaeves, og der maatte ikke stilles yderligere garantier for nye forpligtelser, som selskabet maatte indgaa.
III 1990-beslutningen var baseret paa oplysninger, der var fremkommet efter vedtagelsen af 1988-beslutninger. Disse oplysninger viste, at den britiske regering i strid med 1988-beslutningen havde aendret salgsbetingelserne paa en saadan maade, at BAe og Rover-koncernen ville modtage yderligere stoette paa 44,4 mio. £. Der redegoeres naermere herfor i afsnit IV.
Paa baggrund af nye, relevante oplysninger fremlagt af den britiske regering indeholdt 1990-beslutningen ogsaa en revurdering af den pris, som BAe havde betalt for Rover-koncernen. Disse oplysninger omfattede korrespondance mellem andre interesserede parter og handels- og industriministeriet (DTI), raadgivning til den britiske regering vedroerende salget af Rover-koncernen, relevant korrespondance med de britiske skattemyndigheder, regnskaber for Rover-koncernen pr. 30. juni 1988 samt overskuds- og cash flow-prognoser, som var blevet udarbejdet tidligere. Kommissionen konkluderede, at det var udtryk for manglende samarbejdsvillighed, naar den britiske regering havde undladt at meddele Kommissionen disse oplysninger paa tidspunktet for 1988-beslutningen, men at oplysningerne i sig selv ikke gav Kommissionen nogen grund til at mene, at den negative pris paa 319 mio. £, der fremgik af 1988-beslutningen, ikke var en rimelig pris for saavel saelger som koeber, bl.a. i betragtning af omstruktureringstilsagnene og forpligtelsen for BAe til ikke at frasaelge Rover-koncernens kerneaktiviteter inden for en periode paa fem aar. Denne forpligtelse havde haft en vaesentlig prisnedsaettende virkning.
IV Den 21. november 1989 blev der offentliggjort en rapport fra den britiske rigsrevision (NAO) sammen med et hemmeligt NAO-memorandum, som afsloerede, at den britiske regering havde givet yderligere finansielle indroemmelser til BAe, som laa ud over dem, Kommissionen havde godkendt i 1988-beslutningen. NAO anslog vaerdien af disse indroemmelser til 38 mio. £. Hovedkonklusionen i NAO-rapporten var, at prisen paa Rover-koncernen var lavere end selskabets faktiske vaerdi. Memorandummet afsloerede ogsaa eksistensen af en raekke tillaeg til salgskontrakten, navnene paa andre potentielle koebere og tilstedevaerelsen af vaerdiansaettelser af Rover-koncernen foretaget af den forretningsbank, som raadgav den britiske regering i forbindelse med salget.
Derpaa fulgte korrespondance og moeder mellem Kommissionen og de britiske myndigheder, i forbindelse med hvilke de i NAO-memorandummet omtalte dokumenter samt yderligere oplysninger og dokumenter blev forelagt Kommissionen. Det viste sig, at der forelaa foelgende omstaendigheder, som er genstanden for naervaerende beslutning:
a) den britiske regering havde ydet BAe et tilskud paa 9,5 mio. £ til daekning af en del af BAe's omkostninger paa 13,6 mio. £ i forbindelse med opkoebet af Rovers minoritetsaktier.
Beloebsstoerrelsen 9,5 mio. £ var blevet valgt for ikke at overskride de 10 mio. £, der er taersklen for et krav om parlamentarisk godkendelse ifoelge industrial Development Act 1982. Denne indroemmelse og begrundelsen for den blev meddelt BAe's formand ved handels- og industriministerens skrivelse af 14. juli 1988. Ifoelge de britiske myndigheder var Kommissionen blevet mundtligt orienteret om denne indroemmelse paa tidspunktet for 1988-beslutningens udarbejdelse
b) den britiske regering havde betalt Rover-koncernen 1,5 mio. £ til daekning af selskabets raadgivningsomkostninger i forbindelse med salget.
De britiske myndigheder haevdede dengang, at dette beloeb svarede til Rover-koncernens omkostninger til juridisk og oekonomisk raadgivning i forbindelse med salget, og at der ikke var tale om statsstoette, som kunne paavirke Rover-koncernens konkurrencemaessige stilling. Denne indroemmelse blev meddelt BAe's formand ved handels- og industriministerens skrivelse af 14. juli 1988
c) betalingen af koebsprisen paa 150 mio. £ for Rover-koncernen blev udsat fra den 12. august 1988 til den 30. marts 1990, hvilket ifoelge de britiske myndigheder resulterede i en nettofordel for BAe paa 22 mio. £.
Ifoelge de britiske myndigheder hang denne indroemmelse sammen med, at det var vanskeligt med sikkerhed at fastslaa BAe's udnyttelse af Rovers skattefordele. De britiske myndigheder gav meddelelse om deres tilslutning til BAe's forslag om at udskyde betalingen i en skrivelse af 14. juli 1988 fra handels- og industriministeren til BAe's formand. Fordelen for BAe som foelge af udskydelsen blev beregnet ud fra den antagelse, at uden udskydelsen ville BAe have laant de 150 mio. £ til en rente svarende til basisrenten. De britiske myndigheder var imidlertid af den opfattelse, at bruttofordelen paa 33,4 mio. £ skulle reduceres med den ekstraskat, som BAe skulle svare af et stoerre overskud som foelge af betalingsudskydelsen.
V Kommissionen har foretaget en fuldstaendig revurdering af ovennaevnte forhold og konkluderet, at de alle indeholder statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1, og at denne stoette er uforenelig med det faelles marked.
Foer hver enkelt af ovennaevnte indroemmelser gennemgaas saerskilt, oensker Kommissionen at komme med en enkelt generel bemaerkning: den centrale konklusion i 1988-beslutningen med hensyn til statsstoetten forbundet med salget af Rover-koncernen til BAe var, at eftersom Rover - der havde en positiv bogfoert vaerdi - blev solgt til BAe for en negativ pris efter afslutningen af eksklusive forhandlinger, indebar salgsbetingelserne pr. definition statsstoette fra saelgeren til koeberen. Som foelge heraf medfoerer enhver efterfoelgende aendring af salgsbetingelserne, der indebaerer finansielle omkostninger for saelgeren alene, en foroegelse af den negative pris, og udgoer ny statsstoette.
Vedroerende de individuelle indroemmelser:
a) tilskuddet paa 9,5 mio. £ til BAe udgoer statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1. Som anfoert i skrivelsen af 12. juli 1988 fra handels- og industriministeren til BAe's formand blev dette beloeb finansieret »ved hjaelp af et direkte tilskud til BAe i henhold til Industrial Development Act 1982 Section 8«. Med andre ord blev det finansieret gennem en godkendt stoetteordning. Ethvert saadant beloeb udgoer pr. definition statsstoette. Ved endvidere at aendre betingelserne for salget af Rover til BAe i forhold til dem, Kommissionen havde godkendt, og indroemme BAe saerlige finansielle fordele foroegedes den statsstoette, der fulgte af disse betingelser.
Denne stoette indgik ikke i de anmeldte salgsbetingelser og udgjorde derfor en aendring af de foreslaaede salgsbetingelser i strid med den foerste betingelse i artikel 1 i 1988-beslutningen. Den britiske regerings paastand om, at Kommissionen var blevet informeret herom, er ukorrekt. Handels- og industriministeren naevnte en saadan indroemmelse over for det davaerende medlem af Kommissionen med ansvar for konkurrencespoergsmaal, men den blev klart afvist af sidstnaevnte. I skrivelsen af 12. juli 1988 fra Department of Trade and Industry (DTI) til BAe anbefalede man en beloebsstoerrelse paa 9,5 mio. £ i stedet for 13,5 mio. £, som var det reelle omkostningsniveau, fordi et tilskud paa over 10 mio. £ kraevede en parlamentarisk godkendelse og derfor indebar »en stoerre risiko for at blive bestridt og kraevet tilbagebetalt«
b) de 1,5 mio. £ til daekning af Rover-koncernens raadgivningsomkostninger udgoer statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1. Saadanne omkostninger er normale transaktionsomkostninger, som boer tages med i betragtning ved fastsaettelsen af den endelige salgspris. Beloebet gav Rover-koncernen en finansiel fordel, og som det var tilfaeldet med det under a) omtalte tilskud, laa det ud over den statsstoette, som blev godkendt i 1988-beslutningen
c) udsaettelsen i 20 maaneder af betalingen af koebesummen, som resulterede i en fordel for BAe paa omtrent 33,4 mio. £, udgjorde statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1. Datoen for betaling af koebsprisen for et selskab i en transaktion som BAe's overtagelse af Rover-koncernen er klart en af de vigtigste transaktionsbetingelser. Som det var tilfaeldet med beloebene omtalt under a) og b), indebar denne udsaettelse en finansiel fordel for BAe og laa ud over den statsstoette, som blev godkendt i 1988-beslutningen.
Med hensyn til beregningen af vaerdien af denne 20-maaneders betalingsudskydelse for BAe havde Kommissionen tidligere (i forbindelse med 1990-beslutningen) accepteret den metode, som de britiske myndigheder havde foreslaaet. Denne metode gik ud paa at basere beregningen paa den teoretiske rente, som BAe skulle have betalt for et laan paa 150 mio. £ over 20 maaneder, idet det blev antaget, at BAe skulle have betalt en rente svarende til basisrenten ved optagelse af et kortfristet laan paa 150 mio. £ i en privat bank. Ifoelge dette regnestykke beloeb vaerdien af betalingsudskydelsen sig til 33,4 mio. £. Kommissionen accepterer, at BAe kunne have tilvejebragt denne finansiering paa en raekke forskellige maader, f.eks. gennem egenfinansiering, gennem et langfristet laan optaget paa mere favorable vilkaar osv. Faktisk haevder BAe, at den kunne og ville have tilvejebragt den noedvendige finansiering gennem udstedelse af lange obligationer med en loebetid paa 25 aar og med en renteomkostning paa 10,97 % for udstederen. Det haevdes, at dette ville have kostet 26,8 mio. £ i de foerste 20 maaneder og ikke 33,4 mio. £ som beregnet af den britiske regering. BAe's beregning er baseret paa den antagelse, at tre halvaarlige rentebetalinger ville have vaeret forfaldne til betaling i den paagaeldende periode. Der ses imidlertid bort fra alle andre konsekvenser af at optage et 25-aarigt laan til daekning af en 20 maaneder lang forpligtelse, f.eks. alle de rentebetalinger, der forfalder til betaling i de resterende 280 maaneder af laanets loebetid, og risikoen for aendringer i rente- og inflationsprocent. Kommissionen er uenig i, at denne konstruerede beregningsmetode kan benyttes til at foretage en rimelig vurdering af vaerdien for BAe af en 20-maaneders udskydelse af en betalingsforpligtelse. Under alle omstaendigheder siger BAe i virkeligheden, at takket vaere regeringens udskydelse af betalingen kunne selskabet udsaette optagelsen af et 25-aarigt laan. Vaerdien af denne udskydelse har intet at goere med de faktiske vilkaar for optagelsen af et saadant laan. Indroemmelsen udsatte blot optagelsen af laanet. Derfor kan Kommissionen kun saette vaerdien af udskydelsen til den teoretiske rente, der ville vaere paaloebet et laan optaget for denne 20-maaneders periode. De britiske myndigheders forslag om at anvende basisrenten som beregningsgrundlag for denne teoretiske rente er den mest logiske og realistiske metode, da basisrenten repraesenterer den rentesats (prime rate), som banker i Det Forenede Kongerige beregner for kortfristede laan til deres bedste kunder. Kommissionen konkluderer derfor, at vaerdien af den statsstoette, som betalingsudskydelsen repraesenterede, andrager 33,4 mio. £.
Kommissionen kan ikke godtage de britiske myndigheders synspunkt i forbindelse med afsloeringen af denne stoette, nemlig at stoettens »bruttobeloeb« burde reduceres med 11,4 mio. £ for at tage hensyn til, at de finansielle omkostninger ved et saadant laan ville have mindsket BAe's overskud og dermed BAe's skattetil-svar (selskabsskat) (selskabsskat paa 35 %). Dermed naaede de britiske myndigheder frem til et »nettobeloeb« paa 22 mio. £. Denne sag kan sammenholdes med andre sager forbundet med vurdering af stoetteelementet i laan optaget til nedsat rente eller nulrente. I saadanne sager er det Kommissionens faste praksis at betragte den fulde bruttovaerdi af rentenedsaettelsen som vaerende laanets stoetteelement. Kommissionen foelger derfor i denne sag sin faste praksis, som under saadanne omstaendigheder bestaar i at definere statsstoetten som bruttovaerdien af udskydelsen. Den er derfor af den opfattelse, at vaerdien af denne statsstoette beloeber sig til 33,4 mio. £.
I 1988-beslutningen blev det fastslaaet, at den godkendte stoette til Rover-koncernen - og, som en udvidelse, enhver uanmeldt stoette til samme transaktion - fordrejer konkurrencen og paavirker handelen mellem medlemsstaterne og derfor udgoer statsstoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1. Den omstaendighed, at modtageren af denne stoette, nemlig BAe, ogsaa er engageret i en lang raekke andre kommercielle aktiviteter i Faellesskabet og paa verdensplan, aendrer ikke ved denne konklusion. Fra det tidspunkt, hvor salget af Rover til BAe fandt sted, var sidstnaevnte direkte involveret i handel med motorkoeretoejer mellem medlemsstaterne i kraft af sit 100 %-ejerskab af den viderefoerte oekonomiske enhed, Rover-koncernen.
VI Denne stoette, som falder uden for rammerne af den oprindelige anmeldelse af gaeldsafskrivningen paa 800 mio. £ for Rover-koncernen, skulle have vaeret anmeldt til Kommissionen i medfoer af Traktatens artikel 93, stk. 3. Eftersom den britiske regering undlod paa forhaand at anmelde sine planer om at yde denne supplerende stoette, havde Kommissionen ikke mulighed for at fremsaette sine bemaerkninger til de paagaeldende foranstaltninger, foer de blev gennemfoert. Derfor er stoetten ulovlig, da den blev ydet i strid med Traktatens artikel 93, stk. 3.
Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at som foelge af den bindende karakter af de i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3, fastsatte procedureregler, som har karakter af ufravigelige retsgrundsaetninger, og hvis direkte virkning Domstolen har stadfaestet i sin dom af 19. juni 1973 i sag 77/72 Capolungo/Maya (5), kan ulovligheden af den paagaeldende stoette ikke afhjaelpes efterfoelgende.
VII Ved vurderingen af, om de tre ovennaevnte stoetteforanstaltninger er forenelige med det faelles marked eller ej, maa Kommissionen tage hensyn til alle relevante faktorer, herunder den oekonomiske og markedsmaessige kontekst, som allerede blev taget i betragtning i 1988-beslutningen og i de betingelser, der blev stillet i beslutningen (jf. praemis 20 i Domstolens dom af 3. oktober 1991 i sag C-261/89 Italien/Kommissionen (6)). I denne sammenhaeng maa det ikke glemmes, at baade formaalet med og virkningen af de supplerende tre stoetteforanstaltninger, som den britiske regering gennemfoerte til fordel for BAe, var at goere betingelserne for BAe's koeb af Rover-koncernen gunstigere end dem, Kommissionen i sin 1988-beslutning godkendte paa visse betingelser som vaerende forenelige med det faelles marked efter Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). Kommissionen fastsatte disse betingelser, da de var udtryk for den maksimumsstoette, der i medfoer af Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kunne anses for forenelig med det faelles marked i betragtning af tilsagnene i strukturplanen for 1988-1992. Gennemfoerelsen af denne strukturplan er fortsat grundlaget for vurderingen af, om saavel den godkendte stoette paa 469 mio. £ som den ikke-godkendte stoette paa 44,4 mio. £ er forenelig med det faelles marked. Kommissionen har imidlertid ikke fundet bevis for, at omstaendighederne eller kendsgerningerne har aendret sig paa en saadan maade, at det vil vaere berettiget for den at revidere den konklusion, som den naaede frem til i 1988-beslutningen, dvs. at beloebet paa 469 mio. £ var den maksimale statsstoette til denne transaktion, som kunne anses for forenelig med det faelles marked. Endvidere har hverken den britiske regering eller BAe argumenteret for en saadan revision. Det maa derfor konkluderes, at al supplerende stoette til BAe i forbindelse med selskabets koeb af Rover-koncernen efter 1988-beslutningen er uforenelig med det faelles marked.
VIII Bemaerkningerne fra BAe kan opsummeres som foelger:
i) De supplerende indroemmelser til BAe fra den britiske regering (»fordelene«) resulterede ikke i, at Rover-koncernen blev solgt til BAe til underpris.
ii) Fordelene paavirkede ikke og kunne ikke have paavirket Rover-koncernens virksomhed efter salget af koncernen til BAe og kunne heller ikke have paavirket samhandelen.
iii) BAe og Rover-koncernen er uskyldige parter, som til enhver tid handlede i god tro.
iv) Uden fordelene ville BAe ikke have koebt Rover-koncernen, hvilket »ville have vaeret til skade for Kommissionens maalsaetninger«.
v) En tilbagetraekning af fordelene vil straffe BAe og Rover-koncernen, men til gengaeld berige den britiske regering uretmaessigt.
vi) Fordelene udgoer ikke statsstoette: en privat investor i samme position som den britiske regering paa salgstidspunktet ville vaere gaaet med til de tre indroemmelser, navnlig hvis vedkommende ikke oenskede at bringe salget i fare og havde en samvittighedsfuld instilling over for minoritetsaktionaerer.
vii) Der er intet bevis for, at fordelene havde nogen indvirkning paa samhandelen inden for Faellesskabet. Det kan ikke paavises, at fordelene paavirkede nogen som helst af BAe's transaktioner, efter at de var blevet indroemmet af den britiske regering.
viii) Selv hvis fordelene betragtes som statsstoette, er de ikke blevet korrekt opgjort, og dét af tre aarsager: For det foerste skulle Kommissionen have fordelt dem paa de forskellige dele af BAe's virksomhed. For det andet overvurderede Kommissionen vaerdien af den udskudte betaling af koebesummen for Rover-koncernen, idet den tog udgangspunkt i den rentesats, som den havde faaet opgivet af den britiske regering til dette formaal. For det tredje boer Kommissionen i forbindelse med ethvert tilbagebetalingskrav tage hensyn til foelgerne af beskatningen af den fordel for BAe, som bestod i udskydelsen af betalingen af koebsprisen.
ix) Hvis Kommissionens 1990-beslutning ikke var blevet kendt ugyldig, ville kravet om tilbagebetaling af renter have fulgt den praksis, Kommissionen fulgte i 1990, hvilket vil sige, at renterne ville vaere blevet beregnet fra datoen for tilbagebetalingen af stoetten, jf. meddelelsen om indledning af proceduren i Traktatens artikel 93, stk. 2. Kommissionen kan derfor ikke basere sig paa sin egen uretmaessige undladelse af at vedtage en lovlig beslutning i 1990 for at forvaerre situationen for BAe og Rover-koncernen ved over for disse selskaber at goere en praksis gaeldende, som den har vedtaget efterfoelgende.
x) Det er et fast princip i veludviklede retssystemer, at aendringer - ikke blot i retsregler men ogsaa i administrativ praksis - ikke boer have tilbagevirkende kraft. I denne forbindelse annullerede Domstolen i sag 344/85, dom afsagt den 12. november 1987 i sag 344/87 Ferrière San Carlo SpA/Kommissionen (7), en beslutning truffet af Kommissionen, idet Kommissionen ikke havde fulgt den praksis, som var gaeldende paa det relevante tidspunkt, men som havde aendret sig, da den omstridte beslutning blev vedtaget.
xi) De af EF-Domstolens domme, der citeres i skrivelsen af 30. juli 1992, er ikke tilstraekkelig begrundelse for, at der altid skal paaloebe renter fra datoen for ydelsen af den ulovlige statsstoette. I ingen af sagerne udtalte Domstolen noget saadant. Kommissionens anfaegtede beslutning i Tubemeuse-sagen, dom afsagt den 21. marts 1990 i sag C-142/87 Kommissionen/Belgien (8), indeholdt ikke et paabud om tilbagebetaling af renter. De faktiske omstaendigheder i FNCEPA-sagen, dom afsagt den 21. november 1991 i sag C-354/90 (9), laa endnu laengere vaek fra dem, der goer sig gaeldende i naervaerende sag.
xii) Hvis Kommissionen anvender sin nye praksis i forbindelse med betalingsudskydelsen, vil den skaerpe de sanktioner, der paalaegges BAe. I saa fald vil nemlig den sanktion, der er paalagt BAe, udloese en ny sanktion, medens den britiske regering vil hoeste en stor uventet fortjeneste som foelge af det forhold, at den har handlet uretmaessigt. Det skyldes, at et krav om at betale renter fra den faktiske dato for modtagelsen af stoetten vil forvaerre BAe's position i forhold til den, BAe ville have vaeret i, hvis BAe og den britiske regering ikke var enedes om at udskyde betalingen af koebsprisen for Rover-koncernen. Faktisk vil der blive tilfoejet en ny straf til dem, der foelger af, at Kommissionen - i forbindelse med beregningen af den teoretiske rente paa betalingsudskydelsen - har undladt at tage hensyn til dels den faktiske rentesats, som BAe kunne have opnaaet paa de finansielle markeder i 1988, dels den uensartede skattemaessige behandling i Det Forenede Kongerige af henholdsvis stoetten og tilbagebetalingen heraf.
Disse argumenter gennemgaas ét for ét i det efterfoelgende.
IX BAe haevder (VIII, punkt i)), at det tydeligt fremgaar af aabningsskrivelsen i proceduren efter artikel 93, stk. 2, at »det naesten er sikkert, at Kommissionen antager, at den britiske regering paa grund af fordelene solgte Rover-koncernen til BAe til underpris«. Dette er ikke sandt. Kommissionen gjorde det allerede i 1990-beslutningen klart, at den foretog en ny vurdering af den pris, som BAe havde betalt for Rover-koncernen, paa baggrund af al den dokumentation, som var fremkommet efter vedtagelse af 1988-beslutningen. Kommissionen konkluderede imidlertid i 1990-beslutningen, at denne dokumentation ikke indeholdt elementer, der kunne aendre Kommissionens oprindelige opfattelse, nemlig at kontantprisen paa 150 mio. £ for Rover-koncernen - eller den negative pris paa 319 mio. £, som den britiske regering solgte Rover-koncernen for, hvis gaeldsafskrivningen paa 469 mio. £ tages med i betragtning - udgjorde en rimelig pris for baade koeber og saelger i betragtning af de betingelser, der var knyttet til salget. At haevde, saaledes som BAe goer det, at Kommissionen af den britiske regering fejlagtigt var blevet forledt til at tro, at BAe var villig til at overtage over-koncernen paa de i 1988-beslutningen fastsatte betingelser, er irrelevant. Kommissionen baserer ikke sine beslutninger paa, om betingelserne i disse beslutninger er acceptable for de beroerte parter eller ej, men paa noedvendigheden af at sikre, at stoetteforanstaltninger opfylder Traktatens kriterier for saa vidt angaar spoergsmaalet om deres forenelighed med det faelles marked. I denne sag fastsattes i 1988-beslutningen det maksimale statsstoettebeloeb, som kunne anses for forenelig med det faelles marked.
Med hensyn til argumentet i afsnit VIII, punkt ii), haevder BAe, at der ikke kan vaere nogen aarsagssammenhaeng mellem fordelene og varetagelsen af Rover-koncernens virksomhed. »Da BAe foerst havde koebt Rover-koncernen, var det beloeb historie«. Kommissionen kan ikke acceptere, at den skal vaere forpligtet til at redegoere for, hvordan en virksomheds forretningsmaessige adfaerd, efter modtagelsen af statsstoette, har forandret sig i forhold til virksomhedens forventede adfaerd uden statsstoette. Det ville vaere helt absurd at paalaegge Kommissionen en saadan forpligtelse, som fuldstaendig ville underminere dens rolle i forbindelse med kontrollen af, om statsstoette paavirker handelen mellem medlemsstaterne. Det ligger under alle omstaendigheder fast, at tildeling af stoette til en virksomhed, der driver handel i Faellesskabet, paavirker samhandelen i Faellesskabet og giver anledning til konkurrencefordrejninger, da stoetten forbedrer virksomhedens finansielle stilling.
Med hensyn til argumentet i afsnit VIII, punkt iii), mener Kommissionen, at det uanset de saerlige omstaendigheder i denne sag ikke er noedvendigt at fastslaa, at en virksomhed ikke var en uskyldig part eller ikke handlede i god tro for at kraeve tilbagebetaling af ulovlig og uforenelig statsstoette (jf. f.eks. Kommissionens beslutning 92/11/EOEF (Toyota, UK (10)). Faktisk tyder beviserne i denne sag paa, at baade den britiske regering og BAe var fuldt ud opmaerksomme paa de problemer i relation til Traktatens artikel 92, som de af regeringen indroemmede fordele kunne afstedkomme. Skrivelsen af 12. juli 1988 fra handels- og industriministeren til BAe's formand tyder ikke ligefrem paa, at den britiske regering og BAe ikke var klar over, at de indroemmelser, der blev forhandlet om, sandsynligvis ville skabe alvorlige problemer i forhold til Kommissionen, hvis de blev opdaget. I sin skrivelse anfoerte ministeren tre muligheder for at aendre de anmeldte salgsbetingelser gennem en udskydelse af betalingen af modydelsen paa 150 mio. £. Det skete med foelgende ordlyd: »Med hensyn til udskydelsen af betalingen af modydelsen paa 150 mio. £ kan jeg tilbyde tre muligheder opstillet i en raekkefoelge svarende til den risiko, der er for, at EF-Kommissionen vil opdage udskydelsen og eventuelt kraeve tilbagebetaling af den nominelle rentebesparelse . . . Jeg er villig til at vaelge den mulighed, De maatte foretraekke.«
Med hensyn til argumentet i afsnit VIII, punkt iv), anfoerer BAe, at BAe's tilbagebetaling af fordelene vil vaere til skade for »Kommissionens maalsaetninger«. BAe tillaegger fejlagtigt Kommissionen to maalsaetninger i forbindelse med dennes vurdering af sagen: for det foerste at Rover-koncernen ikke burde forblive offentligt ejet, men burde saelges til en privat koeber; for det andet at Rover-koncernen burde saelges til BAe snarere end til en af Rover-koncernens konkurrenter. Det var ikke Kommissionens maalsaetninger. Kommissionen havde udelukkende til hensigt at sikre, at kriterierne og maalsaetningerne i EOEF-Traktatens artikel 92 blev overholdt. Privatiseringen af Rover-koncernen var den britiske regerings sag. Hvad angaar det andet punkt, kunne det hypotetiske salg af Rover-koncernen til en konkurrent meget vel - som BAe haevder - have givet anledning til nogle helt andre konkurrenceproblemer end dem, som salget til BAe afstedkom, men det ville ikke have vaeret noedvendigt at vurdere disse problemer i forhold til Traktatens artikel 92.
Med hensyn til argumenterne i afsnit VIII, punkt v), kan Kommissionen ikke acceptere, at den i forbindelse med vurderingen af, om statsstoetteforanstaltninger er forenelige med det faelles marked eller ej, skal afholde sig fra at traeffe en beslutning, der maatte vise sig at vaere uacceptabel for de direkte beroerte parter, eller at den skal sikre, at betingelserne i dens beslutninger ikke bringer gennemfoerelsen af det anmeldte projekt i fare. I modsaetning til hvad BAe haevder, forsoeger Kommissionen ikke at »aendre en forretning til fordel for den ene part og til stor skade for den anden part, som har handlet i god tro«. Kommissionen baserede sin oprindelige beslutning paa de anmeldte betingelser for salget af Rover-koncernen. De aendrede salgsbetingelser blev ikke anmeldt til Kommissionen. Tvaertimod blev de bevidst holdt skjult for Kommissionen, saa BAe kan ikke bebrejde Kommissionen de konklusioner, den naaede frem til med hensyn til disse aendrede salgsbetingelser, da de endelig kom for dagens lys som led i NAO's undersoegelser. Paa samme maade er den paastaaede uretfaerdighed bestaaende i en berigelse af den britiske regering som foelge af BAe's tilbagebetaling af stoetten irrelevant i relation til Traktatens artikel 92. Hovedformaalet med tilbagebetaling af ulovligt modtaget statsstoette er at genoprette den tidligere situation og samtidig eliminere konkurrenceforvridninger.
Med hensyn til argumentet i afsnit VIII, punkt vi), haevder BAe, at en privat saelger i samme situation som den britiske regering paa salgstidspunktet ville have accepteret hver eneste af de tre indroemmelser, som BAe fik, og at indroemmelserne derfor ikke er at betragte som statsstoette. BAe haevder, at indroemmelserne alle blev givet i medfoer af bestemmelser i en bindende aftale mellem BAe selv og den britiske regering, at disse bestemmelser kunne haandhaeves, at BAe ydede en betydelig modydelse (dvs. gennemfoerte overtagelsen), og at hver enkelt af disse indroemmelser repraesenterede en normal forretningsmaessig transaktion, som en privat saelger i den britiske regerings sted maatte forventes at ville have accepteret. Kommissionen mener derimod, at spoergsmaalet om, hvorvidt indroemmelserne var juridisk bindende for parterne i henhold til den nationale lovgivning i Det Forenede Kongerige eller ej, er irrelevant for vurderingen af deres status som statsstoette. Kommissionen kan ikke i sin behandling af statsstoettesager lade sig begraense af den paastaaede juridisk bindende status af de transaktioner, der undersoeges, navnlig ikke, naar den ikke fra starten er blevet underrettet om de paagaeldende transaktioner.
Kommissionen forstaar godt motivationen bag parternes aftale om disse indroemmelser, nemlig et oenske om at undgaa de fulde konsekvenser af Kommissionens konklusioner vedroerende betingelserne for overtagelse af Rover-koncernen. Dette fremgaar tydeligt af skrivelsen af 6. juli 1988 fra BAe's formand til handels- og industriministeren. Det kan imidlertid ikke haevdes, at BAe ydede en betydelig modydelse til gengaeld for disse indroemmelser. Indroemmelserne udgjorde en ensidig »aendring af betingelserne for overtagelse af Rover-koncernen« (jf. skrivelsen af 6. juli 1988) i forhold til de anmeldte salgsbetingelser, altsammen paa alene den britiske regerings bekostning. Selv om man accepterede, at en privat saelger ville have givet de indroemmelser, som koeberen anmodede om i sidste oejeblik, som en »normal praksis«, aendrer det ikke ved det forhold, at indroemmelserne repraesenterer en meget betydelig aendring af de salgsbetingelser, der blev anmeldt til Kommissionen. Eftersom de anmeldte salgsbetingelser allerede fra starten indebar meget stor statsstoette, udgjorde enhver aendring af disse betingelser i retning af at give BAe ensidige finansielle indroemmelser automatisk statsstoette. At indroemmelserne havde karakter af statsstoette, underbygges endvidere af BAe's egen udtalelse om, at salget ikke ville have fundet sted uden de paagaeldende indroemmelser.
Hvad angaar argumentet i afsnit VIII, punkt vii), fremgaar Kommissionens stillingtagen med hensyn til stoetteforanstaltningernes virkning for samhandelen inden for Faellesskabet af sidste afsnit i afsnit V.
Hvad angaar argumentet i afsnit VIII, punkt viii), har Kommissionen allerede (i afsnit V) redegjort for, hvorfor det ikke er noedvendigt at relatere stoetten til eller »fordele« den paa BAe's forskellige kommercielle aktiviteter. Den har ogsaa redegjort for det grundlag, paa hvilket den har beregnet vaerdien af den statsstoette, der er indeholdt i udskydelsen af betalingen af koebesummen. Kommissionen mener ikke, at de skattemaessige konsekvenser for BAe af denne udskydelse eller af et paabud til regeringen om at tilbagesoege stoetten skal tages med i beregningen. Bestemmelserne i de nationale beskatningsordninger, der vedroerer denne sag, er et anliggende for de nationale myndigheder. Det er ikke Kommissionens opgave at intervenere eller tage disse bestemmelser i betragtning, medmindre de tilpasses for at give en saerlig favorabel behandling af bestemte virksomheder og dermed sandsynligvis i sig selv indeholder statsstoetteelementer og saaledes har direkte konsekvenser for konkurrencen mellem virksomheder i forskellige medlemsstater. Det er ikke tilfaeldet i denne sag. Kommissionen tager ikke hensyn til de skattemaessige virkninger af stoetteforanstaltninger, naar den beregner brutto- og nettosubventionsaekvivalenten af individuelle stoetteforanstaltninger med henblik paa at bestemme foranstaltningernes forenelighed med det faelles marked, men dette forhold aendrer ikke ved, at det er bruttobeloebet, der udgoer stoetten.
Som svar paa argumenterne i afsnit VIII, punkt ix), x) og xi), skal det med hensyn til paastanden om, at BAe's stilling ville blive forvaerret nu i tilfaelde af et udtrykkeligt krav om tilbagebetaling af renter, bemaerkes, at der i 1990-beslutningen blot blev stillet krav om tilbagebetaling af det samlede stoettebeloeb paa 44,4 mio. £. Der blev ikke stillet noget udtrykkeligt krav om tilbagebetaling af renter af dette hovedbeloeb. Det kan imidlertid ikke sluttes af denne beslutning, at der ikke skulle tilbagebetales renter, dvs. at der ikke skulle have vaeret tilbagebetalt nogen renter overhovedet, hvis denne beslutning var blevet gennemfoert. Det foelger af den oekonomiske logik bag Domstolens dom af 21. marts 1990 (i det saakaldte Tubemeuse-sag, citeret i afsnit VIII, punkt xi)), at det er noedvendigt at tilbagesoege baade renter og hovedbeloebet for at genoprette den oprindelige situation (praemis 66 i dommen). Ellers vil en uretmaessig finansiel fordel, dvs. supplerende stoette som omhandlet i Traktatens artikel 92, stk. 1, tilfalde modtageren af ulovlig stoette, der, som i denne sag, kunne foroeges ved at udskyde den faktiske tilbagebetalingsdato ved at indbringe sagen for Domstolen. Endvidere har BAe og Rover-koncernen i den mellemliggende periode haft mulighed for at nyde godt af en finansiel fordel, som de efter Kommissionens opfattelse aldrig skulle have haft. Endelig henledes opmaerksomheden paa, at Domstolens dom af 21. marts 1990 blev afsagt, foer Kommissionen vedtog sin beslutning af 17. juli 1990 i denne sag, samt at denne dom bekraefter en fast retspraksis med hensyn til formaalet med og noedvendigheden af at tilbagesoege ulovligt udbetalt statsstoette.
BAe haevder (VIII, punkt ix)), at hvis 1990-beslutningen ikke havde vaeret ulovlig, ville tilbagesoegningen af renter vaere sket i overensstemmelse med den i 1990 gaeldende praksis, hvilket vil sige, at renterne ville have loebet fra den sidste frist for tilbagebetaling af stoetten som fastsat i Kommissionens skrivelse af 17. juli 1990, hvori de britiske myndigheder blev underrettet om Kommissionens negative beslutning sammen med et paabud om tilbagesoegning af 44,4 mio. £, dvs. fra den 18. august 1990. Det er korrekt: det var Kommissionens faste praksis paa davaerende tidspunkt i dens beslutninger med krav om tilbagebetaling af ulovlig udbetalt statsstoette at kraeve, at tilbagesoegningen af saadan stoette skulle foregaa i overensstemmelse med bestemmelserne i national ret, herunder bestemmelserne om betaling af morarenter paa gaeld til staten. Paa dette punkt var (og er) de relevante regler i Det Forenede Kongerige foelgende:
a) i sager, der indbringes for High Court, og som vedroerer krav om betaling af gaeld eller erstatning, kan der i det tilkendte beloeb inkluderes simpel rente til en sats, som Retten finder passende, eller som er fastsat i Rettens procesreglement, idet renterne kan paaloebe fra den dato, hvor soegsmaalsgrunden opstod (Section 35A i Supreme Court Act 1981)
b) en part skal saerskilt paaberaabe sig ethvert krav om rentebetaling i henhold til naevnte Section 35a (Supreme Court Rules, Order 18, Rule 8(4))
c) under alle omstaendigheder paaloeber saadanne renter fra datoen for afsigelsen af dommen, saafremt den afsiges, og de paaloeber enhver gaeld til eller fra staten (Section 24, sub-sections (1) og (2); Crown Proceedings Act 1947).
Efter vedtagelsen af 1990-beslutningen, dvs. i marts 1991, indfoerte Kommissionen en praksis (hvorom medlemsstaterne blev underrettet), som gaar ud paa, at den i sine beslutninger om tilbagesoegning af ulovligt udbetalt statsstoette kraever, at renter af det stoettebeloeb, der skal tilbagesoeges, loeber fra datoen for den faktiske udbetaling af stoetten. Denne praksis eksisterede imidlertid ikke, dengang 1990-beslutningen blev vedtaget. Kommissionen accepterer derfor den britiske regerings og BAe's paastand om, at den nye praksis ikke skal anvendes med tilbagevirkende kraft i denne sag, navnlig ikke for saa vidt angaar den dato, fra hvilken renterne skal beregnes. Det foelger heraf, at den relevante dato er den, der var gaeldende i henhold til de nationale regler paa det paagaeldende tidspunkt, dvs. paa det tidspunkt, hvor 1990-beslutningen blev vedtaget. Det foelger ogsaa heraf, at BAe's og Rover-koncernens finansielle stilling ikke vil blive forvaerret i forhold til den, der forelaa i 1990, ved at de bliver paabudt at betale renter af hovedbeloebet fra den dato, paa hvilken hovedbeloebet, ifoelge 1990-beslutningen, skulle have vaeret tilbagebetalt, dvs. den 17. august 1990.
Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at den britiske regering efter vedtagelsen af 1990-beslutningen meddelte Kommissionen, at den agtede at efterleve beslutningen, og der blev derfor indledt retssager ved High Court mod baade BAe og Rover-koncernen. Mod foerstnaevnte blev der stillet krav om tilbagebetaling af 42,9 mio. £, medens der mod sidstnaevnte blev stillet krav om tilbagebetaling af 1,5 mio. £. I begge sager stillede sagsoegeren (DTI) i staevningen krav om ». . . renter i medfoer af Section 35A i Supreme Court Act 1981 . . . til den sats, som Retten maatte finde passende, for tidsrummet fra den 18. august 1990 til datoen for udtagelsen af staevningen og for tidsrummet fra denne dato indtil domsafsigelsen eller en forudgaaende indbetalingsdato«. Den sats, til hvilken ovennaevnte renter skal beregnes, skal derfor fastsaettes af de britiske myndigheder i overensstemmelse med gaeldende ret og praksis paa det relevante tidspunkt i sager vedroerende tilbagebetaling af gaeld til staten af lignende eller (eventuelt) identisk art i Det Forenede Kongerige.
Som svar paa argumentet i afsnit VIII, punkt xii), burde det vaere tilstraekkeligt at minde om, at Kommissionen - som svar paa parternes bemaerkninger - ikke laengere stiller krav om, at renterne skal loebe fra datoen for den faktiske modtagelse af den paagaeldende stoette, men at de foerst skal loebe fra den dato, paa hvilken hovedbeloebet skulle have vaeret tilbagebetalt i henhold til 1990-beslutningen, hvis ikke Domstolen havde fundet, at denne beslutning var behaeftet med en procedurefejl. Det skal ogsaa bemaerkes, at som led i afhjaelpningen af denne procedurefejl med naervaerende beslutning har alle beroerte parter haft lejlighed til at fremsaette deres bemaerkninger til Kommissionen, og dermed har baade BAe og Rover-koncernen haft fordel af Domstolens dom af 4. februar 1992 (omtalt i andet afsnit i afsnit I ovenfor). Under alle omstaendigheder bygger de argumenter, som BAe fremfoerer under dette punkt, paa en forkert opfattelse, idet BAe sammenblander beregningen af hovedbeloebet for en af stoetteforanstaltningerne (33,4 mio. £ svarende til vaerdien af den udskudte betaling af koebsprisen for Rover-koncernen) med de renter, der skal betales af dette hovedbeloeb, naar foerst det er blevet beregnet. Begge omtales fejlagtigt som »sanktioner«. Kommissionen har allerede behandlet spoergsmaalet om beregningen af dette hovedbeloeb (se punkt c) i afsnit V og punkt viii) ovenfor), og den fastholder, at den anvendte metode giver et rimeligt resultat. Der er derfor ikke tale om en »sanktion«. Det er heller ikke nogen »sanktion«, naar der stilles krav om, at der skal betales renter af det saaledes beregnede hovedbeloeb, da BAe og Rover-koncernen ellers ville opnaa uretmaessige finansielle fordele.
X I sin skrivelse af 25. september 1992 til Kommissionen bekraeftede den britiske regering paa ny, at den agtede at efterleve og opfylde enhver ny beslutning fra Kommissionen om tilbagesoegning af de 44,4 mio. £ i stoette, som ledsagede salget af Rover-koncernen i 1988, dog saaledes at der foerst ville paaloebe renter fra en naermere fastsat dato efter offentliggoerelsen af en saadan beslutning. Det forslag, som Kommissionen fremsatte i sin skrivelse af 30. juli 1992, vil - siges det - reelt straffe BAe og Rover-koncernen for med succes at have anfaegtet 1990-beslutningen, og det kan ikke opfattes som ret og rimeligt. Endelig vil Kommissionens forslag goere det vanskeligere for den britiske regering at tilbagesoege stoetten fra BAe og Rover-koncernen.
De faktiske og retlige elementer i den britiske regerings bemaerkninger er blevet behandlet ovenfor. Hvad angaar hensynet til ret og rimelighed skal det bemaerkes, at ikke blot er det retsstridigt at tillade modtageren af ulovlig statsstoette at opnaa de finansielle fordele, der foelger af at kunne beholde den paagaeldende stoette over et laengere tidsrum, men det er ogsaa uretfaerdigt, navnlig over for konkurrenter, som ikke har modtaget ulovlig stoette inden for en foelsom gren af industrien.
XI I sager vedroerende stoette, der er uforenelig med det faelles marked, kan Kommissionen - ved at goere brug af en mulighed, som foelger af EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, og som Domstolen har givet den ved sin dom af 12. juli 1973 i sag 70/72 Kommissionen/Tyskland (11) og stadfaestet i dommen af 24. februar 1987 i sag 310/85 Deufil/Kommissionen (12) - paabyde medlemsstaterne at tilbagesoege den udbetalte stoette fra modtagerne. Med henblik herpaa er det noedvendigt, at de britiske myndigheder omgaaende tilbagesoeger den ulovlige stoette paa 44,4 mio. £, som den britiske regering har ydet til BAe og Rover-koncernen, idet tilbagesoegningen foretages i overensstemmelse med bestemmelserne i de paa det relevante tidspunkt gaeldende nationale retsregler om tilbagebetaling af gaeld til staten -
VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den supplerende statsstoette paa 44,4 mio. £, som den britiske regering har ydet til British Aerospace i forbindelse med sidstnaevntes overtagelse af Rover-koncernen, og som ligger ud over den stoette, der blev godkendt ved beslutning 89/58/EOEF, er ulovlig, idet stoetten blev ydet i strid med EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3. Den er ogsaa uforenelig med det faelles marked efter EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1.
Artikel 2
Den britiske regering skal sikre, at den i artikel 1 omhandlede stoette traekkes tilbage, ved at British Aerospace og Rover-koncernen tilbagebetaler 44,4 mio. £ til naevnte regering. Dette beloeb foroeges med den rentefordel, som British Aerospace og Rover-koncernen har haft, idet renten beregnes fra den 18. august 1990 og til en sats, der fastlaegges i overensstemmelse med de den 18. august 1990 gaeldende bestemmelser i Det Forenede Kongeriges nationale retsregler vedroerende tilbagebetaling af gaeld til staten.
Artikel 3
Den britiske regering underretter inden en maaned fra meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme beslutningen.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland.
Udfaerdiget i Bruxelles, den 9. marts 1993.