KOMMISSIONENS BESLUTNING af 30. april 1997 om den spanske støtte til flyfabrikanten Construcciones Aeronáuticas SA (Casa) (Kun den spanske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (97/807/EF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,
under henvisning til aftalen om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),
efter at have givet de berørte parter lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger i henhold til ovennævnte artikler, og
ud fra følgende betragtninger:
I
Den spanske støtte
Denne beslutning vedrører støtte på 7,21 mia. pta. til Construcciones Aeronáuticas SA (herefter benævnt Casa) mellem 1991 og 1993 til programmet Casa-3000, et projekt om udvikling af et turbopropfly med 70-80 sæder.
Selv om projektet skulle forlænges til 1998, blev det afbrudt i 1994.
II
Beslutningen af 27. september 1994
Ved brev af 20. oktober 1994 underrettede Kommissionen de spanske myndigheder om sin beslutning af 27. september 1994 (1) om at indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til statsstøtte på 32,897 mia. pta. (ca. 209 mio. ECU), som Casa havde modtaget. Denne beslutning indeholdt en beskrivelse af projektet, den spanske stats finansielle intervention heri og baggrunden for indledningen af proceduren.
For at undersøge statens intervention anmodede Kommissionen de spanske myndigheder om oplysninger ved brev af 17. februar 1992 (besvaret af de spanske myndigheder den 7. april 1992). Man anmodede om supplerende oplysninger den 26. maj 1992 (besvaret den 7. juli 1992) og igen den 12. oktober 1992 (besvaret den 6. november 1992).
Den 8. juli 1993 fandt der et møde sted mellem Kommissionen og de spanske myndigheder. Der blev igen anmodet om oplysninger den 12. august 1993 (besvaret den 13. september 1993) og den 6. oktober 1993 (besvaret den 29. oktober 1993); desuden fremsendte de spanske myndigheder et brev den 4. august 1994.
De indhentede oplysninger, hvis vigtigste elementer blev præsenteret, allerede da proceduren blev indledt, viser, at Casa og det daværende ministerium for industri, handel og turisme den 27. december 1991 undertegnede en samarbejdsaftale om projektet Casa-3000, hvis mål var at udvikle et turbopropfly med 70-80 sæder.
Casa arbejder i luftfartssektoren og designer, udvikler, fremstiller, monterer og kontrollerer civile og militære fly. Virksomheden samarbejder også som partner eller underleverandør med verdens førende flyproducenter i forbindelse med design, fabrikation og kontrol af flydele, navnlig store enheder fremstillet af ikke-metalholdige materialer, satellitdele og strukturer til mobile affyringsramper. Den beskæftiger sig ligeledes med vedligeholdelse af det spanske og det amerikanske forsvars fly. Blandt Casas andre vigtige aktiviteter kan nævnes satellitprogrammet Ariane, deltagelse i Airbus og i Eurofighterprojektet.
Aftalen af 27. december 1991, der blev godkendt af ministeriet på et møde den 20. december 1991, omfattede lån, der skulle tilbagebetales, for faserne bæredygtighed, definition og udvikling af Casa-3000-programmet for et samlet beløb på 32,897 mia. pta., der skulle udbetales i årlige rater under udviklingen af flyet i perioden 1991 til 1997. Lånebeløbet skulle dække 70 % af udviklingsomkostningerne ved projektet.
Bæredygtighedsundersøgelsen og definitionen af flyet blev udført i 1991, 1992 og første kvartal af 1993, hvilket svarer til en forsinkelse på tre måneder i forhold til den aftalte tidsplan. Projektets første fase omfattede definition af produktet og dets komponenter, afprøvning af kritiske elementer, herunder aerodynamikken og tests i en vindtunnel, søgen efter industrielle underleverandører og kunder til lanceringen af flyet.
Aftalens artikel 3 gav mulighed for at foretage en revision efter afslutningen af bæredygtigheds- og definitionsfasen for at give regeringen lejlighed til på baggrund af undersøgelsens resultater at tage stilling til, om den fortsat skulle yde støtte til projektet eller afbryde den. Hvis projektet skulle fortsætte, kunne regeringen gennem denne revision godkende et ajourført overslag over omkostningerne og tidsplanen.
På baggrund af resultaterne af bæredygtighedsundersøgelsen og definitionen besluttede regeringen den 7. maj 1993 at fortsætte udviklingen af resten af projektet og at indlede anden fase, udviklingsfasen. Med henblik herpå undertegnede Casa og ministeriet for industri, handel og turisme den 1. juni 1993 en aftale, der supplerede den oprindelige aftale af 27. december 1991, hvori man bekræftede det samlede beløb af de oprindelige lån, 32,897 mia. pta., og fastholdt aftalen om, at lånene skulle dække 70 % af omkostningerne. Aktiviteterne blev omlagt, og projektet blev forlænget til 1998, og som følge heraf blev størrelsen af de årlige rater, som de spanske myndigheder skulle betale, justeret.
Anden fase blev påbegyndt i 1993 og afbrudt i 1994, hvilket må opfattes som et teknisk sammenbrud af projektet.
Af beslutningen om at indlede proceduren fremgik det, at lånet på 32,897 mia. pta. svarede til en samlet finansieringsgrad af projektomkostningerne på 44,3 %, et beløb, man nåede frem til ved at dividere det samlede lånebeløb, 32,897 mia. pta. med de samlede projektomkostninger, 74,263 mia. pta. (ca. 468 mio. ECU), som de spanske myndigheder fastslog i et brev af 29. oktober 1993.
Kommissionen kunne acceptere en støtteintensitet på 40 %, når projektet kunne slå fejl, og modsatte sig derfor ikke, at der indledningsvis blev tilbudt finansiering af et sådant omfang. Derfor godkendte den med sin beslutning af 27. september 1994 den del af støtten, der svarede til 40 %, og indledte proceduren med hensyn til de resterende 4,3 %.
III
Bemærkninger fra tredjemand
To medlemsstater fremsatte bemærkninger efter indledningen af proceduren (Nederlandene og Sverige); det samme gjorde to private foretagender. Nogle bemærkninger vedrørte beregningsmetoden for støtteelementerne i lån baseret på industriel og intellektuel ejendomsret. I et tilfælde blev der sat spørgsmålstegn ved det rimelige i at anvende statsstøttepolitikken strengt i luftfartssektoren i lyset af de problemer, den europæiske flyindustri står overfor, mens der i et andet tilfælde blev opfordret til en stram politik for at undgå at skabe konkurrence mellem medlemsstaterne baseret på tilskud.
Disse bemærkninger blev sendt til de spanske myndigheder i brev af 17. juli 1995, og de spanske myndigheder sendte et skriftligt svar den 20. september 1995. De var stemt for at give mere omfattende støtte til luftfartssektoren på grund af dens særlige karakter og vanskeligheder og anmodede om, at støtten ikke blev begrænset inden omstruktureringen af den europæiske luftfartsindustri.
IV
Den spanske regerings bemærkninger
Efter indledningen af proceduren modtog Kommissionen yderligere oplysninger fra de spanske myndigheder i brev af 12. december 1994. På baggrund af en række artikler i pressen, hvori man hævdede at projektet var blevet opgivet på grund af dårlige markedsudsigter, bad Kommissionen i brev af 24. februar 1995 de spanske myndigheder om yderligere oplysninger om projektets udvikling. I brev af 22. maj 1995 gentog man denne anmodning. De spanske myndigheder svarede den 15. juni 1995 og forsikrede, at de ikke havde givet støtte til projektet i 1994, at de heller ikke havde planer om at gøre det i 1995, og at projektet var stillet i bero.
Ved brev af 3. oktober 1995 anmodede Kommissionen om flere oplysninger, især om hvilken støtteintensitet de spanske myndigheder anvendte; svaret blev givet i brev af 29. november 1995. Efter et møde i Bruxelles, den 24. januar 1996 bekræftede de spanske myndigheder i brev af 12. juni 1996, at projektet var definitivt opgivet, og fremlagde oplysninger om realomkostningerne og de midler, de spanske myndigheder havde stillet til rådighed for Casa.
Endelig anmodede Kommissionen i brev af 17. september 1996 om en nærmere specifikation af Casas forsknings- og udviklingsaktiviteter og de deraf følgende omkostninger. Svaret blev givet i brev af 1. oktober 1996.
V
Statsstøtte
Allerede inden proceduren blev indledt, fremførte de spanske myndigheder, at interventionen ikke indeholdt statsstøtte i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, eftersom lånet kunne sidestilles med en tilførsel af risikovillig kapital til en virksomhed. Den henviste til punkt 3.2, sjette led, i Kommissionens meddelelse fra 1984 om kapitalindsprøjtninger fra det offentlige (2). Da der er tale om en offentlig virksomhed, gælder meddelelsen den offentlige kapitalindsprøjtning i Casa. Punkt 3.2 fastslår, at der ikke er tale om statsstøtte, når virksomheder tilføres ny kapital på betingelser, der ville være acceptable for en privat investor, som driver virksomhed på normale markedsøkonomiske vilkår. En af disse omstændigheder opstår når investeringens strategiske karakter med hensyn til afsætningsmuligheder eller forsyning er af en sådan art, at erhvervelsen af kapitalinteresser kan betragtes som en kapitalindskyders normale handlemåde, selv om forrentningen af investeringen udskydes til senere.
De spanske myndigheder omtalte desuden punkt 5 i samme meddelelse: »Medlemsstaterne har desuden indført en række foranstaltninger, der, uden at have alle de samme karakteristika som offentlige kapitalindskud ved erhvervelse af kapitalinteresser, ligner dem tilstrækkeligt til, at de kan betragtes som sådanne. Dette gælder bl.a. kapitalindskud i form af konvertible obligationslån eller lån, hvor det finansielle afkast, i hvert tilfælde delvis, afhænger af virksomhedens økonomiske karakter.«
De spanske myndigheder tilføjer, at Casa var forpligtet til at betale lånet tilbage med renter til Banco de Españas basisrentesats, og at staten overtog den industrielle og intellektuelle ejendomsret til udviklingen af flyet.
Vurdering
Selv om et lån kan sidestilles med en kapitaltilførsel, skal det stadig undersøges, om en privat investor i den foreliggende sag ville havde ydet et lån på lignende betingelser. Denne betingelse er ikke opfyldt i sagen, hvis man tager hensyn til risikoen og forventningerne om projektets rentabilitet; derfor betragter Kommissionen ikke lånet som en investering, men som statsstøtte, der skal undersøges på baggrund af de særlige normer for støtte til forskning og udvikling.
Med hensyn til risikoen ved projektet skal det påpeges, at eftersom tilbagebetalingen af lånet var afhængig af, at flyet blev en kommerciel succes (den afhang af antallet af solgte fly), var sandsynligheden for en tilbagebetaling begrænset. De spanske myndigheder har ved flere lejligheder bekræftet, at risikoen ved projektet var høj (brev af 7. april og 6. november 1992, 12. december 1994 og 12. juni 1996), og erklæret, at det skyldes, at der er tale om så langvarigt et projekt, at man har valgt den mest moderne teknik, og at efterspørgslen på markedet er begrænset, hvilket allerede var forudseeligt på daværende tidspunkt på baggrund af markedssituationen, navnlig med hensyn til overkapacitet.
Forventningerne om projektets rentabilitet skal også inddrages. De spanske myndigheder har ikke forelagt noget bevis for, at lånet skabte forventninger om rentabilitet, der stemmer overens med denne risiko. Tværtimod viste en beregning af afkastet på lånet til den spanske stat, som blev foretaget af de spanske myndigheder, at med visse antagelser om rentesatsen og tilbagebetalingstiden ville afkastet blive på under 6 %. Det må betragtes som et lavt afkast, især i betragtning af, at renten på langfristede lån (ti år) uden risiko i 1991 og 1992 var på over 12 %. Tilføjer man den tilsvarende risikopræmie, vil afkastet afgjort skulle være på over 20 %.
Selv om de spanske myndigheder i deres brev af 12. december 1994 fremførte, at markedsefterspørgslen var forbedret efter 1992, viser det forhold, at projektet blev opgivet, hvor stor en risiko der var tale om.
Lånet blev således ikke givet på betingelser svarende til dem, der gælder på det private marked, og indeholder dermed statsstøtte som omhandlet i artikel 92, stk. 1; desuden ville lånet antagelig gavne Casa på bekostning af andre europæiske flyfabrikanter. Denne form for lån er et typisk statsstøtteinstrument i forbindelse med risikofyldt langvarige forsknings- og udviklingsprojekter, uanset om støttemodtageren er en offentlig eller en privat virksomhed.
EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til forskning og udvikling (3) (rammebestemmelserne fra 1996), der afløste rammebestemmelserne fra 1986 (4), kan anvendes i den foreliggende sag. De spanske myndigheder omtalte anvendeligheden af rammebestemmelserne fra 1996 i deres brev af 12. juni 1996. Projektomkostningerne og den maksimale støtteintensitet, der kan tillades, skal vurderes på baggrund af rammebestemmelserne fra 1996 og Kommissionens sædvanlige praksis. Rammebestemmelserne fra 1996 fastsætter principperne for intensiteten af støtte i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c), der tillader støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.
Havde man anvendt rammebestemmelserne fra 1986, ville resultatet med hensyn til støttens intensitet have været det samme som efter rammebestemmelserne fra 1996.
VI
Projektomkostninger
De samlede projektomkostninger løber op i 8,973 mia. pta. (57 mio. ECU), og støtten er på 7,21 mia. pta. (45 mio. ECU). Rammebestemmelserne fra 1996 skelner mellem industriel forskning (punkt 5.3), udvikling på prækonkurrencestadiet (punkt 5.5) og de tekniske feasibility-undersøgelser, der går forud for en af de to former for forskningsaktiviteter (punkt 5.4). I rammebestemmelserne fra 1986 skelnede man blot mellem industriel forskning og udvikling på prækonkurrencestadiet. Rammebestemmelserne fra 1996 indførte begrebet feasibility-undersøgelser, der tillader en større intensitet, end når der er tale om industriforskning eller udviklingsaktiviteter på prækonkurrencestadiet.
I nedenstående tabel er omkostningerne opdelt efter rammebestemmelserne fra 1996. Aktiviteterne under kategorien »feasibility-undersøgelser« svarer groft sagt til projektets første fase (bæredygtighedsundersøgelse og definition), mens de to andre kategorier svarer til anden fase (udviklingsfasen). Tabellen viser desuden de spanske myndigheders og Kommissionens holdning til støtteintensitet, der vil blive analyseret i afsnit VII.
På trods af afbrydelsen af projektet har de spanske myndigheder ifølge de oplysninger, Kommissionen har adgang til, endnu ikke anmodet om tilbagebetaling af en del af lånet. Hvis der ikke bliver anmodet om denne (delvise) tilbagebetaling, bliver intensiteten på 80 % (7,21 mia. pta. - lånebeløbet - divideret med projektomkostningerne på 8,973 mia. pta.), hvilket er en større procentsats end ved indledningen af proceduren, nemlig 44,3 %, og også større end den intensitet, der blev godkendt på daværende tidspunkt, nemlig 40 %.
TABELPOSITION
Vekselkursen for spanske pesetas til ECU er den, der gjaldt i den måned, hvor proceduren blev indledt (september 1994): 158,855.
Støtteintensiteten kan beregnes på følgende måde: 100 % × (65 % × 6 392 + 67 % × 398 + 40 % × 2 183)/8 973 = 59 %.
I tabellen er angivet omkostningerne ved hver af de tre faser: feasibility-undersøgelse, industriel forskning og udvikling på prækonkurrencestadiet. Resultaterne viser, at to tredjedele af projektomkostningerne stammer fra feasibility-undersøgelsen for flyet.
TABELPOSITION
VII
Støtteintensitet
I overensstemmelse med rammebestemmelserne fra 1986 og 1996 og Kommissionens administrative praksis kan der gives støtte på op til 50 % i forbindelse med industriel forskning og op til 25 % i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet. Rammebestemmelserne fra 1996 indførte den nye kategori feasibility-undersøgelser. Feasibility-undersøgelser i forbindelse med industriel forskning kan få 75 % i støtte, mens der kan gives 50 % i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet. De spanske myndigheder betegner i overensstemmelse med rammebestemmelserne fra 1996 feasibility-undersøgelsen som en »undersøgelse af den tekniske gennemførlighed forud for industrielle forskningsaktiviteter«, og mener således, at en intensitet på 75 % skal tillades.
De spanske myndigheder vil lade udvikling på prækonkurrencestadiet modtage støtte med en intensitet på 50 % under henvisning til, at afbrydelsen af projektet styrker Kommissionens politik, hvis mål er at tage hensyn til overskydende produktionskapacitet og stimulere integrationen af forskellige EU-producenters projekter. De omtaler især punkt 5.6 i rammebestemmelserne fra 1996, der siger, at der kan accepteres en højere støtteintensitet, hvis projektet bliver en fiasko. De spanske myndigheder omtaler desuden tre af Kommissionens tidligere beslutninger, hvori den tillod en forhøjelse af den oprindelige støtteintensitet med 25 % i forbindelse med projekter, der udgjorde en stor risiko. De begrunder intensiteten på 50 % i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet med den store risiko ved projektet.
De spanske myndigheder foreslår, at man anvender den normale sats på 50 % i forbindelse med industriel forskning. Da nogle af disse aktiviteter (1 %) er foregået i et område, som er omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) (område, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker alvorlig underbeskæftigelse), mener de, at satsen skal forhøjes med 10 procentpoint i forbindelse med aktiviteter i disse områder.
De spanske myndigheders holdning fremgår af ovenstående tabel. Kun 60 mio. pta. af det beløb, der er afsat til industriel forskning, er brugt i støtteberettigede områder. De spanske myndigheders anvendelse af den regionale forhøjelse på 10 procentpoint hæver den tilladelige gennemsnitsintensitet i forbindelse med udviklingsaktiviteter fra 50 % til 52 %.
Det fremgår af tabellen, at ifølge de spanske myndigheders metode bliver den gennemsnitlige tilladelige støtteintensitet på 68 %, og omkring 7 mio. ECU skal dermed tilbagebetales.
Den nuværende holdning er ikke den samme som den, de spanske myndigheder gav udtryk for ved indledningen af processen. I deres brev af 13. september 1993 fremførte de:
»Uafhængigt af bestemmelserne i samarbejdsaftalen og tillægget hertil skal Casa, om nødvendigt, foretage tilbagebetaling til staten i den udstrækning, det er påkrævet, hvis nogle af målene for udviklingsfasen ikke nås, så statsstøtten ikke overskrider en intensitet på 40 % plus den procentsats, der anvendes i forbindelse med gennemførelse af programmet i de mest ugunstigt stillede områder og af små eller mellemstore virksomheder i overensstemmelse med punkt 5.4 i EF-rammebestemmelser for statsstøtte til forskning og udvikling (86/C 83/02).«
Hvis Kommissionen accepterer denne holdning, som de spanske myndigheder indtog på et tidspunkt, hvor de endnu ikke vidste, at projektet ville blive afbrudt, vil den tilladelige intensitet kun nå op på 40 % (ingen aktiviteter udført af SMV og praktisk taget ingen aktiviteter i støtteberettigede områder), og 23 mio. ECU vil skulle tilbagebetales.
Vurdering
Kommissionen er enig med de spanske myndigheder i, at der skal tages hensyn til de forskellige former for aktiviteter ved vurderingen af den højest tilladelige støtteintensitet.
I forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet var den tilladelige støtteintensitet ved indledningen af proceduren på 40 %. Denne intensitet blev betragtet som normal i forbindelse med lån til udviklingsprojekter, som skal tilbagebetales; der blev desuden taget hensyn til flyindustriens vigtighed, der kunne begrunde støtten, når man blot erkendte nødvendigheden af at begrænse på grund af den overskydende produktionskapacitet på det regionale marked for fly.
Dermed ville den effektive tilladelige støtteintensitet i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet være på 40 %, hvis projektet slog fejl, mens den tilladelige støtteintensitet for denne form for projekt som udgangspunkt er 25 %. Forhøjelsen i tilfælde af, at forskningen slår fejl, er behandlet i punkt 5.6 i rammebestemmelserne fra 1996. Kommissionen har hidtil anvendt denne forhøjelse strengt i sine beslutninger og begrænset den til forsknings- og udviklingsprogrammer i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet, der er finansieret af forskud (5). Den fordrejende virkning på markedet af støtte til et projekt, der slår fejl, må betragtes som mindre, og en større intensitet kan derfor accepteres.
Kommissionen kan ikke acceptere de spanske myndigheders ønske om at forøge den grundlæggende sats på 25 % i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet under henvisning til risikoen ved projektet. Myndighederne omtaler en række kommissionsbeslutninger om andre programmer, hvor en sådan forhøjelse blev godkendt. Det er korrekt, at Kommissionen i en række sager med stor risiko besluttede at tillade en intensitet, der var højere end de grundlæggende 25 %. Den gjorde det mere konkret i sin beslutning (ikke offentliggjort) om et italiensk program for investeringer i flyindustrien (beslutning truffet i 1987) og i en beslutning om et lignende program i Tyskland (oprindelig beslutning truffet i 1988 og forlænget i 1992). Begge beslutninger vedrørte imidlertid programmer, der omfattede en lang række projekter og ikke blot et enkelt, som Casa-3000's tilfælde, hvor støtten bevirker en betydelig fordrejning på grund af sin størrelse og særlige virkninger for markedet som følge af den omfattende samhandel mellem medlemsstaterne i denne sektor og den udtalte overkapacitet. Desuden har Kommissionen ikke senere godkendt en forhøjelse under henvisning til risikoen, og den har derfor besluttet ikke at tillade en sådan forhøjelse i rammebestemmelserne fra 1996.
De spanske myndigheders forslag om i den foreliggende sag at tillade en støtteintensitet på 50 % i forbindelse med industriel forskning stemmer overens med rammebestemmelserne fra 1996 (punkt 5.6). Ikke desto mindre blev der udført industriel forskning for 60 mio. pta. i de støtteberettigede områder, der omhandles i artikel 92, stk. 2. I henhold til punkt 5.10.2 i rammebestemmelserne fra 1996 kan en forhøjelse på 10 procentpoint accepteres i forbindelse med forskningsaktiviteter i støtteberettigede områder. Hvis man anvender denne forhøjelse på 10 procentpoint på den industrielle forskning, der er foregået i sådanne områder, stiger den samlede intensitet med 2 % for disse aktiviteters vedkommende.
Desuden kan der i netop Casa-3000's tilfælde anvendes en højere støtteintensitet, ikke blot i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet, som allerede nævnt, men også i forbindelse med industriel forskning og feasibility-undersøgelsen. De særlige omstændigheder er især flyindustriens karakter, idet der kræves store udgifter til forskning og udvikling for et begrænset antal solgte fly, produkterne kan bruges i en lang årrække (over 20 år), og der er tale om stor usikkerhed på markedet, der er afhængigt af et forholdsvis lille antal konkurrenter og udviklingen i den globale efterspørgsel. Da Casa-3000 endvidere er blevet en teknisk fiasko, finder Kommissionen, at den af hensyn til projektets meget specielle situation kan acceptere forhøjelsen som følge af fiasko, hvad angår den industrielle forskning og feasibility-undersøgelsen.
Den godkendte støtte i forbindelse med industriel forskning bliver dermed på 67 % (en intensitet på 50 % som udgangspunkt plus en forhøjelse på 2 % som følge af anvendelsen af punkt 5.10.2 i rammebestemmelserne fra 1996 samt en øget støtteintensitet som følge af fiasko, der i dette tilfælde er på 15 %).
Med hensyn til feasibility-undersøgelsen fremfører de spanske myndigheder, at der er tale om en undersøgelse, der går forud for aktiviteter i forbindelse med industriforskning, der i henhold til rammebestemmelserne fra 1996 kan opnå en støtteintensitet på 75 % (punkt 5.4). Ikke desto mindre er Casa-3000 er udviklingsprojekt og ikke industrielt forskningsprojekt, og feasibility-undersøgelsen kan således ikke gå forud for industriforskningen. Den type arbejde, der tidligere er beskrevet som en feasibility-undersøgelse, består af den forskning, der typisk går forud for den detaljerede udvikling af et hvilket som helst produkt. I henhold til punkt 5.4 i rammebestemmelserne fra 1996 kan man godkende en støtteintensitet på 50 % i forbindelse med feasibility-undersøgelser, der går forud for udvikling på prækonkurrencestadiet. Som allerede forklaret er en højere støtteintensitet som følge af, at projektet er slået fejl, desuden acceptabel for feasibility-undersøgelsen i den foreliggende sag, hvorved den samlede tilladelige intensitet for feasibility-undersøgelsen når op på 65 %.
Rammebestemmelserne fra 1996 tillader andre forhøjelser af støtteintensiteten på visse betingelser. For små og mellemstore virksomheder accepteres således en forhøjelse på 10 % (punkt 5.10.1). Casa er ikke en lille eller mellemstor virksomhed, og denne forhøjelse kan ikke komme på tale.
Rammebestemmelserne fra 1996 indeholder en bestemmelse om en forhøjelse på 15 % (punkt 5.10.3), når forskningsprojektet vedrører virkeliggørelsen af målene i et særligt projekt eller program, der er udarbejdet i forbindelse med EU's rammeprogram for forskning og udvikling. Forskningsprogrammer under tredje rammeprogram for forskning og udvikling, jf. Rådets afgørelse 90/221/Euratom, EØF (6), og fjerde rammeprogram for forskning og udvikling, jf. Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 1110/94/EØF (7), styrker det teknologiske grundlag for alle europæiske flyfabrikanter, herunder Casa. Der kan ikke skabes direkte forbindelse mellem projektet Casa-3000 og programmerne. Derfor kan forhøjelsen ikke tillades.
Projektet vedrører ikke grænseoverskridende samarbejde eller samarbejde mellem virksomheder og offentlige forskningsorganer eller en bred offentliggørelse af resultaterne; dermed opfylder det ikke betingelserne for godkendelse af forhøjelsen i henhold til punkt 5.10.4 i rammebestemmelserne fra 1996.
Punkt 5.13 i rammebestemmelserne fra 1996, der siger, at støtteintensiteter kan accepteres på de niveauer, der tillades i henhold til Verdenshandelsorganisationens aftale om subsidier og udligningsforanstaltninger (75 % i tilfælde af industriel forskning og 50 % til udvikling på prækonkurrencestadiet), finder heller ikke anvendelse. Desuden kan en højere støtteintensitet kun godkendes, når Kommissionen har bevis for, at en konkurrent uden for EU i en specifik sag har fået højere støtte. Denne betingelse er ikke opfyldt i den foreliggende sag, og den spanske stat har heller ikke anmodet herom. Selv hvis det var tilfældet, ville Kommissionen skulle tage hensyn til, at det regionale marked for fly er præget af konkurrence mellem medlemsstaterne, hvilket kunne udelukke en sådan forhøjelse af støtteintensiteten.
Ovenstående overvejelser fører til følgende konklusion:
- en støtteintensitet på 65 % kan tillades i forbindelse med en feasibility-undersøgelse forud for udvikling på prækonkurrencestadiet
- i forbindelse med industriel forskning kan en støtteintensitet på 67 % tillades
- en støtteintensitet på 40 % er tilladt i forbindelse med udvikling på prækonkurrencestadiet (grundlæggende intensitet på 25 % plus 15 procentpoint som følge af det fejlslagne projekt).
Dermed er den gennemsnitlige tilladelige intensitet på 59 % (se ovenstående tabel).
VIII
Konklusion
Den finansielle støtte på 7,21 mia. pta. blev tildelt og udbetalt uden forudgående anmeldelse til Kommissionen og uden at opnå dens tilladelse. Kommissionen fik ikke lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger til foranstaltningen, inden den blev gennemført. Tildeling og udbetaling af støtte uden forudgående anmeldelse er i strid med artikel 93, stk. 3, og dermed ulovlig.
Denne konklusion ændres ikke af, at den sidste rate på 3,085 mia. pta. for 1993 blev givet til virksomheden i henhold til aftalen af 1. juni 1993, og kunne dermed ændres som følge af anvendelsen af EF's konkurrenceregler. Da støtten ikke desto mindre er blevet udbetalt, finder Kommissionen, at denne klausul ikke er tilstrækkelig til at ændre støttens ulovlige karakter.
I beslutningen af 27. september 1994 accepteres det, at lånet kunne dække 40 % af de samlede omkostninger, der løb op i 8,973 mia. pta. Denne del af lånet (3,589 mia. pta. eller 22 mio. ECU) er dermed godkendt ved denne beslutning.
Den del af lånet, der dækkede de 19 % af omkostningerne (1,704 mia. pta. eller 11 mio. ECU), og som udgør forskellen mellem den maksimale tilladelige støtteintensitet på 59 % og de 40 %, der blev godkendt ved beslutningen af 27. september 1994, kan godkendes i medfør af rammebestemmelserne af 1996. Ikke desto mindre skal det påpeges, at resultatet ikke ville være anderledes, hvis man anvendte rammebestemmelserne fra 1986.
Den del af lånet, der dækkede 21 % af omkostningerne (1,917 mia. pta. eller 12 mio. ECU), og som svarer til forskellen mellem den faktiske støtteintensitet på 80 % og den tilladelige på 59 %, skal betales tilbage -
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
Den støtte på 3,621 mia. pta., som den spanske stat har betalt til Construcciones Aeronáuticas, SA, i perioden 1991-1993, er ulovlig. Beløbet på 1,704 mia. pta. er foreneligt med fællesmarkedet, og beløbet på 1,917 mia. pta. er uforeneligt.
Artikel 2
Construcciones Aeronáuticas, SA tilbagebetaler de 1,917 mia. pta., inklusive renter fra tidspunktet for støttens tildeling til tilbagebetalingsdatoen beregnet i overensstemmelse med spansk lov. Som rentesats anvendes den referencesats for Spanien, som Kommissionen anvender ved beregning af støtteelementer i forbindelse med regional investeringsstøtte.
Artikel 3
Den spanske stat underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme den.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Kongeriget Spanien.
Udfærdiget i Bruxelles, den 30. april 1997.