#import "/helper.typ": dilo

#dilo("Hana", "hana", "<NAME>", "", "současnost", "ČR", "2017", "epika", "historický román")

#columns(2, gutter: 1em)[
  *Téma*\
  Životní příběh tří generací židovské rodiny během 2. sv. v.
  
  *Motivy* \
  Holokaust, obyčejní lidé a strasti

  *Časoprostor*\
  Valašské Meziříčí, Terezín, Osvětim; před, během a po 2. sv. v.
  
  *Postavy* \
  _<NAME>._ -- dcera _Rosy_ \
  _<NAME>._ -- dcera _Elsy H._ \
  _<NAME>._ -- dcera _Elsy H._ \
  _<NAME>._ -- manželka _<NAME>._ \
  _<NAME>_ -- manel _Elsy H._ \
  _<NAME>._ -- přítelkyně _Elsy_ \
  _<NAME>._ -- syn Ludmily \
  _<NAME>_ -- přítel _Hany_ \
  _<NAME>_ -- přítelkyně _Hany_ \
  _<NAME>_ -- děti _Ivy_ a _<NAME>._

  *Kompozice* -- tři velké části "Já, Mira"; "Ti přede mnou", "Já, Hana".

  *Vypravěč* \
  První a druhá část _Mira_, třetí _Hana_.

  *Jazykové prostředky*\
  Nevýrazná spisovná čeština.

  *Obsah*\
  První část nám vypráví devítiletá _Mira_ o svém dětství ve Valašském Meziříčí (1954), kdy ji tyfová epidemie náhle připraví o celou rodinu. Ze dne na den se ocitne v péči své depresivní tety _Hany_. I když je Hana ještě mladá, má zdravotní problémy a potíže komunikovat s lidmi. Život s ní není jednoduchý. _Mira_ má sice střechu nad hlavou a má co jíst, ale citů od tety _Hany_ se nikdy nedočkala.

  Druhá část nás vrátí do meziválečného období a do doby druhé světové války; dospívání naivně zamilované _Hany_ a její tiché, stále nemocné sestry _Rosy_. Přibližuje nelehký život Židů, politickou situaci doby a možnosti emigrace. V okamžiku, kdy začnou platit protižidovské zákony, se změní celý jejich život. Najednou musí chodit nakupovat jen v určité hodiny, nesmějí vlastnit obchod jako dosud, atp.

  V třetí části se změní vypravěč, stává se jím sama _Hana_. Popisuje hrůzy ghetta Terezín, kam byla transportována se svou rodinou. Jen mladší sestru _Rosu_ matka před transportem schovala ke známým. V Terezíně zůstala pouze _Hana_, zbytek rodiny pokračoval dále do Osvětimi. Nikoho z nich už _Hana_ nikdy neviděla. I přes nelidské zacházení, prodělaný tyfus a ostatní strasti se _Hana_ vrátila z koncentračního tábora domů. 

  *Literárně historický kontext*\
  Doufám poměrně jasný.
]

#pagebreak()

*Ukázka*

A to byla pravda pravdoucí. <NAME> byla jediný dospělý,
od kterého jsem nikdy neslyšela slovo nesmíš. Vlastně jsem od
ní málokdy slyšela i nějaké jiné slovo, protože teta Hana skoro
vůbec nemluvila, jenom zírala. Tak divně. Jako kdyby se dívala,
ale neviděla. Jako kdyby odešla, ale tělo zapomněla na židli.
Chvílemi jsem dostala strach, že se najednou sesune na zem
a zbude po ní jen hromádka černých hadrů.

Mohlo mě napadnout, že maminka se bude tety Hany zastávat. T<NAME>ana byla její starší sestra a vlastně jediná příbuz-
ná, kterou jsme měli. Maminka ji měla hrozně ráda, čemuž
jsem se docela divila, protože teta nikdy nedala najevo, že by
jí na komkoli z nás záleželo. Jednou jsem viděla, jak ji po příchodu chtěla maminka obejmout, ale teta ucukla, jako kdyby
se o ni popálila. Maminka se na ni vždycky usmívala, mluvila
na ni konejšivě, jako na malou holčičku, a kdyby ji o to teta požádala, snesla by jí snad i modré z nebe. Ale teta ji ani nikoho
jiného nikdy o nic nepožádala. Prostě jen seděla v obývacím pokoji a dívala se do prázdna a někdy ze sebe vydala krátkou odpověď hlasem, který zněl úplně stejně jako ten maminčin.

Zasedli jsme ke slavnostnímu obědu a já jsem napůl očekávala, že místo svíčkové přistane na mém talíři hrachová kaše.
Během dopoledních výzkumných cest do kuchyně jsem sice
nevypozorovala, že by pro mě maminka vařila hrách, ale z jejího odměřeného chování jsem vytušila, že včerejší záležitost
s koupelí ještě není uzavřená.

Dostala jsem stejné jídlo jako ostatní. Že by mi maminka
u příležitosti svých třicátých narozenin udělila milost?
Už jsem začínala doufat, ale pak přišel čas na moučník.
Nádherné, báječné žloutkové věnečky s lesklou cukrovou polevou, koupené k této zvláštní a mimořádné události přímo
v cukrárně u náměstí.
Maminka je z tácku zvedala stříbrnými kleštičkami a jeden kousek za druhým pokládala na dezertní talířky se zlatým
lemováním, které vyndávala ze sekretáře jen při slavnostních
2 0
příležitostech. První položila před tetu, pak před tatínka, Dagmarku a Otu. Potom se rozhlédla a řekla: „Tak, a ještě jeden
pro mě.“

„A co já?“ zeptala jsem se poněkud unáhleně, protože jsem
věděla, jakou uslyším odpověď.

„Ty si zákusek nezasloužíš. Šla jsi k řece, i když jsi věděla,
že to máš zakázané, a navíc jsi mi ještě lhala.“

#pagebreak()