KOMMISSIONENS BESLUTNING af 11. juli 1983 om en procedure i henhold til EOE-traktatens artikel 85 (IV/29.395 - Windsurfing International) (Den tyske og den engelske tekst er de eneste autentiske)
(83/400/EOEF)
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab,
under henvisning til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962 (1), foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86, senest aendret ved akten vedroerende Graekenlands tiltraedelse, saerlig artikel 3, stk. 1, artikel 4 og artikel 15, stk. 2,
under henvisning til de klager, der er indgivet til Kommissionen i denne sag i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, af virksomhederne IMA AG, Arbon, Tabur Marine S.A., Paris, Dufour S.A., Paris, og Tabur Marine (Det forenede Kongerige) Ltd, Slough, SC France, Marseille, Surfer's Paradise GmbH, Rosenheim, Cowabanga Sportartikel, Muenchen, European Surfing Company B.V., Amersfoort, Alpina Plast AG, Eichberg, Kunststofftechnik Peter Degler GmbH samt SC-Products Surfgeraet- und Zubehoer-Handels GmbH, begge Grassau, Seal Marine Ltd, Liskeard, og Surf Sales Ltd, St. Leonards-on-Sea, Point Sportgeraete GmbH, Point AG og Exa Point Marine Vertrieb GmbH, alle Muenchen, Sodim Paris, Brakeborough Ltd, Headley Down (Nr. Bordon), Daher France, Marseille, og Skipper International, Hennebont, Crit S.A., Saint-Ouen, og Open Surf, Saint-Rémy-les-Chevreuses og Helmut Kertscher & Co, Hamburg,
under henvisning til Kommissionens beslutning af 7. juni 1982 om at indlede en procedure i denne sag,
efter at de beroerte virksomheder i henhold til artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, samt i henhold til Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 (2) har haft lejlighed til at udale sig om de af Kommissionens fremfoerte klagepunkter, og under henvisning til de af virksomhedene Windsurfing International Inc., Ostermann, Akutec, Klepper og Windsurfing Central, fremfoerte skriftlige udtalelser, samt under henvisning til mundtlig hoering den 20. september 1982 af virksomhederne Windsurfing International Inc. og Windsurfing Central,
under henvisning til udtalelse af 23. marts 1983 fra Det raadgivende Udvalg for kartel- og Monopolspoergsmaal i henhold til artikel 10 i forordning nr. 17, og
ud fra foelgende betragtninger:
A. De faktiske omstaendigheder
De faktiske omstaendigheder kan sammenfattes saaledes:
I. PRODUKTET
Windsurfere eller sejlbraetter er blevet udviklet ud fra en idé om at anvende de allerede velkendte surfbraetter til sejlads paa boelger med vinden som drivkraft, ogsaa i farvande, hvor der ikke er nogen braending. Sejlbraetter bestaar af et braetformet kunststofskrog, fyldt ud med skum. I midten er der et stiksvaerd. Desuden findes et sejlarrangement, der er fastgjort paa skroget, og som er bevaegeligt i alle retninger. Sejlarrangementet bestaar i det vaesentlige af mast, masteled, sejl og gaffelbom og benaevnes i det foelgende »rig«.
Som foelge af videreudviklingen af dette nye produkt hersker der i dag forskelle mellem braetterne, for saa vidt angaar det til udskumming og til skallen anvendte materiale, konstruktionen (éndelt eller til at saette sammen) og de af formen betingede anvendelsesmuligheder (allround-, kapsejlads-, fun- eller surfboards). Ogsaa sejlenes stoerrelse afhaenger af anvendelsen (kapsejlads-, normal- og stormsejl). Siden april 1980 har der i Forbundsrepublikken Tyskland eksisteret en DIN-norm 7873, der fastlaegger sikkerhedskravene for sejlbraetter i henhold til loven om sikkerhedsforskrifter for apparater (Geraetesicherheitsgesetz, BGBI Nr. 42 Teil I, 1968).
Riggenes enkelte dele samt hele riggen og skrogene kan ofte kombineres med hinanden, uafhaengigt af hvor de er produceret. Alle apparatets enkelte dele saelges paa markedet hver for sig som reservedele. Fremstillingsomkostningerne og priserne for selve braetterne ligger gennemsnitligt fra 50 % til 100 % over omkostningerne for og priserne paa rigge. Skrogene bygges til dels ogsaa af privatpersoner selv, som kan finde konstruktionsvejledninger i de relevante fagtidsskrifter.
II. DE DELTAGENDE VIRKSOMHEDER
1. Selskabet Windsurfing International Inc. (WSI), Torrance, Californien, USA, blev grundlagt som familieselskab af Hoyle Schweitzer og har haft afgoerende betydning for udviklingen af sejlbraettet. Selskabet driver virksomhed i hele verden. Omsaetningen var i 1980 ... (3), der dels hidroerer fra salget af windsurfere og dels fra indtaegter af licensaftaler om fremstilling heraf. WSI er foerst for nylig begyndt at producere sejlbraetter i Europa. Her har selskabet hidtil begraenset sine umiddelbare aktiviteter til at administrere og udnytte sin industrielle ejendomsret, en opgave, der overvejende har vaeret varetaget af patentagenten Axel Hansmann, Muenchen.
Den af WSI udviklede sejlbraetmodel »Windsurfer« blev i foerste omgang solgt i Europa af virksomheden Koninklijke Textielfabrieken Nijverdal Ten Cate N.V. gennem dennes datterselskab Ten Cate Sports B.V. (Ten Cate). Ved aftale af 1. januar 1973 fik Ten Cate af WSI eneret for i Europa til at fremstille og saelge »Windsurfer« paa basis af den tekniske know-how, WSI havde leveret og fortsat loebende skulle levere. Ten Cate fik i denne aftale tillige overdraget det i Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig anmeldte ordmaerke »Windsurfer« og »Windsurfing« samt et figurmaerke med form som et stiliseret sejl (et saakaldt »logo«), som Ten Cate var forpligtet til at benytte. Ten Cate skulle paatage sig at anmelde disse maerker i andre europaeiske lande. Ved aftalens udloeb skal samtlige varemaerkerettigheder overgaa til WSI.
Derudover var Ten Cate - i det mindste i praksis - i foerste raekke eksklusiv (hoved) licenstager af en eventuel industriel ejendomsret, som maatte blive tildelt for den overdragne tekniske know-how eller dele heraf i forskellige europaeiske lande, og Ten Cate skulle - i indforstaaelse med WSI - i givet fald kunne meddele underlicenser. I overensstemmelse hermed blev der i 1976 indgaaet licensaftaler mellem Ten Cate som licensgiver og Ostermann (jf. pkt. 2) samt i 1977 mellem Ten Cate og Shark (jf. pkt. 3). Disse licensaftaler vedroerte udnyttelsen af det dengang anmeldte tyske patent nr. 19 14 602.4.-22 samt udnyttelsen af de oevrige europaeiske anmeldte patenter. Gennem tillaegsaftaler af 6. juli 1978 til disse to aftaler traadte WSI direkte i licenstagers sted. Alle yderligere licensaftaler blev indgaaet direkte af WSI. I en saerlig aftale af 9. august 1979 mellem WSI og Ten Cate blev WSI's eneret til at indgaa yderligere licensaftaler udtrykkeligt fastlagt.
Siden den 21. april 1982 gaelder der en ny aftale om forholdet mellem Ten Cate og WSI: i henhold hertil opretter begge i foerste omgang et faellesforetagende »Windsurfing International Europe B.V.«, hvor WSI frem til udgangen af 1984 vil overtage alle Ten Cate's andele. WSI oensker via denne virksomhed at opbygge sin egen produktion og eget salg af »Windsurfer« i Europa. Ten Cate faar en simpel licens paa WSI's industrielle ejendomsret og maa fremover ikke laengere anvende de naevnte varemaerker. Det i aftalen regulerede forhold mellem WSI og Ten Cate er ikke genstand for denne beslutning.
2. Windglider Fred Ostermann GmbH (Ostermann), Altforweiler, Forbundsrepublikken Tyskland, beskaeftiger sig udelukkende med fremstilling og salg af sejlbraetter og tilsvarende tilbehoer. Dette har selskabet gjort siden 1976 paa grundlag af en licensaftale, der foerst blev indgaaet med Ten Cate, og som siden er overgaaet til WSI. Ostermanns omsaetning af sejlbraetter udgjorde:
1978 ... DM
1979 ... DM
1980 ... DM.
Bortset fra skrogene, som delvis fremstilles i egen produktion, koeber Ostermann fra anden side alle oevrige sejlbraetkomponenter komplet eller til sammenbygning. Ostermanns modeller er blandt andet blevet kendt under navnet »Windglider«. Dette braet blev ved beslutning fra de kompetente sportsforbund foreloebig erklaeret som hoerende til den olympiske kapsejladsklasse. Sejlbraetsejlads skal optages som sportsgren ved De olympiske Lege i 1984.
I begyndelsen af 1982 blev Ostermann overtaget af den franske koncern Bic Marine S.A., hvortil ogsaa hoerer virksomheden Dufour, der i dag anses for at vaere verdens stoerste producent af sejlbraetter.
3. Shark Wassersportgeraete GmbH (Shark), Bassum, Forbundsrepublikken Tyskland, er et helejet datterselskab af Kolbus Kunststoffwerke GmbH. Fra den 30. marts 1977 har firmaet i foerste raekke vaeret underlicenstager af Ten Cate. Fra den 6. juli 1978 har virksomheden haft en licensaftale direkte med WSI. Sharks samlede omsaetning af sejlbraetter udgjorde:
1978 ... DM
1979 ... DM
1980 ... DM.
Shark koeber samtlige skrog, master (aluminiumsroer), mastefoedder og bomme fra moderselskabet Kolbus, som ogsaa leverer til Ten Cate og andre licenshavere. Sejlene koeber Shark, i lighed med de fleste andre konkurrenter, fra en producent i Hongkong. Shark har hidtil overvejende fremstillet de saakaldte »Systemboards«, der kan saettes sammen. Produktionen er endnu forholdsvis beskeden.
4. Akutec Angewandte Kunststofftechnik GmbH (Akutec), Muenchen, Forbundsrepublikken Tyskland, er en kunststofforarbejdende virksomhed. Den fremstiller og saelger sejlbraetter paa grundlag af en licensaftale, indgaaet den 1. juli 1978 med WSI. Virksomhedens omsaetning af sejlbraetter udgjorde:
1978 ... DM
1979 ... DM
1980 ... DM.
Frem til 1980 indkoebte Akutec samtlige komponenter fra underleverandoerer. I den seneste tid er selskabet ogsaa begyndt at producere skrog og bomme selv. Akutecs modeller har navnet »HiFly«.
5. S.A.N. Warenvertriebsgesellschaft mbH (S.A.N.), Neckarsulm, Forbundsrepublikken Tyskland, er et helejet datterselskab af Binder Kunststofftechnik GmbH. S.A.N. har siden den 1. januar 1979 vaeret licenstager af WSI. Virksomhedens omsaetning af sejlbraetter udgjorde:
1978 ... DM
1979 ... DM
1980 ... DM.
S.A.N. har ingen egenproduktion overhovedet. Samtlige komponenter koebes udefra eller fremstilles af andre producenter efter S.A.N.'s specifikationer.
6. Klepper Beteiligungs GmbH & Co Bootsbau KG (Klepper), Rosenheim, Forbundsrepublikken Tyskland, tilhoerer Klepper Beteiligungs GmbH & Co, som udover baad- og yachtbygning beskaeftiger sig med fremstilling af gymnastik- og sportsredskaber samt beklaedning. Klepper har med virkning fra den 1. januar 1979 faaet en licens fra WSI til konstruktion og salg af sejlbraetter, som virksomheden allerede tidligere havde produceret Marine), Skipper International og Sainval (alle Frankrig) samt Sordelli (Italien).
1978 ... DM
1979 ... DM
1980 ... DM.
Klepper producerer selv mastefoedder, bomme og sejl; masterne koebes udefra, mens skrogene produceres efter ordre. Kleppers modeller har bogstavsbetegnelsen »S«.
7. Marker Surf GmbH (Marker), Garmisch-Partenkirchen, Forbundsrepublikken Tyskland, er et helejet datterselskab af Marker GmbH, der foerst og fremmest fremstiller skibindinger. Licensaftalen mellem WSI og Marker blev indgaaet den 21. august 1980. Marker havde i 1980 endnu ikke opnaaet nogen omsaetning af sejlbraetter. Marker har fra 1981 samlet sejlbraetkomponenter, som virksomheden har koebt eller har ladet udfoere efter sine specifikationer, og virksomheden saelger dem under navnet »Mark 1«.
8. Windsurfing Central GmbH (WSC), Rodgau, Forbundsrepublikken Tyskland, er et handelsforetagende, der har specialiceret sig i salg af sejlbraetter og tilbehoer, og virksomheden er selvstaendig eneimportoer for Ten Cate i Forbundsrepublikken Tyskland. Den leverer til ca. 400 detailhandelsforretninger i Forbundsrepublikken Tyskland. Firmaets omsaetning af sejlbraetter udgjorde i 1980 ... DM. WSC er i mellemtiden ogsaa begyndt at saelge andre fabrikanters windsurf udstyr.
Andre licensaftaler, som WSC har indgaaet med andre virksomheder fra udgangen af 1981/begyndelsen af 1982, er ikke genstand for denne beslutning.
III. MARKEDET FOR SEJLBRAETTER
Det relativ nye marked for sejlbraetter i Europa er meget dynamisk, og samtidig er der i de seneste aar sket en betydelig vaekst, der dog har frembudt store forskelle fra medlemsstat til medlemsstat, samt hastigt skiftende markedspositioner for de talrige saelgere. Det patent, der eksisterer i Forbundsrepublikken Tyskland for en »Rig til et sejlbraet« og en endnu mere vidtgaaende patentbeskyttelse for windsurf-apparater i Det forenede Kongerige (i det foelgende benaevnt UK-patent) til fordel for WSI (jf. naermere under afsnit IV, pkt. 1) har i afgoerende omfang paavirket konkurrencevilkaarene. Nedenstaaende tal kan i mangel af mere noejagtigt statistisk materiale kun betragtes som skoen, hvor dog stoerrelsesforholdene kommer passende til udtryk.
1. Ca. en tredjedel af den samlede europaeiske produktion af windsurfere afsaettes i Forbundsrepublikken Tyskland; frem til begyndelsen af 1980 i alt ca. 70 000 stk. I 1980 blev der solgt mindst 80 000 yderligere sejlbraetter paa det tyske marked.
Samtlige licenstageres markedsandel i Forbundsrepublikken Tyskland laa i 1979/80 paa ca. 70 %. Efter skoen fra Ten Cate er den omtrentlige fordeling foelgende:
Ostermann ± 12 000 30 ± 20 000 Ten Cate (WSC) ± 6 000 20 ± 12 000 S.A.N. ± 4 500 11 ± 12 000 Akutec ± 3 500 9 ± 5 600 Klepper ± 2 500 7 ± 3 200 Shark - - ± 3 200 Licenstagere:
i alt 28 500 77 56 000 Samlet marked 35 000 100 80 000
Siden da er der sket en ikke ubetydelig forskydning i de enkelte licenstageres indbyrdes markedsstillinger. Men deres markedsandel paa i alt 70 % i Forbundsrepublikken Tyskland er fortsat den samme og kan muligvis endog vaere steget noget som foelge af en skaerpet gennemtvingelse af patentbeskyttelsen mod saelgere uden licens. Disse noejes delvis med at udbyde braetter uden rigge, eller de forsyner det tyske marked fra produktions- og salgssteder uden for Forbundsrepublikken Tyskland, men i naerheden af graensen.
2. Antallet af solgte sejlbraetter i andre medlemsstater udgjorde i 1980 i alt:
Frankrig ca. 85 000 stk. ,
Nederlandene ca. 40 000 stk. ,
Italien ca. 10 000 stk. ,
Storbritannien ca. 5 000 stk. ,
Belgien ca. 3 000 stk.
Deraf foelger, at de vigtigste afsaetningsomraader i Faellesskabet ud over Forbundsrepublikken Tyskland er Nederlandene og Frankrig. Licenstagerne har for 1980 skoennet deres markedsandel i Faellesskabet til ca. 35 % (ekskl. Forbundsrepublikken Tyskland). Af i alt 40 fabrikanter er de vigtigste konkurrenter for licenstagerne i de medlemsstater, hvori der ikke findes nogen patentbeskyttelse, virksomhederne Mistral, Dufour (Bic Marine), Skipper International og Sainval (alle Frankrig) samt Sordelli (Italien).
Licenstagerne har for 1980 skoennet deres andel paa det nederlandske marked til ca. 40 %, paa det franske marked til ca. 15 til 20 %. Ifoelge andre kilder laa deres andel paa det franske marked noget lavere:
Ten Cate 6 000 ± S.A.N. 2 400 ± Ostermann 1 500 ± 1, Akutec 500 ± 0, Klepper 170 ± 0, 1" ASSH=" Licenstagere i alt ± 12,
I aarene 1979 og 1980 udgjorde licenstagernes eksport til andre medlemsstater i alt mellem 45 og 50 % af deres samlede afsaetning (med forskelle alt efter virksomhed).
IV. AFTALERNE MELLEM WSI OG DE TYSKE LICENSTAGERE
1. Genstand for licensaftalerne
Genstand for licensaftalerne er det tyske patent nr. 19 14 602.4-22 og UK-patent nr. 1.258.317 (med tillaegspatent nr. 1.551.426).
a) Opfinderne Hoyle Schweitzer og James Drake anmeldte den 21. marts 1969 et patent for Forbundsrepublikken Tyskland, idet de paaberaabte sig anmeldelsens prioritet i De forenede Stater den 27. marts 1968. De oprindelige patentkrav loed paa et »vinddrevet fartoej« (anmeldelse af 21. marts 1969) eller et »sejlbraet med en sejlbaerende mast« (aendret anmeldelse af 18. juli 1973). Efter at de i disse anmeldelser formulerede krav var stoedt paa betaenkeligheder fra de tyske patentmyndigheders side paa grundlag af teknikkens hidtidige stade, stillede patentmyndighederne med afgoerelse af 21. august 1973 en patentmeddelelse i udsigt for kombinationen af et sejlbraet med mast, der kan drejes i alle retninger og en bom med oval todelt form. Dernaest anmeldte WSI med ansoegninger af 7. og 9. januar 1974 aendrede krav, der igen loed paa et »sejlbraet« og betegnede det som opfindelsens opgave at udforme et sejlbraet saaledes, at det ikke frembyder de ulemper, der - hvad manoevreringen angaar - er kendetegnende for de efter teknikkens stade allerede kendte konstruktioner. Patentmyndigheden godkendt imidlertid ikke disse krav, men foreslog ved afgoerelse af 24. januar 1974, at hovedkravet skulle lyde paa en »rig til et sejlbraet«. Den aendrede i overensstemmelse hermed ligeledes indholdet af patentbeskrivelsen, i henhold til hvilken opfindelsens opgave skal bestaa i »at udforme riggen til sejlbraettet saaledes, at man med sejlbraettet ogsaa kan sejle forholdsmaessigt hoejt op mod vinden, samtidig med at sejlet eller riggene skal vaere lette at tage af, saaledes at braettet kan modstaa staerke vinstoed uden at kuldsejle«. Loesningen af denne opgave var kendetegnet ved, »at mastefoden er fastgjort ved hjaelp af et kardanled paa sejlbraettet, saaledes at den er bevaegelig i alle retninger, og at der som rundholter til at fastholde og til at dreje sejlet eller riggen er monteret to over for hinanden liggende, udadkrummede bomme, anbragt som en gaffel, ved hvis nokker sejlet er fastgjort, og mellem hvilke det passerer loest, idet sejlets underlig loeber fra nokkerne diagonalt ned til masten, og de to bomme er fastgjort oven over halsbarmen paa masten.«
WSI erklaerede sig indforstaaet med denne aendrede form. Den blev i overensstemmelse hermed fremlagt den 27. juni 1974 i patentklasse B63H (Schiffsantrieb und Steuerung der Schiffe (fremdrivning og styring af skibe)), underklasse 9/00 (Vorbetriebselemente, die durch Wind beaufschlagt werden; Anordnungen davon (vindfremdrevne elementer; indretninger heraf)). Ved afgoerelse af 31. marts 1978 har de tyske patentmyndigheder meddelt patentet i en i forhold til den fremlagte tekst lettere aendret form. Som den opgave, der ligger til grund fro foreliggende opfindelse, defineres nu »en rig til et sejlbraet ..., der skal udformes saaledes, at man med god profileringsmulighed goer det muligt ogsaa under svaere sejladsforhold at bringe sejlet i de forskellige noedvendige positioner for de oenskede manoever, og navnlig at vende det let, idet det paa trods af mastefodens bevaegelighed i alle retninger i forhold til sejlbraettet skal undgaas, at masten adskilles uoensket fra sejlbraettet.« Som kendetegnende for den dertil foreslaaede loesning anfoeres i patentbeskrivelsen bl.a., at den tillader en gunstig haandtering af riggen, der i modsaetning til allerede kendte haandsejlanordninger goer det muligt at krydse ogsaa direkte op mod vinden samt at sikre stabilitet ogsaa ved kraftige vindstoed eller i boelgegang ved kysten. Kommissionen har under proceduren faaet indseende i de akter fra den tyske patentmyndighed, hvoraf patentmeddelelsen fremgaar.
Der er rejst talrige indsigelser mod afgoerelsen om patentmeddelelsen paa grundlag af teknikkens hidtidige stade, og Bundespatentgericht afsagde den 28. november 1979 kendelse herom. I denne kendelse blev indsigelserne i det vaesentlige afvist, og hovedkravet i patentet blev erstattet med foelgende ordlyd i henhold til et subsidiaert krav II fra anmelderen selv den 13. november 1979: »rig til et sejlbraet med et sejl udspaendt mellem en mast og en krummet rundholt, idet den ustagede rig er fastgjort paa sejlbraettet ved hjaelp af et kardanled, saaledes at den er bevaegelig i alle retninger, og den holdes fast af sejleren ved rundholten og reguleres i en vis vinkel i forhold til sejlbraettet og vinden, og sejlet er desuden forbundet med rundholten udelukkende gennem dennes nokker, sejlets underlig loeber fra nokkerne diagonalt ned til masten, og rundholten er fastgjort oven over halsbarmen paa masten, kendetegnet ved, at sejlet (..) holdes med sit forlig (..) til masten (..), og at der som rundholt til at fastholde og vende sejlet eller riggen er monteret en todelt bom bestaaende af to over for hinanden liggende, udad krummede bomme (..), mellem hvilke sejlet (..) passerer loest.« I sin kendelse angiver Bundespatentgericht som vaesentligt kendetegn for opfindelsen de to overfor hinanden liggende, udad krummende bomme.
Det tyske patent har vaeret genstand for talrige sager om patent kraenkelse, som WSI har foert mod forskellige virksomheder. Under en sag mod en fabrikant af sejl, der var saerlig egnede til brug i windsurfer-rigge, betegnede Bundesgerichtshof i praemisserne i sin dom (sagsnr. S ZR 70/80) af 10. december 1981 (4) som kombinationselementer den i alle retninger bevaegelige mast, sejlet og de udadkrummende rundholter (bomme). WSI har desuden i endnu et soegsmaal ved Landgericht Muenchen I forsoegt at faa nedlagt forbud mod, at en importoer af sejlbraetter saelger disse i Forbundsrepublikken Tyskland, idet det som begrundelse blev anfoert, at dette udgjorde i det mindste et indirekte patentindgreb, idet braettet hoerer til den patentbeskyttede kombination. Under henvisning til den ovennaevnte dom ved Bundesgerichtshof har Landgericht Muenchen I ved dom af 2. marts 1982 frifundet sagsoegte bl.a. med den begrundelse, at patentet vedroerer en »rig til et sejlbraet«, men paa ingen maade en »rig med et sejlbraet«. WSI fik ikke medhold i sin anke ved dom af 13. januar 1983 i Oberlandesgericht Muenchen (sagsnr. 6 U 2244/82).
b) I Det forenede Kongerige fremgaar WSI's patentbeskyttelse af et hovedpatent nr. 1.258.317 - anmeldt den 28. februar 1969 under den allerede naevnte prioritet i USA og offentliggjort den 30. december 1971 - samt af et tillaegspatent nr. 1.551.426 - anmeldt den 8. november 1976 med tilfoejelser i 1977 og offentliggjort i sin helhed den 30. august 1979.
Krav 1. i patent nr. 1.258.317 lyder: »et vinddrevet befordringsmiddel med et legeme, en ustaget mast, der er forbundet med naevnte legeme gennem et led, saaledes at masten kan bevaege sig i alle retninger, saafremt den ikke holdes fast af brugeren af befordringsmidlet, samt med et med en kant paa masten foert sejl, og et par krummede bomme, hvis ender dels er forbundet med hinanden og er fastgjort paa naevnte mast, og de andre ender af bommene er fastgjort til hinanden paa en saadan maade, at der samtidig bestaar en forbindelse til sejlet, saaledes at det naevnte sejl kan holdes stramt udspaendt mellem bommene.« De yderligere krav 2, til 7, specificerer enkelte elementer i krav 1, navnlig at der kan vaere tale om et fartoej, der yderligere er forsynet med et svaerd.
I patent nr. 1.551.426 udvides patentkravet til hovedsagelig at omfatte fartoejer af netop naevnte art, hvor de to bomme ikke er krummede i forhold til hinanden, men derimod - via passende forbindelse - danner et rektangel, en trekant eller andre former. I patentet er der kun indeholdt specifikationer vedroerende skroget, for saa vidt som der er anbragt en aabning til et flytbart stiksvaerd (krav nr. 16).
I en sag om patentkraenkelse anlagt af WSI ved High Court i London blev patenterne af retten kendt ugyldige paa sagsoegtes modkrav paa grundlag af manglende nyhed og paa grundlag af manglende selvstaendig opfinderindsats (Windsurfing International Inc. v. Tabur Marine (Great Britain) Ltd - dom af 7. april 1982 - Withford J.). Denne dom er anket.
Paa baggrund af det uvisse indhold af UK-patentet har Kommissionen undladt at inddrage det britiske marked i denne procedure.
2. Aftalebestemmelserne I aftalerne var - med redaktionelle afvigelser i hvert enkelt tilfaelde - i det vaesentlige fastsat foelgende:
a) Som produkt, for hvilket der var meddelt licens, var blevet fastlagt et komplet sejlbraet, der bestaar af riggen og en noeje afgraenset braettype fra licenstageres produktion; dette braets egenskaber indgik i form af et bilag i aftalen. Med hensyn til det saaledes definerede komplette produkt gav WSI den paagaeldende licenstager for det ovenfor naevnte tyske patent en simpel licens til fremstilling, udnyttelse og salg. Licensen for det naevnte UK-patent vedroerte kun retten til salg.
Aftalen med Shark, der ikke udtrykkeligt omfattede UK-patentet, indeholdt ingen noejagtig afgraensning af en bestemt braetmodel i ovenfor naevnte forstand og betegnede som genstand for den meddelte licens ogsaa kun en »rig til et sejlbraet«. Shark havde imidlertid faaet forbud mod »at fremstille, tilbyde og saelge rigge undtagen sammen med sejlbraetter, der bestaar af flere dele«.
Desuden var det i aftalerne fastsat, at alle aendringer, som licenstager maatte foretage paa det som en del af licensproduktet definerede braet, eller en kombination af andere braettyper med den patentbeskyttede rig, kraever WSI's samtykke. WSI erklaerede sig villig til ikke »uden skellig grund« at naegte at give sit samtykke, forudsat at de paataenkte aendringer ikke forringer licensproduktets kvalitet. En yderligere forudsaetning var, at der ikke med det nye braet sker en indskraenkning af »Ten Cate's rettigheder« (saaledes aftalen med Akutec) eller »andre licenstageres rettigheder« (saaledes aftalen med S.A.N., Klepper og Marker). Ostermann havde generelt forbud mod at fremstille polyethylen-braetter.
b) Ligesom i aftalen med Shark var det i aftalerne med S.A.N., Klepper og Marker derudover udtrykkeligt fastlagt, at licenstagerne kun maatte fremstille genstande eller dele heraf, der er omfattet af patentet, med henblik paa anvendelse i det i aftalen fastlagte komplette licensprodukt og kun maa forhandele disse sammen med dette produkt.
c) Som licensafgift aftaltes en bestemt procentsats af nettosalgsprisen for det i henhold til aftalen fastlagte licensprodukt, dvs. for det komplette sejlbraet. I nogle tilfaelde (Akutec, S.A.N. og Klepper) var der desuden som betingelse fastsat en tilsvarende licensafgift paa nettoindtaegter af leje af de paagaeldende sejlbraetter.
d) For saa vidt angik licensens geofrafiske gyldighedsomraade, indeholdt aftalerne forskellige bestemmelser.
I aftalen med Ostermann var der fastsat en fremstillings- og salgsret for hele Europa. Sharks fremstillingsret var begraenset til Forbundsrepublikken Tyskland.
Licensen med Akutec var, for saa vidt angaar fremstillingen, udtrykkeligt begraenset til det sted, hvor licenstagerens produktionssted befinder sig paa tidspunktet for indgaaelsen af aftalen. Det samme gjaldt - paa grundlag af aendrede aftaler fra december 1980 - for aftalerne med S.A.N., Klepper og Marker. Ved flytning af produktionsstedet havde WSI ret til at opsige aftalen med omgaaende virkning.
I aftalerne med S.A.N., Klepper og Marker var der oprindeligt aftalt en fremstillingsret for hele Forbundsrepublikken Tyskland, idet det dog var tilladt disse licenshavere at fremstille enkeltdele af licensproduktet uden for det af licensen omfattede omraade, saafremt de blev transporteret derhen og blev samlet til komplette sejlbraetter dér. Derimod blev direkte salg uden for licensomraadet af enkeltdele produceret uden for dette omraade, samt flytning af hele produktionsstedet uden for licensomraadet, i aftalen betragtet som grund til oejeblikkelig opsigelse.
e) Licenshaverne var forpligtede til paa hvert enkelt braet i deres sortiment at anbringe et maerke, hvoraf det fremgaar, at dette er blevet fremstillet paa licens fra WSI eller Hoyle Schweitzer (i aftalerne med Ostermann og Shark var det oprindelig bestemt, at det paa braettet skulle anfoeres, at det var fremstillet paa licens fra Ten Cate).
f) Licenshaverne forpligtede sig til ikke at bruge det - i Europa af Ten Cate hidtil benyttede - ordmaerke »Windsurfer« og »Windsurfing« samt logo-figurmaerket og til at anerkende disse som gyldige varemaerker.
g) Aftalerne med Ostermann og Shark indeholdt en forpligtelse for licenshaverne til ikke at anfaegte de overdragne rettigheder.
WSI har siden udgangen af 1981/begyndelsen af 1982 indgaaet nye aftaler med de naevnte licenstagere, hvori de ovenfor anfoerte forpligtelser er blevet ophaevet eller aendret. Disse nye aftaler er ikke genstand for denne beslutning. Der tages forbehold for, at de senere kan blive undersoegt med henblik paa en eventuel anvendelse af EOEF-traktatens artikel 85 og 86.
3. Aftalerne i praksis
Af de dokumenter, Kommissionen er kommet i besiddelse af paa grundlag af de gennemfoerte undersoegelser, fremgaar foelgende yderligere forhold:
a) For WSI var det afgoerende kriterium for overdragelse af licenser og tilladelse for licenstagere til at producere nye braetter, at de forskellige braettyper maatte have en tilstraekkelig »afstand« fra hinanden. Paa samme maade blev det i talrige af de af Kommissionen foreliggende brevvekslinger til stadighed paapeget, at WSI kun gav »licens for produkter, men ikke virksomheder«. Med »produkter« menes her selve sejlbraetterne. WSI foranledigede ogsaa licenstagere til inden endeligt samtykke at forelaegge deres nye modeller for andre licenstagere med henblik paa at indhente deres skoen - uden at WSI imidlertid over for disse licenstagere anerkendte en formel ret til samtykke. Saaledes blev der ogsaa i visse tilfaelde tale om, at visse braettyper blev afvist, fordi disse efter WSI's opfattelse var for lig andre licenstageres allerede eksisterende braetter. Kvalitets- eller sikkerhedskrav til de paagaeldende braetter spillede ikke nogen rolle for deres godkendelse. WSI udoevede heller ikke, hvad dette angik, nogen kontrol overhovedet med licenstagernes loebende produktion.
b) Ud over de allerede naevnte talrige soegsmaal om patentkraenkelse, som WSI har anlagt, lod WSI ved flere lejligheder udsende advarselsskrivelser gennem sin tyske patentagent til tyske fabrikanter og tillige forhandlere, hvori WSI truede med at anlaegge sag om patentkraenkelse, eksempelvis i tilfaelde af salg af braetter for hvilke der ikke var givet licens, eller i tilfaelde af separat levering af rigge. WSI fremsendte desuden ved flere lejligheder rundskrivelser til licenstagerne, hvori der blev gjort opmaerksom paa faren for indtraengen fra outsidere paa markedet, saafremt disse fik leveret rigge. Nogle licenshavere tilsluttede sig denne advarsel. Endnu i oktober 1981 advarede WSI flere licenstagere, deriblandt Akutec, mod opsigelse af licensaftalen, saafremt de separat maatte saelge rigge ud over reservedelsbehovet.
Uafhaengige braetfabrikanter eller-importoerer, der rettede forespoergsler til enkelte licenstagere om levering af rigge alene, fik i overensstemmelse hermed afslag fra de fleste licenshavere. I det omfang de overhovedet besvarede forespoergsler herom, henviste licenstagerne dels til sammensaetningen af deres sortiment, som ikke indeholdt enkelte rigge, dels til egenbehovet, der lagde beslag paa hele deres kapacitet, og dels paa den paastaaede eksisterende patentsituation, ifoelge hvilken der var risiko for patentkraenkelse. Licenstagerne enedes paa et faelles moede den 9. oktober 1980 i Muenchen paa foranledning af WSI om i annoncer og paa udstillinger kun at vise komplette sejlbraetter.
V. AFSAETNINGSPOLITIK HOS EN RAEKKE TYSKE LICENSHAVERE, SAMT HOS ENEIMPORTOERER I FORSKELLIGE MEDLEMSSTATER
1. Afsaetning af Ostermann-produkter (»Windglider«)
Kommissionen har som led i denne procedure undersoegt afsaetningen af disse produkter i Nederlandene, Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland.
a) Afsaetning uden for Forbundsrepublikken Tyskland
aa) I Nederlandene er virksomheden Thijs, Middelburg, eneimportoer foer Ostermann. Det har ikke vaeret muligt at konstatere, om der foreligger en skriftlig aftale herom. Dog ligger Kommissionen inde med et udkast til en importoeraftale fra 1980, der stammer fra Thijs, og hvori Thijs forpligter sig til »kun at saelge de fra Windglider modtagne varer i Holland. Levering til udlandet skal kun vaere tilladt efter tilladelse fra firmaet Ostermann. Thijs forpligter sig til kun at indgaa saadanne aftaler med sine kunder, ifoelge hvilke det ikke er tilladt at saelge braetter direkte eller indirekte i udlandet«.
I det mindste denne bestemmelse blev gennemfoert i praksis af parterne. Saaledes har Thijs naegtet at levere til en nederlandsk detaillist, der for at imoedekomme en stoerre ordre fra Tyskland havde henvendt sig til Thijs. Af forskellige telexmeddelelser mellem Ostermann og Thijs fremgaar det, at Ostermann ogsaa i andre tilfaelde i faellesskab med Thijs soergede for, at de i Nederlandene leverede sejlbraetter ogsaa blev dér, og at Ostermann ved leverancer uden for Nederlandene gav de paagaeldende forhandlere en advarsel. Der blev i 1981 indfoert et saakaldt »Board Kartensystem«, der ligeledes bidrog til kontrollen: ifoelge de af Ostermann »til alle generalimportoerer« fremsendte instrukser skal et gennemslag af »kontrolkortet« blive hos Ostermann; importoeren modtager et ark heraf, mens et andet ark med den endelige forbrugers navn og adresse skal opbevares af detaillisten. Thijs skulle videregive instrukser herom til de nederlandske detailhandlere.
bb) I Belgien har Ostermann mundtligt givet virksomheden d'Ieteren, Braine-le-Château, eneforhandlingsret. Ogsaa hér herskede der mellem parterne enighed om, at leverancer uden for det tildelte omraade ikke kunne tillades. Dette fremgaar ikke mindst af meddelelsen fra d'Ieteren til Ostermann den 9. april 1981, i hvilken d'Ieteren og Thijs over for hinanden havde givet tilsagn om, at de ogsaa i detailleddet ville gennemfoere et eksportforbud paa deres respektive aftaleomraader.
b) Afsaetning paa hjemmemarkedet
I Forbundsrepublikken Tyskland saelger Ostermann sine produkter direkte til detaillister, kaldet »specialiserede forhandlere«, hvis kvalifikationer som specialiserede forhandlere imidlertid ikke er naermere defineret. Ostermann havde indtil 1982 indgaaet saakaldte »Partnerschaftsvertraege« (partneraftaler) med disse, ifoelge hvilke detailhandleren forpligtede sig til kun at levere den af aftalen omfattede vare til endelige forbrugere. Levering til inden- og udenlandske videreforhandlere - ogsaa til andre af Ostermann's »partnere« - var udelukket.
2. Afsaetning af Akutec-produkter (»HiFly«)
Kommissionen har som led i denne procedure undersoegt afsaetningen af naevnte produkter i Nederlandene, Belgien, Italien og Forbundsrepublikken Tyskland.
a) Afsaetning uden for Forbundsrepublikken Tyskland
Akutec har udnaevnt eneimportoerer (saakaldte »agenter«) for Nederlandene (Horwa B. V., Osterhout, og fra 1981 virksomheden Taselaar B. V., Zwijndrecht), for Belgien (Ertisport N. V., Destelbergen og for Italien (RaFly, Spinea, Venedig).
I en standardaftale indgaaet med disse virksomheder fandtes der er klausul om, at det var »agenterne« forbudt at reimportere til det land, hvori fabrikanten havde saede eller at saelge uden for sit aftaleomraade; ved overtraedelser af disse forbud skulle der betales boede.
b) Afsaetning paa hjemmemarkedet
Forhandlingen af Akutec-produkter i Forbundsrepublikken Tyskland sker gennem et net af flere selvstaendige »depotlagre«. Disse leverer kun varer til forhandlere, der sammen med Akutec er optaget i en »kundeliste«. Indtil 1982 maatte forhandleren for at kunne blive optaget paa listen forpligte sig til ikke at viderelevere de af Akutec leverede varer til andre videreforhandlere, medmindre Akutec forinden havde givet sit udtrykkelige samtykke til en saadan viderelevering. Derefter modtog han et saakaldt »forhandlerpas«, der gav ret til modtagelse af varer fra Akutec-depotet. Saafremt autoriserede forhandlere overtraadte forbundet mod tvaerleverancer, blev de paagaeldende ekskluderet af kredsen af forhandlere. Derudover havde Akutec i 1980 indfoert et nummerkontrolsystem for braetter, hvis formaal ifoelge en af Akutec fremsendt rundskrivelse til forhandlerne var at foelge og forhindre tvaerleverancer og reimport.
3. Afsaetning af Klepper-produkter
Klepper forhandler sejlbraetter uden for Forbundsrepublikken Tyskland gennem eneimportoerer paa basis af aftaler, som indtil 1982 hver indeholdt en tillaegsbestemmelse om et eksportforbud for importoererne. Heri hed det: »Reimport til Forbundsrepublikken Tyskland og import til andre lande end ... (aftaleomraade) kraever vort udtrykkelige samtykke.«
Saadanne aftaler eksisterede frem til 1982 med virksomhederne Telstar i Harderwijk, Nederlandene, og Citabel Sports i Luxembourg. Lignende aftaler eksisterede mellem 1979 og 1981 med virksomhederne Intersurf i Sterzing, Italien, og Media Loisirs i Strasbourg, Frankrig.
4. Afsaetning af Shark-produkter (»Systemboard«)
Fra januar 1978 til december 1980 eksisterede der mellem Shark og den nederlandske importoer Renka Sport B. V., Almelo, en sagsaftale, hvori det hed: »Renka forpligter sig til hverken at tilbyde eller levere Shark-produkter uden for Holland. Undtagelser er kunmulige efter forudgaaende samtykke fra Shark.«
5. Afsaetning af Ten Cate-produkter via WSC (»Windsurfer«)
WSC har paa grundlag af saakaldte »partneraftaler« med detailhandlere organiseret forhandlingen i Forbundsrepublikken Tyskland. Formaalet med disse aftaler har hidtil i henhold til § 1 vaeret at sikre et »ordnet salgssystem«. I henhold til § 3 var forhandleren forpligtet til »under ingen omstaendigheder at afgive de af WSC leverede produkter til videreforhandlere, men derimod kun til endelige forbrugere«.
Alle de ovenfor naevnte salgsbegraensninger er - for saa vidt de fortsat eksisterede - blevet opgivet af de deltagende parter, medens Kommissionens undersoegelser har staaet paa.
B. RETLIG VURDERING
I. ANVENDELSE AF EOEF-TRAKTATENS ARTIKEL 85, STK. 1
I henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, uforenelige med faellesmarkedet og forbudt.
Alle de beroerte parter er virksomheder efter naevnte bestemmelse.
1. Aftalerne mellem WSI og de tyske licenstagere
a) Det forhold, at brugsretten til den patenterede opfindelse blev begraenset til kun at omfatte ganske bestemte af licenstagernes braettyper, som var naermere fastlagt i aftalerne, og hvorpaa alene de patentbeskyttede rigge maatte monteres, samt det forhold, at licenstagerne havde pligt til at indhendte licensgiverens samtykke til nye braettyper, til hvilke de oenskede at anvende riggene, var en i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, forbudt begraensning af licenstagernes handlefrihed som erhvervsdrivende.
aa) Disse begraensninger kunne paa ingen maade forsvares alene med henvisning til omfanget af patentbskyttelsen - heller ikke selv om patentbeskyttelsen ogsaa i Forbundsrepublikken Tyskland skulle omfatte braettet, idet det for saa vidt drejede sig om begraensninger i anvendelsen inden for et og samme tekniske anvendelsesformaal, nemlig kontruktion af sejlbraetter til brug paa vand.
bb) Heller ikke den af WSI paastaaede ret til at udoeve kontrol med braetternes kvalitet og sikkerhed fremgik i det mindste for de hér undersoegte omstaendigheder af de overdragne patentrettigheders specifikke genstand, saaledes at den deraf foelgende begraensning for licenstagerne ikke falder uden for anvendelsesomraadet for EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. En saadan ret kunne kun anerkendes inden for rammerne af patentrettens specifikke genstand i det omfang, licensgiverens kvalitets- og sikkerhedskrav begraenses til kun af omfatte et produkt, der reelt er omfattet af patentbeskyttelsen eller en tilsvarende beskyttet del heraf, og desuden kun i det omfang de skal sikre den faktiske gennemfoerelse af den i patentet beskrevne og af licenstageren benyttede tekniske laere, og i det omfang de paa forhaand er blevet beskrevet i objektivt paaviselige kriterier.
Det er ikke paa dette sted noedvendigt at gaa naermere ind paa det reelle omfang af beskyttelsen af de overdragne patenter, navnlig det tyske patent nr. 19 14 602.4.-22; forbeholdet i licensaftalerne med hensyn til samtykke i forbindelse med eventuelle kvalitets- og sikkerhedskrav var nemlig under alle omstaendigheder saa upraecist formuleret, at det ikke opfyldte de ovenfor naevnte kriterier, men derimod i vidt omfang overlod til licensgiveren at fastlaegge licenstagernes modelpolitik. WSI har ganske vist under Kommissionens procedure fremlagt en liste over visse tekniske kriterier, der efter WSI's redegoerelser er blevet anvendt ved kontrollen af braetterne. Uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt denne liste ville holde sig inden for rammerne af de ovenfor opstillede principper, maa det slaas fast, at de ikke var indeholdt i de her undersoegte aftaler og dermed ikke var bindende for aftaleparterne. Der var ganske vist en teoretisk mulighed for, at en beslutning fra WSI om at naegte at give tilladelse til en braet ogsaa kunne anfaegtes ved domstolene af en licenstager under henvisning til, at denne beslutning var »urimelig«. Men i praksis kom dette naeppe i betragtning for ikke at belaste forholdet til licensgiveren. Desuden ville en saadan handling i betydeligt omfang have forsinket licenstagerens indfoerelse af nye modeller paa markedet og dermed have begraenset hans erhvervsmaessige frihed.
Naar WSI - ogsaa uafhaengigt af patentbeskyttelsens omfang - paaberaaber sig, at det af hensyn til det produktansvar der maatte paahvile virksomheden som licensgiver i USA, er noedvendigt at overvaage kvalitet og sikkerhed, har dette i det mindste i relation til den forskelligartede retstilstand i medlemsstaterne ingen betydning for de her undersoegte omstaendigheder. I den forbindelse maa det i oevrigt paapeges, at WSI ikke har gennemfoert en loebende kontrol af produktionen hos licenstagerne.
cc) Naar det af WSI paaberaabte forbehold for tilladelse i forbindelse med kvalitets- og sikkerhedskravene derfor ikke falder uden for anvendelsesomraadet for EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, alene af den grund, at disse krav er for upraecist formulerede, saa gaelder dette saa meget mere for den ret, WSI i samme forbindelse har paaberaabt sig til gennem forudgaaende kontrol af de nye modeller at kunne forhindre en slavisk kopiering af de paa markedet allerede eksisterende braetter.
Beskyttelsen mod slavisk efterligning hoerer ikke til den specifikke genstand for en hvilken som helst industriel ejendomsret, men er derimod en forsvarsmulighed, der er udviklet af talrige staters domstole til sikring mod konkurrenters illoyale efterligning af produkter. Ogsaa selv om det antages, at EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, kun skal beskytte former for illoyal konkurrence, maa det ikke underkendes, at netop fastlaeggelsen af graenserne for slavisk efterligning er vanskelig i det konkrete tilfaelde, og at denne fastlaeggelse i vidt omfang er overladt til den paagaeldende domstols vurdering. Hvis licensgiveren selv ved en aftaleklausul herom goer sig til enedommer i stedet for domstolen for ethvert i fremtiden opstaaende tvivlstilfaelde, er der risiko for, at han udnytter denne skoensmulighed ensidigt til egen fordel og begraenser sine licenstageres konkurrencemaessige handlefrihed ud over det egentlige omraade for illoyal konkurrence.
Navnlig faar en licensgiver dermed mulighed for at begraense licenstagernes konkurrence over for ham og deres konkurrence indbyrdes, idet han gennem en »selektiv« autorisation afgraenser sine licenstageres produkter over for hinanden. At denne mulighed i det foreliggende tilfaelde ogsaa bevidst er blevet benyttet af WSI i forstaaelse med licenstagerne, viser indholdet af de forskellige kontakter, der har fundet sted mellem WSI og enkelte licenshavere i anledning af autorisationen til nye braettyper (jf. pkt. A, afsnit IV, pkt. 3). Heri kunne der daarligt vaere tale om sikkerhedskrav eller om kvalitetsaspekter, men tvaertimod skete der en udfoerlig droeftelse af de mulige konkurrencemaessige ulemper, de paagaeldende parter ville blive udsat for ved autorisation af nye braetter.
Den naevnte begraensning for licenstagerne faldt dermed ud fra en retlig betragtning paa ingen maade uden for anvendelsesomraadet for EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
b) Forpligtelsen for licenstagerne til udelukkende - naar bortses fra behovet for reservedele - at saelge de af det overdragne tyske patent nr. 19 14 602.4.-22 omfattede enkeltdele, dvs. navnlig rigge, sammen med de af licensgiveren godkendte braettyper som komplette sejlbraetter var ligeledes en konkurrencebegraensning, der er forbudt i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. Den begraensede licenstagernes frihed til at traede ind paa markedet som producent og forhandler alene af egne braetter og ogsaa til at levere rigge, selv adskilt, til tredjemand. Derved blev andre producenter og forhandlere af sejlbraetter samtidig forhindret i at kunne tilbyde saadanne braetter til licenstagerne eller at kunne supplere deres eget sortiment med rigge hidroerende fra licenstagerne.
aa) Denne forpligtelse var imidlertid kun udtrykkeligt indeholdt i aftalerne med Shark, S.A.N., Klepper og Marker; den fremgik imidlertid ogsaa indirekte af de oevrige aftaler, idet der ogsaa i disse aftaler navnlig blev givet licenstageren en ret til udelukkende at saelge det paagaeldende licensprodukt, som var blevet fastlagt af licensgiver paa baggrund af den af denne godkendte braettype og defineret som komplet Windsurf-apparat. I det omfang WSI bestrider denne fortolkning af aftalerne, stoetter den sig paa enkelte afsnit i aftalerne uden hensyn tagen til sammenhaengen i aftaleteksten som helhed. WSI's og dennes repraesentanters egne handlinger viser desuden tydeligt, at de selv forstod aftalerne som fremstillet ovenfor og ogsaa tilkendegav dette over for licenstagerne. I overensstemmelse hermed blev der ved talrige lejligheder lagt pres paa licenstagerne - ogsaa paa tagere, saasom Akutec, i hvis aftaler det naevnte forbud ikke var udtrykkeligt indeholdt - for at faa dem til at undlade at levere rigge saerskilt - naar bortses fra leverancer af reservedele (jf. pkt. A., afsnit IV, pkt. 3).
Paa lignende maade har licenstagerne i vidt omfang paa trods af forespoergsler fra tredjemand afvist separat levering af rigge. WSI mener at kunne forklare dette med, at det her har drejet sig om selvstaendige beslutninger fra hver enkelt licenstager, som fremkom paa basis af dennes egen interesse i, inden for graenserne af sin kapacitet, kun at ligge inde med rigge til braetter fra egen produktion til brug for eget salg af komplette sejlbraetter. Med hensyn hertil maa det slaas fast, at der allerede paa baggrund af de eksisterende udtrykkelige eller i det mindste indirekte aftalemaessige forpligtelser for licenshaverne ikke alene kunne vaere tale om beslutninger af egen fri vilje. Desuden blev disse beslutninger fremmet af de talrige yderligere »formaninger«, der blev rettet til alle licenshaverne, og hvor ikke mindst muligheden for en opsigelse af licensaftalen med kort varsel skinnede igennem. Hvad i oevrigt angaar licenstagernes oekonomiske egeninteresser imoedegaas WSI's redegoerelse med, at produktionen af dels rigge og dels braetter paa ingen maade staar i teknisk sammenhaeng med hinanden, og at mange licenstagere derudover slet ikke selv fremstiller rigge, men derimod faar disse fra forskellige specialiserede underleverandoerer. Som foelge heraf kunne separat levering af rigge vaere overordentlig interessant for dem oekonomisk, saaledes at der ville vaere tale om en maerkbar konkurrencebegraensning, saafremt en saadan levering hindres.
bb) Den naevnte begraensning var heller ikke omfattet af den specifikke genstand for det i Forbundsrepublikken Tyskland eksisterende patent og er derfor omfattet af anvendelsesomraadet for EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1; i Forbundsrepublikken Tyskland omfatter patentbeskyttelsen nemlig kun riggen.
Det naevnte patent er et saakaldt kombinationspatent. I henhold hertil skal braettet, for at kunne falde ind under patentbeskyttelsen, vaere en del af den beskyttede kombination. De i patentkravene naevnte kombinationselementer - patentkravene er i foerste raekke afgoerende for fastlaeggelsen af beskyttelsens omfang (jf. artikel 84 i Den europaeiske Patentkonvention) - vedroerer kun elementer af en rig, der ved hjaelp af deres saerlige udformning eller deres kombination opnaar en bestemt ny virkning. I det omfang patentkravene tillige naevner sejlbraettet, tjener dette oejensynligt kun til at beskrive den generelle tekniske sammenhaeng, i hvilken denne virkning skal udfolde sig.
Heller ikke inddragelsen af patentbeskrivelsen og de relevante tegninger giver noget andet billede. Dele af en kombination, som opfindelsestanken ikke direkte vedroerer, hoerer ikke til en beskyttet kombination, heller ikke selv om de maatte vaere bestemt til at blive anvendt i den eller endog uundvaerlige. Den i patentbeskrivelsen anfoerte opgave og den foreslaaede loesning (jf. pkt A, afsnit IV, pkt. 1) vedroerer imidlertid udelukkende et nyt sejlfoeringssystem for svoemmebraetter. Den i det foreliggende patent beskyttede opfindelsestanke er begraenset hertil. Dette fremgaar ikke mindst ogsaa af teknikkens stade som meddelt i patentbeskrivelsen, i henhold til hvilken visse haandsejlanordninger allerede var kendt bl.a. til anvendelse paa »surfboards« ved meddelelsen af patent. Der kan imidlertid foerst vaere tale om en patentbeskyttelse ud over teknikkens hidtidige stade. Selv om man skulle oenske at udvide beskyttelsesomfanget ud over den nugaeldende fortolkningsregel i § 14 i den tyske patentlov (jf. tillige artikel 69 i Den europaeiske Patentkonvention) til elementer, i hvilke kun den generelle opfindelsestanke i patentet realiseres i henhold til tyske domstoles hidtidige retspraksis, ville dette ikke have givet noget andet resultat, idet opfindelsestanken begraenser sig til et nyt sejlfoeringssystem, til hvilket braettet som saadant ikke hoerer.
Denne fortolkning bekraeftes gennem de tyske patentmyndigheders behandling af patentmeddelelsen. Patentmyndighedens afgraensning af patentkravet til riggen kommer klart til udtryk i aendringen af det oprindelige hovedkrav til en »rig til et sejlbraet« og i omformuleringen af patentopgaven og loesningen heraf i patentbeskrivelsen. Dette har de tyske patentmyndigheder ogsaa gjort tilstraekkelig tydeligt opmaerksom paa over for patentanmelderen. Denne fortolkning bekraeftes endvidere i de vedroerende dette spoergsmaal allerede afsagte tyske domme, navnlig, i naevnte dom fra Bundesgerichtshof af 10. december 1981, hvor praemisserne ikke omtaler braettet som element af den beskyttede kombination. Paa baggrund af dette entydige sagsforhold findes det ikke noedvendigt at afvente den endelige udgang paa den sag om patentindgreb (jf. pkt. A, afsnit IV, pkt. 3, litra b)), som WSI har anlagt mod en importoer af braetter, og som WSI har betegnet som »proevesag«, ganske bortset fra, at selv en positiv dom for WSI i denne sag paa ingen maade ville fastlaegge patentomfanget med virkning for alle.
Herefter er der ikke grund til at undersoege spoergsmaalet, om EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ikke skulle anvendes, saafremt det tyske patent i realiteten ogsaa omfatter sejlbraettet.
cc) Endelig kunne der heller ikke af patentrettens specifikke genstand udledes nogen ret til at paalaegge licenstagerne pligt til kun at saelge rigge sammen med godkendte braettyper, heller ikke ud fra det saakaldte »indirekte patentindgreb«. Det drejer sig om en ret for patenthaveren til over for tredjemand at forbyde det levere eller tilbyde at levere andre end personer, der er berettiget til at udnytte den patenterede opfindelse, midler til at ivaerksaette opfindelsen, saafremt disse vedroerer et vaesentligt element i denne opfindelse, naar den paagaeldende tredjemand ved, eller omstaendighederne goer det indlysende, at disse midler er egnet og bestemt til at ivaerksaette naevnte opfindelse« (jf. § 10, stk. 1, i den tyske patentlov som affattet i bekendtgoerelse af 16. december 1980, BGBI 1981, Teil I, s.. 1). Allerede efter indholdet og omfanget af patentkravet i Forbundsrepublikken Tyskland forekommer det tvivlsomt, om braetterne overhovedet er »midler« efter denne bestemmelse, og der foelger af denne forskrift heller ikke over for licenstagerne nogen ret til at forbyde, at den patentbeskyttede genstand bringes paa markedet, medmindre det sker i forbindelse med saadanne »midler«. Licenstagerne er helt generelt i foelge denne bestemmelser »personer, der er berettiget til at udnytte den patenterede opfindelse«. Af samme aarsag ville en saadan forbudsret heller ikke kunne goeres gaeldende over for braetfabrikanter, der ikke har faaet licens, i det mindste saa vidt de begraenser sig til kun at fremstille saadanne braetter og kun tilbyder disse til licenstagerne med det formaal at kombinere dem med patentbeskyttede rigge eller af disse modtager rigge med det formaal at kombinere dem med deres braetter.
c) Den ovenfor naevnte konkurrencebegraensning kom igen til udtryk i den maade, hvorpaa licensafgifterne i aftalerne beregnes efter nettosalgsprisen for det af licenstageren udbudte komplette sejlbraet. Ogsaa denne forpligtelse faldt - i det omfang den vedroerte sejlbraetter fremstillet under det tyske patent nr. 19 14 602.4.-22 - i det foreliggende tilfaelde ind under EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
Hvis beregningen af licensafgifterne, naar disse skal betales paa basis af antal enheder solgt, ikke er knyttet til de i henhold til den licens beskyttede opfindelse fremstillede produkter er der risiko for, at licenstagerens produktion i forhold til konkurrenternes produktion paalaegges omkostninger, som licenstageren ikke kompenseres for gennem fordelen ved udnyttelsen af patentet. Som allerede anfoert ovenfor omfatter det tyske patent ikke braettet. Det kan ganske vist i mange tilfaelde af praktiske aarsager vaere noedvendigt ikke at laegge den enkelte genstand, der er omfattet af licensen, til grund for beregningen af licensafgifterne, men derimod et produkt paa et hoejere produktionstrin, hvori den patenterede genstand indfoejes, og sammen med hvilken den markedsfoeres. AArsagerne hertil kan bl.a. vaere, at antallet af fremstillede eller brugte genstande eller deres vaerdi kan vaere svaert af fastlaegge enkeltvis i en kompleks prduktionsproces, eller at der for den enkelte patenterede genstand ikke eksisterer nogen efterspoergsel, som licenshaveren forhindres i at imoedekomme gennem en saadan beregningsmetode. Under saadanne omstaendigheder kan denne beregningsmetode i konkurrenceretlig henseende anses for at vaere neutral, derimod er beregningen paa ingen maade altid tilladt, selv om den - saaledes som WSI har paastaaet i denne forbindelse - skulle vaere »saedvanemaessig«.
Omstaendigheder af naevnte art forelaa ikke i det foreliggende tilfaelde: produktionen af rigge og deres komponenter paa den ene side og braetter paa den anden side staar ikke i nogen teknisk sammenhaeng. Licenstagerne selv faar de fleste leverancer heraf fra forskellige underleverandoerer, som beregner hver enkelt del for sig. Ogsaa selv om der foerst ved en kombination af braet og rig opstaar et brugsfaerdigt endeligt produkt, er denne kombination dog saa let at etablere for enhver, at der er en livlig efterspoergsel efter hver enkelt del, fra fabrikanter af andre braettyper, eller fra en gros- eller detailhandlere eller ogsaa fra endelige forbrugere. I betragtning af den stigende udbredelse af windsurf-sporten maa der endog regnes med en yderligere efterspoergselsfremgang, idet stadig flere erfarne sportsfolk erhverver braetter med forskelligt anvendelsesformaal, som imidlertid alle kan kombineres med samme rig.
Mens der saaledes ikke fandtes nogle objektivt tekniske aarsager til denne maade at beregne licensafgiftene paa, var metoden med til at forhindre licenstagerne i at drive virksomhed paa de separate markeder for braetter og rigge.
For det foerste indebar afgiftsmetoden, at WSI kraevede afgift for hver af sejlbraettets hovedkomponenter, dvs. braettet og riggen, som licenstageren leverede. Licenstagerne var saaledes forpligtet til at betale afgift, ogsaa i de tilfaelde, hvor de kun solgte braettet alene, der ikke er omfattet af det tyske patent.
Desuden maatte afgifterne beregnes paa grundlag af en fiktiv pris for et komplet sejlbraet i det tilfaelde, hvor hovedkomponenterne, nemlig et braet eller en rig, blev solgt separat. Navnlig ville der, saafremt en rig blev solgt alene, blive tale om en drastisk omkostningsstigning som foelge af de stigende afgifter, isaer naar man tager den lavere pris for en rig i forhold til et braet i betragtning. Ganske vist kunne der vaere fremkommet identiske eller lignende omkostninger, saafremt WSI havde kunnet paalaegge tilsvarende hoejere afgifter baseret paa salgsprisen for en rig alene. Men saa laenge grundlaget for beregning af licensafgifterne udelukkende var det komplette sejlbraet, foelte licenstagerne sig foranlediget til i deres beregninger at fordele afgiftsomkostningerne paa braettet og riggen. Derved blev salget af rigge alene oekonomisk uinteressant, idet det provenu, der kunne opnaas gennem et saadant salg, maatte daekke afgifter baseret paa salgsprisen for et meget dyrere produkt. Hertil kom vanskeligheden for licenstagerne med at bestemme, hvilken af de forskellige modeller i deres produktion der skulle have vaeret lagt til grund ved en fiktiv afgiftsberegning af vaerdien af et komplet sejlbraet. Under disse omstaendigheder var den naevnte metode til beregning af afgifter egnet til at afholde licenstagerne fra at saelge rigge alene, og dette uafhaengigt af det i aftalerne indeholdte forbud, der tjente samme formaal. Et resultat heraf var dels, at andre braetfabrikanter blev forhindret i at supplere deres sortiment med de patenterede rigge og dels, at licenstagerne blev overtalt til kun at saelge braetter og rigge sammen, selv om der er efterspoergsel efter de to komponenter uafhaengigt af hinanden.
d) Ogsaa det forhold, at fremstillingslicensen for det tyske patent nr. 19 14 602.4-22 var begraenset (bortset fra over for Ostermann og Shark) til et bestemt produktionssted i Forbundsrepublikken Tyskland, samt i forbindelse hermed WSI's ret til omgaaende opsigelse i tilfaelde af, at licenshaveren flytter produktionssted var omfattet af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1,
Stillet over for den stadige trussel om ophaevelse af aftalen var den enkelte licenstager i det mindste faktisk forpligtet til at undlade at fremstille braetter eller rigge andre steder end paa det fastlagte produktionssted. Dermed gav han i praksis afkald paa den mulighed, enhver tredjemand har for, i de omraader inden for faellesmarkedet, hvor licensgiveren ikke nyder nogen patentbeskyttelse, at optage produktionen af sejlbraetter og at afsaette dem dér uden at blive paalagt nogle omkostninger i forbindelse med licensafgifterne for udnyttelsen af patentet. Et saadant formaal og en virkning heraf fremgik udtrykkeligt af aftalerne mellem WSI og S.A.N. samt Klepper i den form, de havde frem til udgangen af 1980. Selv om denne formulering derefter blev erstattet af en mindre entydig formulering, der svarede til den allerede eksisterende formulering i de oevrige licensaftaler, betoed dette paa ingen maade, at der ikke, eller ikke laengere, eksisterede nogen tilsvarende faktisk begraensning. Det var fortsat saadan, at enhver flytning af produktionssted, som licenstageren foretog, kunne medfoere opsigelse fra WSI, uden at det i oevrigt - som WSI har paastaaet under proceduren - i den forbindelse kom an paa, om produktionen helt eller blot delvis blev flyttet til omraader uden for det af patentet omfattede omraade.
Paa denne maade opnaaede WSI i det foreliggende tilfaelde at faa licensafgift for alle sejlbraetter, somlicenstagerne afsatte i hele faellesmarkedet, idet de i realiteten ikke maatte fremstilles i det omraade, hvor licensen ikke havde gyldighed. Fremstilling af det patentbeskyttede produkt hoerer ganske vist allerede med til patenttagernes eksklusive rettigheder, saaledes at patentets saerlige genstand giver ret til at paalaegge licenstageren en betalingspligt ved foretagelsen af denne handling inden for et patents gyldighedsomraade. Det hoerer imidlertid ikke med til patentrettens saerlige genstand, naar patenthaveren gennem udformningen af licensbetingelserne i det mindste i praksis goer det umuligt for licenstageren at foretage fremstilling i omraader, hvor patentet ikke har gyldighed, uden at betale licensafgifter, og derved indirekte sikrer sig »opfinderloen« ogsaa der, hvor han slet ikke nyder nogen patentbeskyttelse.
Dermed var denne begraensning heller ikke omfattet af meddelelsen om patentlicensaftaler af 24. december 1962 (EFT nr. 139 af 24. 12. 1962, s.. 2922/62), hvori Kommissionen udtalte, at paa grundlag af de den dengang kendte omstaendigheder omfattede forbudet i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ikke bl.a. en geografisk begraensning for licenstageren, hvorved licensen gebraenses til at omfatte en bestemt virksomhed (jf. pkt. 4, litra b)). Denne erklaering gaelder nemlig under alle omstaendigheder kun for omraader, hvor der i realiteten eksisterer en patentbeskyttelse. Spoergsmaalet om, hvorvidt det i denne aftalen ligeledes indeholdte forbud mod, at licenstagerne flytter deres produktionssted inden for det af patentet omfattede omraade, i modstrid med ovennaevnte meddelelse ogsaa falder ind under EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, behoever ikke at blive besvaret under denne procedure.
e) Licenstagernes forpligtelse til at maerke de i Forbundsrepublikken Tyskland fremstillede og solgte braetter »fremstillet paa licens fra Hoyle Schweitzer« eller »fremstillet paa licens fra WSI«, udgoer ligeledes en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. Herved skabtes nemlig det indtryk, at licenstagerens braet var fremstillet paa grundlag af en bestemt industriel ejendomsret eller i det mindste paa grundlag af en bestemt teknisk know-how hos licensgiveren. Det modsatte er imidlertid tilfaeldet. Derved begraensedes licenstagernes muligheder for i det mindste med hensyn til braettet at fremstaa som teknisk uafhaengige og for at styrke deres virksomheds omdoemme gennem de braettyper, som de hver isaer selv har udviklet.
f) Ligeledes var de tyske licenstageres anerkendelse i aftalen af ordmaerket »Windsurfer« og »Windsurfing« samt af logo-figurmaerket, som Ten Cate hidtil har benyttet for sine sejlbraetter i Europa, som gyldigt varemaerke en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
I den foreliggende sag har WSI og Ten Cate selv tilkendegivet, at der hersker betydelig tvivl, om de to maerker har det fornoedne saerpraeg, og isaer om udtrykkene »Windsurfer« og »Windsurfing« i almindelig sprogbrug er blevet en gaengs betegnelse for den her omhandlede sportsgren og det dertil hoerende sportsapparat. Dette ville imidlertid ifoelge lovgivningen i alle medlemsstater vaere til hinder for deres registrering eller opretholdelse som gyldige varemaerker (6).
Ved i henhold til aftalen at undlade at goere brug af denne omstaendighed blev licenstagerne afholdt fra at kunne benytte begreber og symboler, der eventuelt helt generelt og uden henvisning til en bestemt virksomhed for et bredt publikum helt klart betegner en sportsgren. Denne mulighed kunne for licenstagerne betyde et vaesentligt element i deres konkurrencemaessige adfaerd, navnlig i deres reklame. Omvendt skaffede WSI sig en uberettiget konkurrencefordel, hvis den kunne faa monopol paa saadanne begreber til sin egen virksomhed. Medvirkende hertil var licenstagernes pligt til at undlade at anfaegte varemaerkerne. Spoergsmaalet, om en saadan ikkeangrebsklausul vedroerende et varemaerke ogsaa falder ind under EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, naar den er indeholdt i en licensaftale for netop dette vaeremaerke, behoever ikke at blive besvaret under denne procedure; der blev jo netop i det foreliggende tilfaelde ikke givet licens for de paagaeldende varemaerker. I det mindste boer indgaaelsen af en licensaftale vedroerende patenter ikke benyttes til at faa patentlicenstageren til at anerkende gyldigheden af licensgiverens eller tredjemands varemaerker og dermed fratage licenstagerne muligheden for at afklare, om alle konkurrenter har mulighed for at benytte de paagaeldene varemaerker.
g) Forpligtelsen for Ostermann og Shark til ikke at anfaegte det patent, for hvilket der er givet licens, udgjorde ligeledes en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. En saadan ikke-angrebsklausul fratog i det forligggende tilfaelde licenstagerne den mulighed, som enhver tredjemand har, for ved hjaelp af et soegsmaal om patentets ugyldighed at fjerne en - ogsaa med hensyn til patenternes oekonomiske betydning - vaesentlig hindring for deres erhvervsudoevelse. En saadan begraensning er ogsaa af betydning, naar et patent foerst meddeles, efter at en patentmyndighed har foretaget en nyhedsundersoegelse af opfindelsen og en undersoegelse af opfindelseshoejden; en saadan undersoegelse indebaerer nemlig ikke, at der i forbindelse med spoergsmaalet om et opfindelsers patenterbarhed kan ses bort fra indsigelser fra virksomheder, der er interesseret i, at patentet ikke meddeles, eller at der kan ses bort fra ugyldighedssoegsmaal anlagt af saadanne virksomheder.
Selv hvor en licenstager foerst bliver i stand til at anfaegte patentet ved hjaelp af oplysninger, han modtager fra licensgiveren, saa gaar offentlighedens interesse i en principielt fri konkurrence og dermed fjernelsen af den monopolstilling, som man muligvis med urette har givet licensgiveren dog forud for det saerlige forhold mellem parterne i en licensaftale.
h) Ovennaevnte klausuler var hver for sig og samlet ogsaa egnet til at paavirke handelen mellem medlemsstater. Begraensningerne under pkt. I, afsnit I, pkt. 1, litra a) til c) medfoerte, at handelen med braetter og rigge mellem Forbundsrepublikken Tyskland og de oevrige medlemsstater i det mindste blev gjort betydeligt vanskeligere. Begraensningen af licensen til kun at omfatte bestemte braettyper begraensede licenstagernes mulige efterspoergsel efter andre fabrikanters braetter. Disse kunne paa grund af forbudet mod separat levering af rigge, et forbud, der sikredes og forstaerkedes gennem metoden til beregning af licensafgifterne, ikke supplere deres braetter til komplette sejlbraetter saaledes at deres salg i Forbundsrepublikken Tyskland blev hindret. Det samme var tilfaeldet for importoerer af braetter fra andre medlemsstater. Fastlaeggelsen af produktionsstedet (jf. pkt. B, afsnit I, pkt. 1. litra d)) tvang de paagaeldende licenstagere til kun fra Forbundsrepublikken Tyskland at betjene markederne i andre medlemsstater, selv om disse markeder kunne have vaeret forsynet fra andre produktionssteder, hvor produktionen i det mindste ikke ville blive paalagt licensafgifter. Forpligtelsen til at anbringe en licenspaategning paa braettet (jf. pkt. B, afsnit I, pkt. 1, litra e)) samt forpligtelsen til at anerkende licensgiverens varemaerker (jf. pkt. B, afsnit I. pkt. 1, litra f)) indskraenkede licenstagerens erhvervsmaessige udfoldelsesmuligheder i hele Faellesskabet. Den ikke-anfaegtelsesklausul, der gaelder for Ostermann og Shark (jf. pkt. B, afsnit I, pkt. 1, litra g)) styrkede ikke alene licensgiverens patentrettigheder i forhold til de paagaeldende licenstagere, men ogsaa i forhold til alle konkurrenter fra hele Faellesskabet.
I betragtning af den fremtraedende stilling, licenstagerne har sammen med Ten Cate (WSC) paa det tyske marked, og det paagaeldende patents overordentligt store oekonomiske betydning var disse handelshindringer ogsaa maerkbare.
2. Konkurrencebegraensninger med hensyn til afsaetningen
a) Eneforhandlingsaftaler kan - navnlig naar de indgaas mellem virksomheder fra forskellige medlemsstater - vaere omfattet af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, paa grund af den forpligtelse, som de indeholder for leverandoeren til i et bestemt omraade kun at levere den af aftalen omfattede vare til eneimportoeren, samt paa grund af det forhold, at eneimportoeren er paalagt geografiske begraensninger med hensyn til afsaetningen af den af aftalen omfattede vare. De eneforhandlingsaftaler, som i den foreliggende sag eksisterer mellem forskellige parter, er dog ikke - i det omfang de er omfattet af fritagelser i henhold til artikel 1, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning nr. 67/67/EOEF (7) omfattet af proceduren.
aa) Foelgende aftaler indeholdt dog ogsaa et forbud for eneimportoeren mod ikke alene at foere aktiv afsaetningspolitik uden for sit aftaleomraade (jf. vedroerende dette spoergsmaal artikel 2, stk. 1, litra b)) i forordning nr. 67/67/EOEF); men ogsaa mod overhovedet at levere:
1. aftalerne mellem Akutec og virksomhederne Horwa (indtil 1981), derefter Taselaar, Nederlandene, Ertisport, Belgien, og RaFly, Italien;
2. aftalerne mellem Ostermann og Thijs, Nederlandene, og d'Ieteren, Belgien, mellem Klepper og Telstar, (Nederlandene, Intersurf, Italien, Media Loisirs, Frankrig, og Citabel Sports, Luxembourg; samt mellem Shark og Renka Sport, Nederlandene.
For aftalerne i gruppen under pkt. 1 fulgte dette allerede af standardkontraktens ordlyd. For aftalerne i gruppen under pkt. 2 var der ganske vist kun fastsat en forpligtelse til ved leverancer uden for aftaleomraadet at indhente leverandoerens godkendelse men allerede en saadan godkendelsespligt griber ind i eneimportoerens eventuelle salgsdispositioner. Der var derfor tale om konkurrencebegraensninger efter EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. Ved at nedlaegge absolut forbud mod leverancer fra aftaleomraadet eller ved at naegte at give tilladelse til saadanne leverancer er det muligt at afskaerme parternes enkelte afsaetningsomraader fuldstaendigt fra hinanden. Disse aftaler havde dermed til formaal at paavirke andelen mellem medlemsstater hvilket ikke laengere var omfattet af forordning nr. 67/67/EOEF.
bb) Virksomhederne Akutec, Ostermann, Klepper og Shark har tilsammen en fremtraedende stilling paa det tyske marked med ca. 40 %. Ogsaa taget hver for sig er deres stilling betydelig. Ganske vist er der vaesentlige forskelle mellem de enkelte virksomheders markedsandele, men ingen af disse markedsandele er dog saa uvaesentlig, at den afskaermning af det tyske marked, som tilsigtes gennem forbudet mod genindfoersel ikke ville vaere maerkbar.
Akutecs, Ostermanns, Kleppers og Sharks produkter har vundet staerkt indpas i andre medlemsstater; det gaelder navnlig for det vigtige franske og nederlandske marked (jf. pkt. A, afsnit III, pkt. 2). Ogsaa selv om deres markedsandele ikke er lige store overalt, og selv om disse ikke har kunnet konstateres med absolut noejagtighed som foelge af, at markedet for windsurf-apparater er relativt nyt og de deraf foelgene udsving, udgoer dog eksporten til EF's medlemsstater i det mindste for alle parterne en betydelig omsaetningsfaktor. I overensstemmelse hermed maa den i aftalerne tilsigtede fuldstaendige udelukkelse af eneimportoererne ved levering direkte til andre afsaetningsomraader i Faellesskabet betragtes som en maerkbar konkurrencebegraensning.
b) Gennem standarsiserede leveringsaftaler havde Akutec (ved anvendelse af det saakaldte »forhandlerpas«), WSC og Ostermann (ved anvendelse af de saakaldte »partneraftaler« forpligtet detailhandlere i Forbundsrepublikken Tyskland til kun at saelge deres produkter til endelige forbrugere.
aa) Denne forpligtelse hindrede detailhandlerne i ogsaa at levere til andre videreforhandlere og udgjorde, i det mindste for saa som vidt dette forbud vedroerte levering til videre forhandlere i andre medlemsstater, en konkurrencebegraensning efter EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
bb) Aftalerne paavirkede i det foreliggende tilfaelde tillige handelen mellem medlemsstaterne og havde maerkbare virkninger; de sejlbraetter fra Akutec, Ostermann og Ten Cate, som WSC forhandler i Forbundsrepublikken Tyskland, saelges i adskillige af Faellesskabets medlemsstater. Specielt paa det franske og det nederlandske marked har deres produkter vundet staerkt indpas (jf. pkt. A, afsnit III, pkt. 2). Videreforhandlere i disse omraader havde i princippet kunnet vaere interesserede i at faa disse produkter fra videreforhandlere paa det tyske marked, hvor Ten Cate (WSC) og Ostermann i det undersoegte tidsrum havde en betydelig markedsandel (15 % og 25 %) og Akutec trods alt en markedsandel paa 7 %. Der maa desuden tages hensyn til, at i alt naesten halvdelen af udbudet paa det tyske marked - paa grund af disse tre virksomheders ensartede fremgangsmaade - udelukkes fra en eventuel handel mellem medlemsstater.
II. ANVENDELSE AF EOEF-TRAKTATENS ARTIKEL 85, STK. 3
I henhold til artikel 85, stk. 3, kan bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, erklaeres uanvendelige paa enhver aftale, som bidrager til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling, samtidig med at de sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelen herved, og uden at der
a) paalaegges de paagaeldende virksomheder begraensninger, som ikke er noedvendige for at naa disse maal,
b) gives disse virksomheder mulighed for at udelukke konkurrencen for en vaesentlig del af de paagaeldende varer.
Ingen af de hér undersoegte aftaler og former for samordnet praksis er blevet anmeldt til Kommissionen, saaledes at en anvendelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 principielt ikke kan komme i betragtning af formelle aarsager.
1. Patentlicensaftalerne faldt heller ikke ind under artikel 4, stk. 2, nr. 2, litra b), i forordning nr. 17. Dette var i det mindste tilfaeldet for forpligtelsen til kun at saelge rigge fremstillet efter det tyske patent sammen med braettyper, der paa forhaand var godkendt; denne forpligtelse begraensede nemlig licenstagerne ikke blot i henseende til udnyttelsen af licensrettighederne, dvs. udoevelse af patentretten, men derudover deres mulighed for at afgoere, om og i hvilket omfang de ville konkurrere paa markedet for braetter, som ikke er omfattet af det tyske patent. Om end markederne for rigge og braetter er beslaegtede, idet riggene kun kan anvendes sammen med et braet som endeligt produkt, saa maa de to markeder dog anses for separate, hvad angaar efterspoergsel. Paa samme maade gik ogsaa aftalens bestemmelser om beregning af licensafgifterne paa grundlag af salgsprisen for det komplette sejlbraet samt bestemmelserne om pligt til at forsyne braettet med en licenspaategning ud over graenserne for de konkurrencebegraensninger, som i henhold til artikel 4, stk. 2, pkt. 2, litra b), ikke behoever at blive anmeldt.
Naevnte bestemmelse finder heller ikke anvendelse paa forpligtelsen til at anerkende gyldigheden af WSI/Ten Cate's varemaerker, idet disse netop ikke er omfattet licenstagernes licenser. Bestemmelsen finder heller ikke anvendelse paa den Ostermann og Shark paalagte forpligtelse til ikke at anfaegte de af licensen omfattede rettigheder, idet hensigten med den ikke var at begraense licenstagerne i udoevelsen af licensrettighederne, men at hindre dem i at anfaegte selve eksistensen af de af licensen omfattede rettigheder.
I oevrigt ses det heller ikke, at betingelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, skulle vaere opfyldt, idet:
- licensernes begraensning til kun at omfatte bestemte braettyper og pligten til at opnaa godkendelse for nye braetter havde umiddelbart kun begraensende virkninger paa produktionen og fordelingen af varerne; de kvalitets- og sikkerhedskrav til det af licensen omfattede produkt, der gaar ud over patentrettens specifikke genstand, kan imidlertid i det enkelte tilfaelde foere til en forbedring af produktionen af varer og sikre forbrugerne en andel af fordelen herved; derfor kan det heller ikke naegtes, at ogsaa licensgiveren principielt har en interesse i overholdelsen af saadanne normer; selv om han ikke staar over for forbrugeren i licensomraadet som fabrikant og saelger af den af licensen omfattede genstand, saa kan der dog hos forbrugeren opstaa saerlige forestillinger om patenthaverens identitet og om »vaerdien« af dennes patentbeskyttede opfindelse, hvad enten den er blevet kendt gennem diskussionen i offentligheden, patenthaveren har gjort opmaerksom paa sig selv gennem opfindelsespaategningen, eller forbrugeren moeder denne som saelger paa markeder uden for licensomraadet; i en opstilling af saadanne normer ligger der imidlertid ogsaa visse farer for licenstagernes selvstaendighed som erhvervsdrivende og fare for konkurrencefriheden paa det paagaeldende marked som saadant; saadanne normer maa derfor begraense sig til det objektivt noedvendige, paa forhaand og entydigt og detaljeret meddeles licenstageren og gaelde uden forskel for alle licenstagere og for licensgiveren; disse betingelser er ikke blevet opfyldt i det foreliggende tilfaelde paa baggrund af den upraecise formulering i den relevante aftaleklausul; dette gaelder saa meget mere, som kontrollen med braetterne samtidig skulle tjene til at sikre en konkurrencemaessig »afstand« mellem alle parter;
- forpligtelsen til kun at saelge rigge sammen med komplette surfapparater udgoer udelukkende en begraensning af fordelingen af varerne;
- forpligtelsen til at betale licensafgifter paa grundlag af salgsprisen for komplette windsurfere samt forpligtelsen til at maerke sejlbraetterne »fremstillet paa licens fra Hoyle Schweitzer« tjente alene til at sikre og forstaerke de ovennaevnte konkurrencebegraensninger;
- fastlaeggelsen af licenstagernes produktionssted, deres forpligtelse til at anerkende bestemte varemaerker som retsgyldige samt Ostermanns og Sharks forpligtelse til ikke at anfaegte de patenter, for hvilke der er meddelt licens, medfoerer heller ingen forbedringer eller fordele af den i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, omhandlede art.
2. Salgsaftalerne mellem Akutec, WSC og Ostermann og detailhandlerne i Forbundsrepublikken Tyskland faldt heller ikke ind under bestemmelsen i artikel 4, stk. 2, nr. 1, i forordning nr. 17. forbudet i aftalerne mod levering til andre videreforhandlere gjaldt nemlig begraensning tillige for eventuelle leverancer til videreforhandlerne i andre medlemsstater og indeholdt dermed et eksportforbud, saaledes at ogsaa import og eksport i denne bestemmelses forstand var omfattet af disse aftaler.
I oevrigt ses der heller ikke med hensyn til disse begraensninger at foreligge omstaendigheder, der kunne tale for en fritagelsen i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3. Ganske vist blev de detailhandlere, der saaledes blev bundet, i aftalerne benaevnt »specialiserede forhandlere«, og de paagaeldende virksomheder har ogsaa paastaaet, at det som foelge af sejbraets saerpraeg var noedvendigt at foere kontrol med forhandlernes kvalifikationer. Ingen af de paagaeldende virksomheder har imidlertid naevnt objektive kriterier, efter hvilke forhandlerne reelt er blevet udvalgt. I oevrigt ville det - selv om der eksisterede et i sig selv tilladt selektivt salgssystem - i alle tilfaelde vaere en for vidtgaaende begraensning med et fuldstaendigt forbud mod enhver form for levering til andre videreforhandlere, dvs. ogsaa til videreforhandlere i selve salgssystemet.
III. ANVENDELSE AF ARTIKEL 15, STK. 2, LITRA a), I FORORDNING NR. 17
I henhold til artikel 15, stk. 2, litra a), i forordning nr. 17, kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder boeder paa mindst tusind og hoejst en million regningsenheder, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10 % af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen, saafremt de forsaetligt eller uagtsomt overtraeder bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal der tages hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed.
1. Skyldspoergsmaalet
a) Patentlicensaftaler
Selv om WSI og licenstagerne oprindeligt maatte vaere gaaet ud fra, at forbudet mod separat levering af rigge, beregning af licensafgift efter salgsprisen for den komplette windsurfer og anbringelse af licenspaategningen paa surfbraettet ville vaere omfattet af det tyske patent i den form, den oprindelige anmeldelse havde, kunne de allerede paa tidspunktet fra den endelige udformning af patentskrifter, som Deutsches Patentamt havde foretaget i begyndelsen af 1974 med hensyn til bekendtgoerelsen af patentet den 27. juni 1974, ikke laengere opretholde denne opfattelse i god tro. Alene den maade, hvorpaa dette patentskrift kom i stand, samt ordlyden af det viste klart, at der var tale om en begraensning af patentbeskyttelsen til kun at omfatte riggen. Naar WSI i verserende retssager mod tredjemand fastholdt, at patentbeskyttelsen i Forbundsrepublikken Tyskland tillige omfattede braettet, og at de naevnte begraensninger derfor skulle vaere daekket af patentrettens specifikke genstand, kan en fastholdese af dette standpunkt - i det mindste i relation til anvendeligheden af EOEF-traktatens konkurrenceregler - i hvert fald ikke fjerne uagtsomhedsantagelsen. Det samme gaelder, selv om det skulle konstateres, at uafhaengige saelgere af surfbraetter under visse omstaendigheder kunne goere sig skyldige i »indirekte patentindgreb«. I det mindste licenshaverne kan nemlig levere rigge til enhver og koebe braetter af enhver i deres egenskab af personer, der er berettigede til at udnytte opfindelsen. Licenstagernes skyld i forbindelse med de naevnte begraensninger maa imidlertid bedoemmes som ringe, idet de har maattet underkaste sig de betingelser herom, som WSI stillede, for overhovedet at opnaa licens. Ogsaa ved gennemfoerelsen af licensaftalerne var det i foerste raekke WSI, der insisterede paa en overholdelse af begraensningerne, og som isaer soegte at hindre separat levering af ringe, saaledes at skylden med hensyn til anvendelsen af artikel 15, stk. 2, i dette spoergsmaal alene ligger hos WSI, medens der ikke boer paalaegges licenstagerne boeder.
Ved vurderingen af WSI's skyld tager Kommissionen hensyn til, at der hidtil ikke foreligger nogen beslutning vedroerende konkurrencebegraensninger af den her omhandlede art.
Den skyld, der maa tillaegges WSI, Ostermann og Shark for det mellem dem aftalte forbud mod at anfaegte det patent, hvortil der var givet licens, maa ses fuldstaendig uafhaengigt af deres bedoemmelse af patentsituationen. Allerede i den naevnte kommissionsmeddelelse om patentlicensaftaler af 24. december 1962 blev saadanne ikke-angrebsklausuler ikke naevnt som vaerende ubetaenkelige i relation til anvendeligheden af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. siden 1972 har Kommissionen til stadighed i sine beslutninger paapeget saadanne klausulers uforenelighed med denne bestemmelse (1). De beroerte parters eventuelle ukendskab til denne retssituation maa i det mindste betragtes som grov uagtsomhed. Den skyld, der tilkommer licenstagerne Ostermann og Shark, maa imidlerid ogsaa her bedoemmes som ringe, da de ogsaa maatte underkaste sig denne betingelse fra WSI, ogsaa paa det punkt skal der kun paalaegges WSI en boede.
Herimod anfoerer WSI, at virksomheden havde maattet acceptere denne aftaleklausul, idet den oprindelig var blevet aftalt af Ten Cate med de paagaeldende virksomheder, og disse virksomheder havde naegtet enhver aendring af aftalerne ved licensaftalens overgang. Denne forklaring kan imidlertid ikke foelges, da det for ikke-angrebsklausulens vedkommende drejer sig om en aftale, der udelukkende belaster licenstagerne. Den er heller ikke blevet bekraeftet af dem.
b) Konkurrencebegraensninger med hensyn til afsaetningen
Det har allerede fra 1964 vaeret fast praksis i Kommissionens beslutninger (9), som ofte er blevet bekraeftet af Domstolen for De europaeiske Faellesskaber (10), at eksport- eller reimportforbud, der er paalagt eneforhandlere, samt forbud, der er paalagt de oevrige videreforhandlere, mod at levere til andre videreforhandlere, udgoer en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler, idet de er egnet til at afskaerme de nationale markeder, for saa vidt som saadanne begraensninger gaar ud over de graenser, der er fastlagt ved forordning nr. 67/67/EOEF, og som ikke er strengt noedvendige for overholdelsen af kravene i selektive distributionssystemer.
Virksomhederne Ostermann, Akutec, Klepper, Shark og WSC, der har medvirket til disse konkurrencebegraensninger, har forsaetligt overtraadt et af de grundlaeggende forbud i Faellesskabets konkurrenceregler; i alle de naevnte tilfaelde var det direkte formaal nemlig at afskaerme de paagaeldende nationale markeder fuldstaendigt. Det forhold, at de paagaeldende virksomheder muligvis i det enkelte tilfaelde ikke har vaeret klar over raekkevidden af disse regler, er uden betydning, idet de under alle omstaendigheder var klar over og tilstraebte den konkurrencebegraensende virkning af deres aftaler (11).
2. Overtraedelsens grovhed og varighed
a) Patentlicensaftaler
Forbudet mod separat salg af rigge samt begraensningerne i forbindelse hermed vedroerende beregningen af licensafgifterne og anbringelsen af licenspaategningen havde i betydeligt omfang paavirket udbudet af windsurf-apparater paa det tyske marked. Andre leverandoerer af braetter fra Faellesskabet, der oenskede at introducere braetter paa det tyske marked sammen med de paa licens fremstillede rigge, blev dermed i princippet helt afskaaret herfra, ogsaa selv om dette i praksis ikke altid lykkedes fuldstaendigt. Denne virkning maatte allerede have slaaet maerkbart igennem fra de tyske patentmyndigheders bekendtgoerelse af patentet den 27. juni 1974 og endnu mere efter den endelige patentmeddelelse (afgoerelse af 31. marts 1978), idet leverandoerer senest fra dette tidspunkt var afhaengige af licenstagernes levering af rigge, saafremt de ikke oenskede at loebe den aabenbare risiko for soegsmaal angaaende patent. Disse restriktioner virkede endeligt i fuldt omfang efter afslutningen af soegsmaalet ved Bundespatentgericht om meddelelse af det af licensen omfattede patent (kendelse af 28. november 1979), hvor gyldigheden af patentet i det vaesentlige blev bekraeftet. Det maa derfor antages, at disse konkurrencebegraensninger allerede har haft maerkbare virkninger for salgsfremstoedene for sejlbraetter i 1978 og 1979, og for salgsfremstoedene i 1980 og 1981.
For saa vidt angaar den ikke-angrebsklausul, som WSI har paalagt Ostermann og Shark, skal der navnlig tages hensyn til, at det patentbeskyttede sejlfoeringssystem i oejeblikket anses for at vaere det eneste brugbare paa markedet, og at patentet dermed ogsaa oekonomisk er af meget stor betydning.
b) Konkurrencebegraensninger med hensyn til afsaetningen
Det er meget vanskeligt konkret at vurdere omfanget af de ellers mulige varebevaegelser, der forhindres gennem de salgsbegraensninger, som Ostermann, Akutec, Klepper og Shark har aftalt med eneimportoerer i andre medlemsstater, og som Ostermann, Akutec og WSC har aftalt med detailhandlere i Forbundsrepublikken Tyskland. De har vaeret i kraft i to til tre aar. Da de her naevnte begraensninger er i direkte modstrid med Faellesskabets integrationspolitik, da deres varighed har vaeret af en ikke ubetydelig laengde, maa de derfor principielt anses for at vaere alvorlige. Det maa imidlertid tages i betragtning, at de deltagende virksomheder kunne paavise, at salgsbegraensningerne i mange tilfaelde ikke blev overholdt; der blev kun af Ostermann og kun i begraenset omfang truffet foranstaltninger herimod. Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse spiller, ud over omsaetningen, ogsaa antallet af de konkurrencebegraensende salgsaftaler, de paagaeldende virksomheder har indgaaet, en rolle.
IV. ANVENDELSE AF ARTIKEL 3 I FORORDNING Nr. 17
Konstaterer Kommissionen, at der foreligger en overtraedelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85 eller 86, kan den i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 paalaegge de deltagende virksomheder at bringe overtraedelsen til ophoer.
Der ganske vist ikke laengere, efter at de naevnte aftaler er blevet ophaevet, noget behov - i det mindste ikke i den form, aftalerne er blevet undersoegt i her - for at paalaegge de deltagende virksomheder at bringe overtraedelserne til ophoer. Der er imidlertid fortsat en interesse i at faa fastslaaet en tidligere eksisterende overtraedelse. Dette foelger dels af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 idet der for en raekke af disse overtraedelser paalaegges boede., Det gaelder imidlertid tillige for de konkurrencebegraensende aftaler, for hvilke der ikke paalaegges boeder, idet det over den interesserede offentlighed er noedvendigt at faa klarlagt, hvorledes Kommissionen stiller sig til disse aftaler i deres helhed; navnlig de klagende parter har en interesse heri -
TRUFFET FOELGENDE BESLUTNING:
Artikel 1
1. Foelgende bestemmelser i de patentlicensaftaler, der blev indgaaet indtil 1981/82 mellem WSI og licenstagerne Ostermann, Shark, Akutec, SAN, Klepper og Marker, udgjorde en overtraedelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1:
1) forpligtelsen for licenstagerne til kun at benytte de af licenserne omfattede patenter til fremstilling af sejlbraetter, hvis braetter forinden var blevet godkendt af WSI;
2) forpligtelsen for licenstagerne til ikke at saelge de under det tyske patent nr. 19 14 602.4.-22 fremstillede rigge separat og uden de af WSI godkendte braetter;
3) forpligtelsen for licenstagerne til at betale licensafgifter for rigge fremstillet under det tyske patent nr. 19 14 602.4.-22 udelukkende paa basis af nettosalgsprisen for et komplet sejlbraet;
4) forpligtelsen for licenshaverne til at maerke de af dem solgte sejlbraetter med paategningen«fremstillet paa licens fra Hoyle Schweitzer«eller»fremstillet paa licens fra WSI;
5) forpligtelsen for licenstagerne til at anerkende ordmaerkerne »Windsurfer« og »Windsurfing« samt et som logo betegnet figurmaerke med form som et stiliseret sejl som gyldig varemaerker.
2. Den mellem WSI og Akutec, S.A.N., Klepper og Marker indeholdte mulighed for at opsige licensaftalen, saafremt licenstagerne indleder, produktion i et omraade, der ikke er omfattet af patentet, udgjorde en overtraedelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
3. Den i aftalerne med Ostermann og Shark fastlagte forpligtelse for licenstagerne til ikke at anfaegte de af licenserne omfattede patenter udgjorde en overtraedelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
Artikel 2
1. Forbudene i de under litra a) til d) omhandlede salgsaftaler mod, at den paagaeldende detailhandler leverer uden for sit aftaleomraade, eller den i samme aftale omhandlede pligt or detailhandleren til at indhente fabrikantens samtykke til at foretage saadanne leverancer, udgjorde overtraedelser af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1:
a) aftalerne mellem Akutec og Horwa, Taselaar, Ertisport og Rafly;
b) aftalerne mellem Ostermann og Thijs og d'Ieteren;
c) aftalerne mellem Klepper og Telstar, Intersurf, Media Loisirs og Citabel Sports;
d) aftalen mellem Shark og Renka Sport.
2. Det forbud, som kan udledes af de under litra a) til c) omhandlede aftaler mod, at detailhandlere leverer varer omfattet af aftalen til andre videreforhandlere i andre medlemsstater, udgjorde ligeledes en overtraedelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1:
a) de af Akutec til detailhandlere udstedte »forhandlerpas«;
b) de af Ostermann med detailhandlere indgaaede »partneraftaler«;
c) de af WSI med detailhandlere indgaaede »partneraftaler«.
Artikel 3
Der paalaegges:
1. Virksomheden WSI en boede paa i alt 50 000 (halvtreds tusinde) ECU, svarende til 113 793 DM forbudet mod separat levering af rigge (artikel 1, stk. 1, nr. 2), forpligtelsen til at betale licensafgifter paa basis af nettosalgsprisen for det komplette apparat (artikel 1, stk. 1, pkt. 3), forpligtelsen til at anbringe en licenspaategning paa windsurf-apparatets braet (artikel 1, stk. 1, pkt. 4) samt det faktiske forbud mod at producere i omraader, der ikke er omfattet af patentet (artikel 1, stk. 2), samt aftalen om ikke-angrebsklausul (artikel 1, stk. 3).
2. Boederne de eksportforbud, der er paalagt eneforhandlerne i andre medlemsstater samt de forbud mod at levere til andre videreforhandlere, som er paalagt handelsvirksomhederne i Forbundsrepublikken Tyskland.
1) virksomheden Ostermann en boede paa 15 000 (femten tusinde) ECU, svarende til 34 138 DM;
2) virksomheden Akutec en boede paa 10 000 (ti tusinde) ECU, svarende til 22 759 DM;
3) virksomheden Klepper en boede paa 10 000 (ti tusinde) ECU, svarende til 22 759 DM;
4) virksomheden Shark en boede paa 5 000 (fem tusinde) ECU, svarende til 11 379 DM;
5) virksomheden WSC en boede paa 5 000 (fem tusinde) ECU, svarende til 11 379 DM;
De naevnte beloeb skal inden tre maaneder fra meddelelsen af denne beslutning indbetales paa konto nr. 260/00/64910 tilhoerende Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber i Bankhaus Sal. Oppenheimer, Koeln.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til:
1. Windsurfing International Inc.,
a) 1955 190th Street, Torrance,
California 90509,
USA;
b) Att.: Hr. patentagent Axel Hansmann,
c/o Licht, Schmidt, Hansmann & Hermann,
Albert-Rosshaupter-Str. 65,
D-8000 Muenchen 70.
2. Windglider Fred Ostermann GmbH,
Comotorstr. 12,
D-6636 UEberherrn-Altforweiler.
3. Shark Wassersportgeraete GmbH,
Auf den Hoehen,
D-2830 Bassum,
4. Akutec Angewandte Kunststofftechnik GmbH,
Staeblistr. 6,
D-8000 Muenchen 71.
5. S.A.N. Warenvertriebsgesellschaft m.b.H.,
Roetelstr. 30,
D-7107 Neckarsulm.
6. Klepper Beteiligungs GmbH & Co. Bootsbau KG
Klepperstr. 18,
D-8200 Rosenheim.
7. Marker Surf GmbH,
Hauptstr. 51-53,
D-8100 Garmisch-Partenkirchen.
8. Windsurfing Central GmbH,
Hainburgstr. 47,
D-6054 Rodgau.
Denne beslutning kan tvangfuldbyrdes i henhold til EOEF-traktatens artikel 192.
Udfaerdiget i Bruxelles, den 11. juli 1983.