#import "/helper.typ": dilo, hrule

#dilo("Na západní frontě klid", "zapadni", "<NAME>", "<NAME>", "30. -- 80. léta; svět. lit. 1. pol. 20. st.", "Německo", "1928", "epika", "válečný román")

#columns(2, gutter: 1em)[
  *Téma*\
  boj na západní frontě v WWI
  
  *Motivy*\
  absurdita války, smrt, ztráta iluzí, hodnota přátelství

  *Časoprostor*\
  západní fronta WWI, Rakousko-Uhersko
  
  *Postavy* \
  _<NAME>_ - hlavní postava, 18 letý gymnazista, ztrácí iluze o životě \
  _Kat(zinsky)_ - dobrý přítel, hlava party s intuicí \
  _<NAME>_ - dobrý přítel, s Pavlem se léčí v klášteře, kde umírá \
  _Kantorek_ - bývalý třídní učitel, který žáky nabádal, ať narukují; později i on \
  _Himmelstos_ - velitel výcviku, přísný, terč posměchu, později i na frontě

  *Kompozice* \ 
  chronologická, občas retrospektivní

  *Vypravěč* \
  ich-forma z pohledu Pavla, po Pavlově smrti er-forma

  *Jazykové prostředky*\
  vypravování - spisovná čeština, přímá řeč - hovorová s vulgárními výrazy, historismy a archaismy, nářečí

  #colbreak()

  *Obsah*\
  Gymnazista Pavel po přemlouvání svým třídním učitelem Kantorkem narukuje se svojí třídou do armády, aby bojoval v WWI. Po několika týdenním výcviku pod přísným dohledem Himmelstose se ocitá na frontě. Tam zjišťuje, že válčit je jediná věc, kterou doopravdy dokáže. Zároveň zažívá smrt svých blízkých přátel. Je propuštěn na dovolenou; doma potkává svoji umírající matku a zjišťuje, že už ani tady si nepřijde svůj. Zpátky na frontě zabíjí vlastníma rukama francouzského vojáka. Přežívá jen díky jakési odtažitosti k tomu, co doopravdy dělá. V rukou mu umírá jeho poslední žijící spolužák, když ho raněného nese k lékaři. Sám umírá pár měsíců před koncem války.

  *Literárně historický kontext*\
  Poměrně jasný.
]

#pagebreak()

*Ukázka*

Být trefen či zůstat na živu je stejnou náhodou. V nejpevnějším krytu mohu být
rozmačkán a v otevřeném poli přečkat bez nejmenšího poranění deset hodin
bubnové palby. Každý voják zůstává na živu jen pomocí tisícerých náhod. A každý
voják věří v náhodu a má k ní důvěru.

#hrule()

„Bylo to moc ošklivé tam venku, Pavle?"

Mami, co ti mám na to říc? Nebudeš tomu rozumět a nikdy to nepochopíš. Taky
to nemáš nikdy pochopit. Ptáš se, jestli to bylo ošklivé. Ty, matka. Potřásám hlavou
a povídám: „Ne, mami, ani tak moc ne. Je nás pořád moc pohromadě a pak to není
tak zlé."

"Ano. ale nedávno tu byl <NAME> a ten vypravoval, že to je venku
strašlivé s těmi plyny a s tím vším."

To je má matka, která to říká. Povídá: s tím plynem a s tím vším. Neví, co
povídá, má jenom strach o mne. Mám jí vypravovat, že jsme jednou našli tři
nepřátelské zákopy, které byly ztrnulé ve svých posicích a jakoby mrtvicí trefené?
U předprsně zákopu, v krytech, kde právě byli, stáli a leželi lidé s modrými
obličeji, mrtví.

#hrule()

Budu psát tvé ženě," povídám mrtvému spěšně, „budu jí psát, aby se to ode mne
dověděla, řeknu jí všechno, co říkám tobě, aby netrpěla, budu jí pomáhat a tvým
rodičům taky a tvému dítěti."

Jeho uniforma je ještě napolo rozepatá. Tobolku s papíry lze lehce najít. Ale
zdráhám se ji otevřít. Je v ní legitimace s jeho jménem. Pokud neznám jeho jména,
mohu ho snad ještě zapomenout, čas jej vymaže, tento obraz. Jeho jméno je hřebík,
který se do mne zarazí a který nebude nikdy možno vytrhnout. Je v něm síla, která
bude umět všechno zase vyvolat, bude se to vracet zas a zas a vstávat přede mnou.

Jsou to fotografie ženy a malého děvčátka, uzounké amatérské fotografie před
zdí s břečťanem. Vedle jsou dopisy. Vyndám je a pokouším se je číst. Většině
nerozumím, lze to těžko rozluštit a znám jen málo francouzsky. Ale každé slovo,
které přeložím, proniká mi do prsou jako výstřel, jako bodná rána. Hlava mi bolí
předrážděním. Ale tolik ještě chápu, že těm lidem nesmím nikdy psát, jak jsem
chtěl dřív. Dívám se ještě jednou na fotografie; nejsou to bohatí lidé. Mohl bych
jim jednou anonymně poslat peníze, jestli nějaké někdy později vydělám. Toho se
křečovité chápu, to je aspoň malinká opora. [...]

#pagebreak()