#import "/helper.typ": dilo

#dilo("Kulička", "kulicka", "<NAME>", "<NAME>", "2. pol 19. st; realismus, naturalismus", "Francie", "1880", "epika", "povídka")

#columns(2, gutter: 1em)[
  *Téma*\
  I přes obětavé činy prostitutky je jí členy vyšší společnosti pohrdáno. 
  
  *Motivy*\
  cestování, společenské rozdíly

  *Časoprostor*\
  během prusko-francouzské války v Normandii
  
  *Postavy* \
  _<NAME> (Kulička)_ -- hodná a kyprá prostitutka\
  _pan a paní Loiseaovi_ -- obchodníci \
  _pan a paní Carré-Lamadonovi_ -- bavlnářský průmysl \
  _hrabě a hraběnka <NAME>_ -- honosní lidé \
  _jeptišky_ -- jeptišky \
  _Cornudet_ -- zrzavý alkoholik \
  _Follenvie_ -- majitel hostince

  *Kompozice* \
  dělení na odstavce, čistě chronologické

  *Vypravěč* -- er-forma

  *Jazykové prostředky*\
  vyprávění a popis, satira, přímá řeč

  #colbreak()

  *Obsah*\
  Deset občanů se od Normandského hotelu vydalo dostavníkem do města Le Havre, aby unikli válce. Brzy mají v dostavníku všichni hlad, jen Kulička si zabalila zásoby a štědře nabídne ostatním. I přes své společenské postavení se může zdát, že do kolektivu zapadla. Dorazí do hostince, kde na noc přespí, ovšem ráno jim zakáže odjet Pruský důstojník. Celá výprava se brzy dozví, že to je kvůli tomu, že se chce vyspat s Kuličkou. Ze začátku jsou všichni rozhořčení, ovšem brzy se nálada rychle změní a začnou jí jejich situaci dávat za vinu. Kulička se po pár dnech nakonec nechá přemluvit a další ráno vyjedou. Všichni si vybalí jídlo, jen Kulička ho ve zmatku zapomněla. Je jí znovu opovrhováno, nikdo se s ní nerozdělí a Kulička se rozpláče.

  *Literárně historický kontext*\
  Autor se sám účastnil prusko-francouzské války. Autor realismu <NAME>. 
]

#pagebreak()

*Ukázka*

[...]

Kulička, jak ve spěchu vstávala, nemohla při tom zmatku ani na nic pamatovat; dívala se
rozhořčeně na všechny ty lidi, jak se živí, a dusila se zlostí. Zpočátku se v ní všechno bouřilo
spravedlivým hněvem; ale rozčilení jí tak sevřelo hrdlo, že se ani nevzmohla na slovo. Nikdo se na ni nepodíval, nikdo si na ni ani nevzpomněl. Cítila, jak je bezmocná proti opovržení těch počestných hňupů, kteří ji napřed obětovali a pak odhodili jako nějakou nečistou věc, kterou už nepotřebují. Tu si vzpomněla, jak jí hltavě spolykali celý košík, plný dobrot. Najednou v ní zuřivost opadla, jako když praskne příliš napjatá struna; ucítila, že má pláč na krajíčku. Ze všech sil se snažila přemoci, bránila se tomu, polykala slzy jako dítě, ale slzy se jí tlačily do očí čím dál víc a víc, zableskly se v koutku víček, zanedlouho jí skanuly z očí dvě veliké kapky a stékaly pomalu po tvářích dolů…

Paní Loiseauová se pod vousy vítězoslavně usmála a zašeptala: „To pláče hanbou.“

#pagebreak()