#import "/helper.typ": dilo, replika

#dilo("Čekání na Godota", "godot", "<NAME>", "<NAME>", "poválečné", "Irsko", "1952", "drama", "tragikomedie")

#columns(2, gutter: 1em)[
  *Téma*\
  čekání na Godota
  
  *Motivy*\
  čekání na Godota

  *Časoprostor*\
  u stromu, dva dny
  
  *Postavy* \
  _Estragon_ (_Gogo_) a _Vladimír_ (_Danda_) -- vlastně jedna schizofrenní postava\
  _Pozzo_ -- otrokář?\
  _Lucky_ -- otrok?\
  _Chlapec_ -- komunikuje s Godotem

  *Kompozice* -- chronologická, možná taky ne, ale je to jedno; dvě dějství, co na sebe trochu navazují 

  *Jazykové prostředky*\
  vulgarismy

  #colbreak()

  *Obsah*\
  Doslova se jenom čeká na Godota.

  V normální konverzaci je něco, čemu se říká konverzační maximy#footnote[Konverzační Maximy jsou pravidla, jak úspěšně komunikovat. Např. maxima relevance; při popisu události bychom se měli držet hlavní myšlenky a "podstatnosti" sdělení.], tohle dílo porušuje všechny. 

  Snažit se jakkoliv příběhově zkoumat, co se děje, je skvělý způsob jak zjistit, jaké to musí být po lobotomii. 

  *Literárně historický kontext*\
  Je to jedno z nejhranějších dramat dvacátého století.

  #image("cekani_na_godota.png")

]

#pagebreak()

*Ukázka*

#table(columns: 2, stroke: none,
  ..replika("Vladimír", [Co děláte, když upadnete daleko od jakékoli pomoci?]),
  ..replika("Pozzo", [Počkáme, dokud nemůžeme vstát. Pak jdeme dál.]),
  ..replika("Vladimír", [Poručte mu, aby zazpíval, než odejde.]),
  ..replika("Pozzo", [Komu?]),
  ..replika("Vladimír", [Luckymu.]),
  ..replika("Pozzo", [Zazpíval?]),
  ..replika("Vladimír", [Nebo přemýšlel. Anebo recitoval.]),
  ..replika("Pozzo", [Vždyť je němý.]),
  ..replika("Vladimír", [Němý!]),
  ..replika("Pozzo", [Naprosto. Nemůže ani sténat.]),
  ..replika("Vladimír", [Němý! Od kdy?]),
  ..replika("Pozzo", [_(náhle zuřivě)_ Copak mě nepřestanete otravovat svými historkami o čase? To je k zbláznění! Kdy! Kdy! Jednoho dne, to vám nestačí, jednoho dne, který byl jako všechny jiné, oněměl, jednoho dne jsem oslepl, jednoho dne ohluchnem, jednoho dne jsme se narodili, jednoho dne zemřem, ten samý den, ten samý okamžik, to vám nestačí? _(Vážněji)_ Ony rodí rozkročmo nad hrobem, den zazáří na okamžik, pak je opět noc. _(Zatáhne za provaz)_ Kupředu!]),
  ..replika("", [_(Odcházejí. Vladimír je provází až na hranice scény, potom sleduje, jak se vzdalují. Hluk pádu zdůrazněný Vladimírovou mimikou oznamuje, že upadli znovu.
  Ticho. Vladimír přistoupí k spícímu Estragonovi, chvíli ho pozoruje a pak ho
  probudí)_]),

)

#pagebreak()