Soome rahvusringhäälingu korrespondent USA-s: Eesti ja Rootsi suhtlevad väljapoole, Soomes räägitakse omavahel(10) Mis on ühist Eestil, Rootsil ja USA-l ning milline riik sellesse seltskonda ei kuulu, küsib Soome rahvusringhäälingu YLE korrespondent USA-s Pirkko Pöntinen. Ja vastab: kolm esimest paistavad teineteiste poliitikas tipptasemel välja, kuid Soome ei kuulu seltskonda. Pöntineni sõnul näitab umbes viimase poole aasta periood, et nii Eesti kui ka Rootsi tipppoliitikud käivad USA-s regulaarselt ja kohtuvad vastavalt oma positsioonile kõrgetasemeliste juhtidega. Soomest on tehtud mõni ministritasemel visiit. Vastuvisiitide kohta tuli värskeim teade nädala alguses. Florida endine kuberner, vabariiklane Jeb Bush külastab juunis Eestit ning jätkab reisi Saksamaale ja Poolasse, mille järel teatab tõenäoliselt erakonna presidendikandidaadiks pürgimisest, kirjutab Pöntinen. President Obama käis Eestis juba eelmisel aastal. Veel kirjutab Pöntinen, et president Toomas Hendrik Ilves esitles nädala alguses oma riigi juba rahvusvaheliselt kuulsaks saanud internetiühendusi ja riigivalitsemise rakendusi Washingtonis Wilson Centeri täissaalile. „Kohal olnud väikese maa mõned oma kodanikud kuulasid uhkelt Ilvese vaba ja huumoriküllast esinemist,“ märgib Pöntinen. Pöntinen märgib ka, et Maailmapank on kutsunud Ilvese maailma arenguraporti nõuandekogu kaaseesistujaks. Nõuandekogus tegutseb teiste hulgas ka Rootsi endine peaminister Carl Bildt. Kui Stefan Löfven valiti sügisel Rootsi peaministriks, oli ta juba novembris ametlikul visiidil New Yorgis ja kohtus endise riigisekretäri Hillary Clintoniga, millega loodi side USA võimaliku tulevase presidendiga, jätkab Pöntinen. Märtsis käis Löfven uuesti USA-s, kus kohtus teiste hulgas asepresident Joe Bideniga ja ajas Rootsile välja kohta ÜRO julgeolekunõukogus aastateks 2017-2018. Pöntineni sõnul on poliitilised sidemed mitmetasemelised: on ministriülesannete hulka kuuluvaid ametireise ja vastuvisiite ning neid, millega sõlmitakse suhteid võimalike tulevaste otsustajatega ja kohtutakse kohalike elanikega. Viimases osas ei ole soomlased Pöntineni hinnangul tempoga kaasas püsinud. „Soome on täis arutelu majandusest ja välispoliitikast. Erinevus Eesti ja Rootsiga on selles, et need riigid suhtlevad väljapoole, Soomes on jutt mõeldud oma elanikkonnale, omas keeles. Brüssel saab aru ja saab midagi teada, sest seal Soomet tuntakse ja tõlgid oskavad oma tööd. Mida räägib järgmine valitsus ja kes toovad sõnumit Atlandi taha?“ küsib Pöntinen. See leht on trükitud DELFI internetiväravast Aadress http://www.delfi.ee/archive/article.php?id=71311703


source: wikipedia

text: Fennekrebane ehk fennek ehk kõrberebane (Vulpes zerda) on koerlaste sugukonda rebase perekonda kuuluv kiskjaline. Fennekrebased elavad Põhja-Aafrika ja Siinai poolsaare kõrbetes ja poolkõrbetes. Ta on kassi- või küülikusuurune pikkade kõrvadega loom. Kuumas kliimas elaval fennekil kiirgub suurte kõrvade kaudu üleliigne soojus, millest ta higinäärmete puudumise tõttu ei saa vabaneda higistamise teel. Suurte kõrvade tõttu on tal ka väga hea kuulmine, mis võimaldab saaklooma kaugelt üles leida. Saba on kohev ja pikk, paks karv on liivakarva. Erinevalt teistest rebastest ei ole fennekil vänget lõhna. Teda peetakse ka lemmikloomana. Fennek on segatoiduline. Süüa armastab ta urus, et olla kiskjate eest kaitstud. Ta võib kaua ilma veeta läbi ajada. Fennek on öise eluviisiga, päeval varjub ta päikese eest urgu. Ta on vilgas ja tal on väga hea hüppevõime. Samuti on ta väga kiire kaevaja. Fennek kui liik ei ole ohustatud, kuid tema arvukus väheneb karusnahaküttide tegevuse tõttu. Loomaaedades näeb fennekit harva. Nimetus ja süstemaatika Fennekil on 32 kromosoomipaari, teistel rebastel 35–39. Sellest lähtudes nimetatakse teda ka Fennecus zerdaks, sest osa teadlasi (ka "Loomade elu") arvab ta omaette perekonda. Rebase perekonda arvati fennek esmakordselt 1980. Fennekrebase lähimaks sugulaseks peetakse afgaani rebast. Nad lahknesid 3–4 miljonit aastat tagasi. Seetõttu on ka võimalik, et hoopis afgaani rebast hakatakse arvama koos fennekrebasega omaette perekonda. Nimetus "fennek" tuleb araabia keelest (fanak tähendab 'rebane'). Fennekit nimetatakse araabia keeles tha'lab saharawi ('kõrberebane'). Mitmes teiseski keeles on fenneki paralleelnimetuseks kõrberebane. Ka liivarebast (Vulpes rueppelli) nimetavad kohalikud mõnikord fennekiks (le fennec). Zerda on naissoovorm (vulpes on naissoost sõna) sõnast zerdus, mida omakorda seostatakse kreeka sõnaga xeros ('kuiv'; viide elupaigale). Liiki kirjeldas esimesena saksa geograaf ja zooloog Eberhard August Wilhelm von Zimmermann 1780 Canis zerda nime all. Levila Fenneki levila moodustavad kõrbe- ja poolkõrbealad Põhja-Aafrikas (Marokos, Alžeerias, Tuneesias, Liibüas, Egiptuses ja Põhja-Sudaanis) ning Siinai poolsaarel (nähtud üks kord 1970. aastate lõpus). Areaali lõunapiir on umbes 14 kraadi põhjalaiust. Väidetavalt on fennekit nähtud ka Araabia poolsaarel, kuid selle kohta puuduvad kinnitatud andmed. Kirjeldus Fennekrebane on küülikusuurune graatsiline, teiste rebastega võrreldes suurte, öiseks nägemiseks kohastunud silmadega ja pikkade radari- või taldrikutaoliste kolmnurksete kõrvadega loom. Ta on kõige väiksem rebane ja üldse kõige väiksem koerlane. Kehaehitus Ta õlakõrgus on tavaliselt 18–22 cm, maksimaalselt kuni 31 cm. Keha ja pea pikkus on kokku 24–41 cm , saba 18–31 cm. Täiskasvanud fenneki kaal algab 1 kilost ega ületa isastel 1,75 kg. Emased on kergemad. Kõrvad Fenneki kõrvad on 15 cm pikkused või pikemadki, tunduvalt pikemad teiste rebaste kõrvadest, ja palju suuremad kui pea. Kõrvad ning väga väike ja terav koon kiirgavad soojust, võimaldades palavuses toime tulla. Suured kõrvad aitavad ka saaklooma kaugelt üles leida. Tema kuulmine on väga terav . Hambad Fenneki hambad on keha suuruse ja eriti koerlaste kohta väga väikesed, sest fennekid ei küti suuri saakloomi. Saba Saba on kohev, peaaegu keha pikkune. Sabaots on must. Karvastik Karv on pehme ja pikk, seljapool on liivakarva kollane (kollakaspruunist kuldseni, liiva peal peaaegu nähtamatu), kõhupool on valge, et vari ei tekitaks värvierinevust. Fennek on rebastest kõige heledam. Karva hele värv aitab kaasa keha termoregulatsioonile. Öösel kaitsevad tihedad karvad külma eest. Paks kasukas ei ole kõrbeasukatele tüüpiline, kuid see tagab hea soojusisolatsiooni, mis on vajalik seetõttu, et lisaks kuivusele iseloomustab fennekrebase elukeskkonda suur ööpäevane temperatuurikõikumine. Öösel kaitsevad külma eest tihedad õhukesed karvad. Äärmuslike temperatuuride tõttu sarnanevad fennekrebase käpad polaarrebase käppadega. Käppade alaosa on tiheda karvaga, et liiva sees oleks parem joosta. Karvad isoleerivad käpad kuumast kõrbeliivast ja pehmendavad samme, nii et saakloomal on teda raske märgata. Pärakuümbrusenäärmed on peidus suurte tüükaliste karvade all. Toitumine Nagu kõik rebased, peab fennek jahti üksinda, küttides kõiki, kellest jõud üle käib: peamiselt putukaid (sealhulgas rändtirtse), kahepaikseid, roomajaid (sisalikke ja madusid), linde ja nende mune ning väikeimetajaid, võimaluse korral ka kalu. Samuti sööb ta võimaluse korral marju ja puuvilju (datleid) ega põlga ära raibet. Häda korral kaevab ta saaklooma liiva seest välja. Fennek haarab saagi kaelahammustusega ning viib selle urgu ja alles siis hakkab sööma, sest tal on endal oht langeda suuremate kiskjate, näiteks kõrbeilvese saagiks. Pereliikmed kaklevad omavahel toidu pärast. Toidukadedus on tavaline. Kuigi fennekipere liikmed hoolivad üksteisest ning on üksteise suhtes sallivad, tahab iga isend kogu toitu endale. Võimaluse korral varuvad nad urgu toidutagavarasid. Fennek joob vett, kui seda on saadaval, kuid suudab pikka aega läbi saada toidust saadava veega, sest teda nähakse tihti veekogudest kaugel. Vee kokkuhoidmiseks on uriin väga kontsentreeritud. Kehatemperatuuri reguleerimiseks fennek vett ei vaja, sest tal puuduvad higinäärmed nagu teistelgi koerlastel. Temperatuuri reguleerimiseks on tal soojust kiirgavad kõrvad ja koon. Vangistuses sööb fennek ka porgandeid, rohelisi ube, õunu ja mune. Paljunemine Paaritumine toimub jaanuarist kuni aprillini. Emane indleb umbes kaks päeva. Sel ajal hoiab ta saba horisontaalasendis ühel pool. Isase jooksuaeg kestab 4–6 päeva ning sel ajal on ta väga agressiivne ja märgistab oma territooriumi uriiniga. Tiinus kestab 49–52 päeva . Pojad sünnivad enamasti hiljemalt mais. Kui kõik kutsikad hukkuvad, aga toitu on piisavalt, võib augustis toimuda teine poegimine. Isane kaitseb emast enne poegimist ja selle ajal. Pesakonnas on tavaliselt 2–4, harva üle 5 kutsika. Emased kaitsevad oma maa-alust pesaurgu, kuhu isased ei sisene. Urg on vooderdatud rohu, sulgede ja villaga . Vastsündinud pojad kaaluvad 30 g ning on kaetud virsikukarva udemetega. Kohtades, kus täiskasvanud fenneki karv on tume, on kutsikate nahk puusöekarva hall. Sündides on neil kõrvad lontis nagu koerakutsikatel ja kinni nagu silmadki. Areng Kutsikate silmad avanevad 10. ja 14. päeva vahel. Pisikesed kõrvad lähevad püsti umbes kahe nädala pärast. Sellest ajast peale on kõrvad kõige kiiremini kasvav kehaosa. Lühikese ajaga jõuavad silmad täissuuruseni. Kolme- kuni neljanädalaselt hakkavad kutsikad saama piima kõrvale tahket toitu. Alates 5. elunädalast hakkavad nad uru juures mängima. Võõrutatakse 9–12-nädalaselt. Esimeseks suveks on kutsikatel iseseisev jahipidamine selge. Suguküpseks saavad noorloomad 6–12-kuuselt. Pojad jäävad perekonna juurde arvatavasti aastaseks saamiseni. Poegi kasvatavad mõlemad vanemad, mõnikord koos varem sündinud järglastega. Eluiga Eluiga on vangistuses 10–14 aastat. Kui pikk on fennekite eluiga looduses, pole teada. Käitumine Fennekite elust looduses on vähe teada. Nende eluviis on videvikuline ja öine, kuigi neid nähakse ka päeval. Seda juhtub siiski harva, sest fennek on väga ettevaatlik ega talu pikaajalist otsest päikesekiirgust. Tavaliselt jääb fennek päeval oma laialt hargnenud maa-alusesse urgu, kuid ka seal vajab ta kaitset kuumuse eest. Ometi armastavad nad mängida soojal liival ja magada päikesest kuumaks köetud esemetel. Toitu otsima läheb fennek alles jahedatel öötundidel. Ka inimese hooldatuna on fennekid aktiivsed peamiselt öösel, erinedes näiteks punarebasest, kelle rütm on suuresti kohanenud inimtegevusega. See võimaldab vähendada energiakulu kehatemperatuuri hoidmisele. Nagu kõik rebased, on fennekid kergesti taltsutatavad. Mitmekesi koos on nad märkimisväärselt kohanemisvõimelised ja mänguhimulised. Ka metsikult eelistavad fennekid elada suuremates rühmades kui teised rebased (kuni 10 isendit). Rühmasisesed suhted ei ole täpselt teada. Mõnikord elab mitu perekonda lähestikku koos, jagades omavahel urge. Paljude elanikega urud on keerukad tunnelite süsteemid, mille keskel on avar ruum. Tunnelid, kus poegi kasvatatakse, võivad olla kuni 5 m pikkused. Kuigi fennekid võitlevad tõsiselt toidu pärast, osalevad nad mitmesugustes sotsiaalsetes mängudes. Võitlus-, küttimis- ja jooksumängud võivad lõppeda tõsiste võitlustega. Fennekid võivad hüpata seisvast asendist kuni 60 cm kõrgusele ja teevad nelja jala pealt horisontaalseid hüppeid. Üldse võib fennek hüpata oma kehapikkusest 4 korda kõrgemale. See on nii väikese looma kohta märkimisväärne ning aitab teiste kiskjate eest põgeneda ja saaki püüda. Fennekid võivad mööda liivaluiteid siia-sinna tuisata, vahetades järsult suunda. Ohu korral suudavad nad põgeneda tänu taiplikkusele ja tugevatele jalgadele. Fennekid on head kaevajad: ohu korral kaevavad nad ennast kiiresti liiva sisse. Öö jooksul võib fennek kaevata 6 meetrit. Vahel kaevab ta saaklooma välja liiva seest. Fennekite suhtlushäälitsused on haukumine, urin ja nurrumine. Elupaigad Elupaigad on kõrb ja poolkõrb. Fennek on kasina kõrbeelu tüüpiline esindaja. Päeva veedab ta liiva sisse kraabitud urus, varjul kõrvetava kuumuse eest. Ökoloogia Fennek kasutab oma biotoobi võimalused täielikult ära. Märkimisväärsed fenneki arvukuse kõikumised on haruldased. Fennek kohaneb halvasti keskkonnamuutustega. Kui arvukus kahaneb, näiteks inimtegevuse tagajärjel, siis taastumine on aeglane. Selle poolest erinevad nad paljudest ebastabiilsete ökosüsteemide liikidest, näiteks polaarrebasest. Isegi punarebane suudab laialdase jahi korral pesakonda suurendada, kuid fennek seda ei tee, kuigi pesakonna suurus sõltub toidu kättesaadavusest. Väikese sündimuse tõttu on fennekid küttimise suhtes eriti tundlikud. Kunagi olid fennekid Põhja-Aafrikas jaotunud enam-vähem ühtlaselt. Praegu aga kütitakse neid mõnes kohas Saharas laialt ilma hädavajaduseta (karusnaha saamiseks). Nad ei ohusta koduloomi ega kahjusta inimese huve. Fennekeid püütakse ka lõksu ning neid peavad lemmikloomadena nii kohalikud elanikud kui ka nende maade inimesed, kus fennek ei ela. Fennekrebane on kantud CITES-i II lisasse. Tervikuna ei ole liik praegu ohustatud, kuid võib sattuda ohtu, kui fennekitega kauplemist ja nende küttimist ei piirata. Paiguti on fennek ulatusliku küttimise tõttu ohustatud ning on paljudes endise areaali osades muutunud üsna haruldaseks või koguni välja surnud. Loomaaedades näidatakse fennekeid harva. Lemmikloomana Fennek on tõenäoliselt ainuke rebase perekonna liik, keda saab kodus pidada, sest erinevalt näiteks punarebasest ei erita nad ebameeldivat lõhna. Haiseda võib fennek juhul, kui ta kardab. Olgugi et fennekid on kergesti taltsutatavad, on nad siiski metsloomad ning nende pidamine lemmikloomana ei ole kõikjal seadusega lubatud. Lemmikloomadena peetavad fennekid jäävad üsna metsikuteks. Nad on küll tavaliselt mänguhimulised ja sõbralikud, seda nii teiste koduloomade kui võõraste inimeste suhtes, kuid teevad kära ega pea korda. Fennekid on vilkad ning mõnikord reserveeritud ja sõltumatu olekuga nagu kassid, kuid energilised ja mänguhimulised nagu koerad. Nad vajavad palju liikumist ja armastavad palju kaevata. Erinevalt kassidest ja koertest ei muutu nad vananedes rahulikumaks. Fennekite sotsiaalse suhtlemise üheks vormiks on teineteise näksimine ja puhastamine, mis saab osaks ka fenneki peremehele. Endast väiksematesse koduloomadesse suhtub fennek kui saagisse või mänguasjasse. Fennekeid saab pidada ainult ruumis, sest õues kaovad nad ära. Kui fennekiga rihma otsas väljas jalutamas käia, võib ta mõne väikese liikuva objekti järele tormates lahti pääseda. Vabadusse pääsenud fennekit on väga keeruline uuesti kinni püüda. Fennekil peab olema puur, kuhu ta saab unisena või ärritununa pugeda. Puur peab olema altpoolt kindel, sest fennek võib muidu puuri põhjast hõlpsasti läbi kaevuda. Fennekid võivad ka puuri varbade vahelt läbi mahtuda. Kui fennek üksinda koju jääb, tuleb ta kindlasti puuri sulgeda, sest ta võib toas palju pahandust teha, näiteks mööblit rikkuda. Oma keha hoiavad fennekid puhta ning neid saab ka õpetada liivakastis käima. Fennekitel on harjumus lohistada toit oma lemmikkohta puuris. Kui selleks on liivakast, siis ta neelab süües koos toiduga ka liiva. Sellepärast ei tohi liiv olla keemiliselt töödeldud. Liivakastil peavad olema kõrged ääred, sest fennek võib liiva laiali puistata. Mõnikord jäävad fenneki jalapadjandi karvade külge liivakamakad, mis tuleb eemaldada. Ka fennek, kes on õppinud puuris olles liivakastis käima, ei suuda vabalt liikudes tavaliselt puhtust pidada, eriti erutatuna. Söödaks soovitatakse juurviljasegu, putukaid (jahuusse, kilke, rohutirtse), puuvilja ja mune. Võib anda ka toorest liha, kuigi see paneb uriini vängelt lõhnama. Võib anda ka kuiva koeratoitu ja kassisöödakonservi. On olemas spetsiaalne metsikute koerlaste valmistoit. Vesi peaks kogu aeg käepärast olema. Enamik fennekeid on inimeste vastu sõbralikud, kuid mõned on agressiivsed. Kui fennek ehmub, võib ta kedagi hammustada või küünistada. Mõned inimesed on fennekite vastu allergilised. Kõik lemmikloomade arstid ei ole valmis fennekitega tegelema. Viited Välislingid Põhjalik ingliskeelne sait fennekitest ja nende pidamisest lemmikloomana Foto Fotod Fennekipoegade pildid Foto Video: Jaapani loomaaias sündisid fennekrebase kolmikud, elu24.ee, 23. juuni 2009 Koerlased


source: fineweb

text: MOON [mo:n] - (mhmm, see on nagu see lill ) Nüüdseks juba paar aastat tagasi otsustasid Roman ja Igor kõrged kokamütsid nurka visataning pöörduda tagasi oma juurte juurde ja sellest kõigest sündis meil Moon. Tsiteerin nüüd üht meie head tuttavat ja lihtsalt suurepärast inimest, kes peale esimest korda Moonis käimist ütles meile: „Selleks, et minna edasi, tuleb minna tagasi!“. Ebatavaline nimi. Ebatavaline asukoht. Aga muidu vägagi tavaline koht. Moonis on meie linnapoistel ja tüdrukul veel suurem väljakutse, mille märksõnadeks on – lihtsus, iseseisvus, kohalik tooraine, ausus ja austus, põhjamaine kargus, Kalamaja nurgatagune. Köögis toimetavad tunnustatud peakokad Roman Zaštšerinski ja Igor Andrejev – külaliste üleüldise heaolu, sooja äraolemise ning hea joogi eest kannab hoolt Jana Zaštšerinski. Selleks, et mitte kõige kallimast toorainest välja võluda kõrgele kokakunstile väärilised maitsed, tuleb teha palju-palju-palju rohkem tööd. Romani ja Igori tagasiminek on meie kõigi edasiminek puhtama, jääkidevabama ja parema igapäevase toidu poole. Mooni tulemist võrdleme küllatulemisega meie omaenda koju. Siin on kõik nii, nagu meile meeldib. Siin tehakse niisugust sööki, nagu just meile meeldib. Iga kokk unistab oma restoranist – Mooni peremehed ja perenaine tegid selle enda jaoks teoks. Tere tulemast meie külla, Roman, Jana ja Igor Moon sai ametliku alguse 1.detsembrist 2009.aastal *********** MOON AVATUD: E - L 12 - 23 P 13 - 21 IGA AASTA JUULIS - MOON ́i pere puhkab! Tel:+372 6 314 575 E-post: firstname.lastname@example.org


Täismatt dispersioonvärv sisetöödeks. Värvi kasutatakse sisetöödel krundina seintel ja lagedel eluruumides, kontorites, lao- ja tööruumides. Sobib ka pinnavärviks lagedele ja galvaniseeritud ventilatsioonitorudele kuivades sisetingimustes. EKORA 3 sobib betoonile, krohvile, pahtlile, tellisele, puidule ja ehitusplaatpindadele. Puitpindade oksakohtade läbituleku vältimiseks krundi puitpinnad FUTURA 3 nakkekrundiga. Krundi metallpinnad FERREX AQUA roostetõrjekrundiga. Enne kasutamist sega korralikult. Vajadusel vedelda veega. Kanna pinnale üks kuni kaks korda pintsli, rulli või pihustiga. Pese töövahendid vahetult pärast kasutamist. Värvitud pind kannatab kerget kulutust. Märghõõrdeklass 2 vastavalt EN 13300 (ISO 1198).


Snapdragon: kasvab seemnest istutamisel - Lilled - 2020 Kui istutate snapdragon seemikud Antirrinum, või lihtsamalt, snapdragon on üks populaarsemaid flaiereid, kes saavad aedniku südamesse meeldida, alustades sõna otseses mõttes mai kõige soojematest päevadest kuni sügiseni esimestele külmadele päevadele. Võib-olla on lill saanud sellist populaarsust alamliikide ja sortide mitmekesisuse tõttu, sest antirrynuma kõrgus võib varieeruda väikestest beebidest (15-25 cm) suurte meesteni (70-120 cm). Õisikate värvivalik ei ole vähem mitmekesine, tal puudub ainult sinine toon. Õisikud lõvi suus ei ole ainult monokromaatilised, vaid ka kahe- ja isegi kolmevärvilised. Õisikute kuju võib olla ka väga mitmekesine. Üks õisik jääb taimele umbes 12 päeva, kogu taime õitsemisperiood on umbes 3-4 kuud. Kasutades ainult ühte sorti snapdragonit, saate täita ja lillepeenrad ja piirid ning kaunistada oma teed, samuti aias asuvaid maastiku lillepeenardeid. Hoolimata snapdragoni suurest populaarsusest on paljudel aednikel seemnete kasvatamisel palju probleeme, arutelud selle üle, millal on parem istutada taimedele ja kas seda tuleks teha üldse, ei vähenda. Samuti juhtub, et paljud inimesed eelistavad osta seemneid, et mitte jälle seemnete, maapinna ja pottidega muretseda. Tegelikult ei ole antirrinumide kasvatamisel midagi ületamatut ning viimastel aastatel on kogenud kasvatajad leidnud palju tehnikat ja nippe, et lihtsustada seda rasket, kuid huvitavat protsessi. Sellest artiklist saate teada, kuidas kasvatada lõvi neelu kodus. Kui olete kunagi snapdragoni külvamisega tegelenud, võite ette kujutada, kui väikesed seemned on. Ühes grammis mahub 5 kuni 8 tuhat seemet. See on väga väike seemne suurus, mis tavaliselt kasvatajatele on kõige raskem. Lisaks on antirrina seemned, nagu enamik väikesi seemneid, valgusest sõltuvad, mis tähendab, et nad vajavad idanemiseks valgust. Seepärast peavad nad külvamisel olema ühtlaselt jaotunud pinnase pinnale ja ei tohi mingil juhul ülalt uinuda. Kui olete juba oma aias kasvatanud snapdragonit ja otsustanud lillest seemneid koguda, on see lihtne teha. Sel juhul on seemnepoodide kogumine kõige parem enne, kui nad on täielikult küpsenud. Varre ülemine osa, mille tulemusena tekivad puuviljakastid, lõigatakse ja riputatakse kuivas kohas paberkotis. Pärast valmimist valavad seemned kuivatatud puuviljadest välja. Ei ole soovitav kasutada kilekotti, kuna vars võib selle sisse mädaneda. Enne istutamist tuleb teie seemneid hoida igas paber- või karbipakendis külmkapis või muus jahedas ruumis, mille temperatuur on umbes + 5 ° C. Seega läbivad seemned täiendava kihistumise ja nende idanevus paraneb. Lõvi kurgu seemned on püsivad elujõulised 4 aastat. Tähelepanu! Oma seemnete kogumine aitab teil kasvatada teatud värvi ja suurusega antirrinumi vastavalt teie soovile, sest kauplustes müüakse lõvi neelu seemneid peamiselt segudes. Antirrinumi seemned, mis on ostetud kauplustes ja turgudel, ei vaja täiendavaid ravimeetodeid. Külvi kuupäevad Küsimus selle kohta, millal istmik on taimedesse istutada, on üks põletavamaid, sest teave selle kohta on eri allikatest väga erinev. Seda küsimust ei saa ühemõtteliselt vastata. Ja kõik sellepärast, et paljude tänapäevaste sortide ja snapdragon hübriidide hulgas on mitu õitsemise poolest väga erinevat rühma. Tavaline, kõige tavalisem snapdragon sordid õitsevad juulikuu ajal, kuid aretatud hübriidid ja mõned lühikese päeva sordid võivad õitseda varakevadel ja isegi talvel, kui neile on antud soodsad tingimused. Seetõttu lugege alati külviku kuupäeva kohta kogu teave seemnekottide kohta. See on oluline! Keskmiselt, et taimed juunis õitsema hakkaksid, tuleks seemikud istutada hiljemalt veebruaris, märtsi alguses. Samuti on vaja arvesse võtta asjaolu, et kõrged snapdragonid vajavad õitsemiseks keskmiselt rohkem aega. Kuigi paljusid alamõõdulisi antirriini sorte võib külvata isegi aprillis ja juuni lõpus, et imetleda nende õitsemist. Venemaa lõunapoolsetes piirkondades, varajase ja sooja kevadega, külvatakse snapdragon sageli aprillis-mais otse avatud maale. Lõppude lõpuks on need lilled väga külmad ja taluvad isegi olulist temperatuuri langust. Nad ei vaja palju soojust, kuid valgus tähendab neile palju. Isegi keskmises bändis saab snapdragonit aias talveks lahkuda, sest nende taimed on oma olemuselt mitmeaastased. Kui lund on palju, siis kevadel leiad arvukalt võrseid, mida on kerge õhutada ja istutada tulevikus lillepeenarde. Seemnete istutamise viisid Tänaseks on mitmeid seemnekultuuride külvamise viise. Nende hulgas on nii traditsioonilisi kui ka neid, mida kasutatakse eriti väikeste seemnete külvamisel, ja spetsiaalset kasvatamise meetodit, kus aknalaual on ruumi. Nad kõik töötavad ja annavad häid tulemusi. Saate neid kõiki proovida või valida kohe endale sobivaim. Traditsiooniline külvimeetod Snapdragon on üsna tagasihoidlik taim, nii et see võib kasvada peaaegu igas pinnases, mida saate seda pakkuda. Standardne pinnas seemikute kasvatamiseks on üsna sobiv. Kuna seemned on väga väikesed, on vaja läbi viia teatud kogus ettevalmistatud pinnast läbi peene sõela. Te saate idaneda seemneid mis tahes sobivas mahus. Snapdragon ei tee halvasti, seetõttu on parem külvata seemned ühes mahutis. Järgmine samm samm-sammult: Paagi põhjas asetage sentimeetrine kiht peenestatud savist või perliidist, mis toimib drenaažina. Kui idanemispaak on väikese kõrgusega, siis ei ole nõrgenemiskiht vajalik, kuid siis on vaja teha mitu auku, nii et liigne niiskus ei seisaks. Täitke mahuti mullaga, saavutamata 2-2,5 cm servad ja kompakteerige see veidi. Lase pinnasel veega nii, et see oleks hästi niisutatud. Kui te ei ole steriliseerinud maapinda, siis võib seda kasta veega. Ülepoole valage 1–1,5 cm ettevaatlikult läbi maa sõela. Maapinna kõige ülemist kihti ei ole vaja tihendada, piisab ainult selle veega, eelistatavalt pihustuspudelist. Kasutades nurga all painutatud paberitükki, jaotage seemned ühtlaselt kogu maapinnale või külvake need ridadesse, nagu soovite. Ülalnäha piserdage veega külvatud seemned pihustuspudelist veidi nii, et need oleksid maapinnale naelutatud. Katke konteiner klaaspakendiga, polükarbonaadiga või asetage ülemine plastikkott. See loob kasvuhooneefekti, mis aitab seemnetel idaneda kiiremini ja mitte kuivada esimestel päevadel pärast idanemist. Pange seemnekonteiner snapdragon seemnetega hästi valgustatud kohas. Soojus ei ole sellisel juhul nii tähtis. Seemned võivad idaneda + 10 ° + 12 ° C juures, kuid optimaalsed temperatuurid on vahemikus + 18 ° С kuni + 23 ° С. Esimesed seemikud võivad ilmuda juba 3-5 päeva, kuid enamik võrseid ilmuvad tavaliselt 10-15 päeva pärast. Allpool olevas videos saate näha kõiki traditsioonilise külvamise antirrynuma nüansse: Kui olete külvanud seemneid üsna harva, siis võib seemikud kasvatada isegi ilma korjatud taimedeta, et taimed juba avatud pinnasesse istutada. Kui te seemikud järk-järgult karastate, saab seda teha isegi mais, kuna noored snapdragonid suudavad taluda isegi lühiajalisi külmu kuni -3 ° -5 ° С. Mahtumata külvamise korral valab antirrinum, nii nagu seemikud kasvavad, pidevalt valget maapinda taimede juurtesse. See aitab taimedel mitte venitada ja täielikult areneda. Snapdragon ei vaja enne maapinnale maandumist väetamist. Niisutamiseks võib vett lisada ainult Fitosporin või Biohumus lahus. Nagu näete, on lõvi näärme edukaks kasvatamiseks seemnest vaja teada mõningaid omadusi ja nüansse. Kuid isegi kodus ei ole selles protsessis midagi eriti keerulist, kuid saate endale ja oma sõpradele pakkuda luksuslikult õitsevaid värvikas lillepeenardeid. Vaadake videot: Pooja - Deep Issac. Latest Hindi Songs 2017. VS Records (Veebruar 2020). Kuidas pojengid kääritada sügisel Peet, peitsitud talveks pankades Copyright 2020 \ none \ Kui istutate snapdragon seemikud


(3) Kompostimisel tuleb biolagunevad jäätmed ladustada tervisele ja ümbruskonnale kahjutult ja sinna ei tohi panna jäätmeid, mis muudavad komposti taaskasutamiskõlbmatuks.


text: Kaukaasia on regioon Aasovi, Musta ja Kaspia mere vahel, kus asuvad Armeenia, Aserbaidžaan ja Gruusia ning Venemaa Föderatsiooni alad kuni Kuma-Manõtši nõoni põhjas. Piirkond seob Lähis-Ida ja Ida-Euroopa lauskmaad, jagunedes Põhja- ja Lõuna-Kaukaasiaks (ehk Taga-Kaukaasiaks), mis on üksteisest eraldatud Suur-Kaukasuse mäestikuga. Kaukaasias elab rohkem kui 50 rahvast, kes räägivad seitsmesse keelkonda kuuluvaid keeli. Seega on piirkond etniliselt ja keeleliselt üks maailma mitmekesisemaid. Keelkondadest kolm – nahhi-dagestani, kartveli ja abhaasi-adõgee – on piirkonna põliskeelkonnad. Kartveli keelkond lahknes teistest üle 14 000 aasta tagasi, mis tähendab, et keeled on omavahel väga kauges suguluses. Kaukaasia alade ajalugu Kaukaasia alad liideti Venemaa keisririigiga, kui Kaukaasia sõdade käigus 18. ja 19. sajandil liideti Venemaa keisririigiga; Peeter I 1722–1723 Iraani sõjakäigu tulemusel liideti ajutiselt Kaspia mere äärseid Derbendi ja Bakuu alasid 1724. aasta Konstantinoopoli rahuleppe põhjal. Vene-Pärsia sõja (1722–1723) ajal okupeeris Venemaa keisririik ajutiselt Bakuu ja Bakuu khaaniriigi, mis oli seni kuulunud Safaviidide Pärsia Impeeriumi alla.1735 aastal loobus Venemaa keisririik Bakuust, kuid alustati Kaukaasias Kizljari (1735–1739) ja Mozdoki kindlustusteliini rajamisega. Pärsia Impeeriumi valitseja Nāder-šahh oli andnud Gruusia aladel Kharthli kuninga tiitli Teimurazile ning Iraklile Kahhethi kuninga tiitli. Kui Nāder-šahh mõrvati 1747. aastal, kasutasid Teimuraz ja Irakli riigis tekkinud ebastabiilsust, et Pärsiast lahku lüüa. Pärsia garnisonid sunniti Gruusiast lahkuma ning koostöös üksteise ning Aserbaidžaani khaanidega moodustasid Pärsia-vastase liidu. Teimuraz II suri 1762. aastal ning Irakli II päris ka Kharthli trooni, ühendades Gruusia. Ta pöördus uuesti Venemaa poole, et saada kaitset Osmanite ja Pärsia eest. 1783. aastal sõlmiti Irakli II ja Katariina II vahel Georgijevski leping, millega Kharthli-Kahhethi kuningriik tunnistas Venemaa ülemvõimu. Vene-Türgi sõja (1768–1774) tulemusel tunnistas Osmanite riik Kabarda ja Põhja-Osseetia liitmist Venemaa keisririigiga. 1796. aastal vallutasid Venemaa väed taas Derbenti, Kuba ja Bakuu, kuid uue Venemaa keisri Paul I trooniletuleku järel viidi Vene väed Taga-Kaukaasiast välja. 1801. aastal allkirjastas keiser Paul I määruse, millega Ida-Gruusia Kharthli-Kahhethi kuningriik liideti Venemaa keisririigi koosseisu. 1803. aastal liideti Megeelia, 1810. aastal Imerethi kuningriigi ja Abhaasia. Venemaa keisririigi Kaukaasiasuunaline Kaukaasia sõda toimus kolme järjestikuse Venemaa keisrii valitsusajal: Aleksander I (valitses 1801–1825), Nikolai I (1825–1855) ja Aleksander II (1855–1881). Venemaa Kaukaasia väejuhtide hulka kuulusid Aleksei Petrovitš Jermolov aastatel 1816–1827, Mihhail Semjonovitš Vorontsov aastatel 1844–1853 ja Aleksandr Barjatinski aastatel 1853–1856. Kaukaasia alade liitmine oli piirkonna erisustest erineva narratiiviga, tasandiku-Kabardat või Gruusia idaosa polnud vaja üldse vallutada, sest need ühinesid kohalike võimukandjate nõusolekul suhteliselt hõlpsasti Venemaa keisririigiga. Armeenia ja Aserbaidžaani territooriumidel asunud khaaniriigid saadi naaberimpeeriumitelt Türgilt ja Iraanilt rahulepingutega. Kuid rolli mängis ka piirkonna eripalgeline pinnamood, Kaukasuse peaaheliku kummalegi poole jäävad tasandikud integreeriti kohalike kuningate, vürstide ja khaanidega Vene riigi koosseisu tunduvalt varem, kui alistati Kaukaasia viimased mägihõimud. 1817. aastal alanud Põhja-Kaukaasia mägirahvaste alistamist juhtis aastatel 1815–1827 kindral Aleksei Jermolov ja 1844–1854 Kaukaasia asevalitseja Mihhail Vorontsov (1782–1856). Pärsia üritas tagasi vallutada Gruusiat ja Dagestani, kuid sai Vene-Pärsia sõjas lüüa. Venemaa väed hõivasid ka 1813. aastal Tabrizi ja Pärsia pidi loovutama Golestāni. Pärast Vene-Pärsia sõja (1804–1813) lõpetanud Gulistani rahulepinguga liideti Kaspia mere ääres asunud ja Pärsiale kuulunud Dagestani, Gruusia Kharthli, Kahhethi, Samegrelo, Imerethi, Guria piirkonnad Gruusias ja Abhaasia ning Armeenia Karabahhia alad. Venemaa sai oma valdusse ka osa tänapäeva Aserbaidžaani territooriumist ning Bakuu, Karabahhi, Gəncə, Shirvani, Derbenti ja Quba khaaniriigi. Venemaa valdusse läks sõja tulemusel ka osa Talõši khaaniriigist. 1826. aastal alustas Pärsia sõda seda kuulutamata 28. juulil 1826 ja Pärsia šahhi vägi vallutas Karabahhi ja Talõši khaaniriigid, hõivas Gəncə (Jelizavetpol) ja piiras Šušat ning mitmes linnas (Bakuus, Šamahõs, Šäkis) puhkesid Venemaa-vastased ülestõusud. Pärsia šahhi vägi sai septembris Šamkiri ja Gändžä lahingus lüüa ning Venemaa väed hõivas Gändžä, suvel 1827 Vagharšapati (Etšmiadizini) ja Nahhitševani, oktoobris Jerevani ja Tabrīzi, ning 1828. aasta alguses Urmia ja Ardabīli. Venemaa vägesid juhtinud kindral Ivan Paskevitši eduka Vene-Pärsia sõja (1826–1828) lõpetanud Turkmanchai lepingu alusel liideti Venemaa keisririigiga 1828. aastal Jerevani ja Nahhitševani khaaniriik. Vene-Pärsia sõdade tulemusel jagati Aserbaidžaani ala kaheks, põhjaosa läks Venemaa keisririigi, lõunaosa Iraani koosseisu. 1828–1829 Vene-Türgi sõja lõpetanud Adrianoopoli rahulepinguga liideti Venemaa keisririigiga Ahhaltsihhe ja Ahhalkhalakhi kindlus ja alad Musta mere rannikul Kubanist Adžaaria põhjapiirini. Vene-Tšerkessi sõja (1763–1864) tulemusel vallutas Venemaa keisririik tšerkesside Tšerkessia. 19. sajandi viimasel veerandil pärast Kaukaasia sõda toimus Tšerkessias, mis hõlmas suurema osa Põhja-Kaukaasiast ja Musta mere kagupiirkonna põhjaosast Venemaa Keisririigi poolt Tšerkesside genotsiid, mille käigus tšerkesse tapeti ja sunniti emigreeruma. Ümberasustatud inimesed läksid peamiselt Osmanite riiki. Põhja-Kaukaasia rahvaste (tšetšeenide, tšerkesside ja dagestanlaste) vastuhakku Venemaa keisririigi Kaukaasia erikorpuse vallutussõdades juhtis Imaam Gazi-Magommed (1795–1832) ja Šamil (1797–1871), kes alistus 1859. aastal sissepiiratud Gunibis ja 1869. aastal lubas Venemaa keisririigi tsaarivõim tal minna Mekasse. Aastatel 1862–1881 oli Kaukaasia asevalitsejaks suurvürst Mihhail Nikolajevitš Romanov, kes resideeris oma ametkonnaga Tiflisis (praegune Thbilisi). Kaukaasia asevalitseja määras ametisse Venemaa keiser otse enda alluvusse, esindas Kaukaasias Vene keisririigi haldus- ja poliitilist võimu ning tal olid erivolitused Põhja- ja Taga-Kaukaasia alade (sh Stavropoli kubermangu ja Kubani oblasti) valitsemiseks. Kaukaasia asevalitseja oli ka Kaukaasia armee (alates 1865 Kaukaasia sõjaväeringkonna vägi) ülemjuhataja, asevalitseja halduspiirkonda nimetati ametlikult Kaukaasia kraiks. Vaata ka Vene-Pärsia sõda Vene-Türgi sõjad Taga-Kaukaasia, Põhja-Kaukaasia Eesti külad Kaukaasias Kaukaasia rahvad Viited Aasia regioonid Euroopa regioonid Ajaloolised piirkonnad


text: Muusika (vanakreeka sõnast μουσική (τέχνη) 'muusade kunst' ladinakeelse sõna (ars) musica kaudu) ehk helikunst (saksa keeles Tonkunst) on üks kaunitest kunstidest, mille materjaliks võivad olla helid: muusikalised helid, mürad ja konkreetse loodus- või inimkeskkonna helid. Muusika ülesmärkimiseks kasutatakse muu hulgas noodikirja. Sõna "muusika" etümoloogia Sõna "muusika" on jõudnud eesti keelde ladinakeelse väljendi (ars) musica vahendusel. See on tõlge vanakreekakeelsest väljendist μουσική (τέχνη) (mousikē (technē)‚ ladina keeles (ars) musica, 'muusade kunst'). Omadussõna μουσική (mousikē) on naissooline vorm sõnast μουσικός (mousikos, 'muusadele omane', 'muusaline', 'haritud') ning on tuletis sõnast μου̃σα (moũsa, 'muusa', laulmise ja poeesia jumalanna, metafoorina 'laul, muusika, poeesia'). Sõna μου̃σα (moũsa, 'muusa') päritolu ei ole teada. Sõna μουσική (mousikē) esineb vormis μουσικᾶς (mousikas) teadaolevalt esimest korda muusikalises tähenduses 476. aastal enne Kristust Pindarose esimeses "Olümpia oodis". Nimisõnana esinesid μουσική ja musica alguses eelkõige muusikateoreetilistes tekstides. Sõna "muusika" on erineval kujul võetud üle peaaegu kõigisse Euroopa keeltesse ning ka araabia keelde. Vaid näiteks tšehhi ja slovaki keeles on muusika tähenduses kasutusel sõna hudba. Muusika mõiste Sõna "muusika" on eri kultuurides aastatuhandete jooksul mõistetud erinevalt. Muusika mõiste Euroopa kultuuri ajaloos Küsimusele, mis on muusika, on püütud läbi Euroopa kultuuri ajaloo anda erinevaid vastuseid. Hoolimata püüdlustest muusikat üldiselt ja põhjalikult määratleda, puudub ühene muusika definitsioon tänapäevani. Tihti on defineeritud vaid muusika eri aspekte: muusika kui ratsionaalne, arvudel põhinev teadus, muusika kui tunnetel põhinev kunst, muusika kui apolloonilise või dionüüsilise alge sümbioos, muusika kui puhas teooria või puhas praktika. Umbes 4. sajandil tõlgiti ladina keelde kreekakeelne sõna μουσική (ladina keeles musica), mis tähendas tol ajal eelkõige matemaatikal põhinevat teoreetilist distsipliini. Muusikast kui kaunist kunstist hakati rääkima alles 17.–18. sajandil protestantlikes ringkondades. Antiikaeg Antiigi muusikakirjanduses leidub erinevaid muusikamääratlusi, millest kaks on eriti olulised. 2. sajandil püüdis Ptolemaios teoses "Harmonica" leida keskteed Aristoksenose ja Eukleidese seisukoha vahel. Ta kirjeldas muusikat kui "võimet kogeda kõrgete ja madalate helide erinevusi". Aristeides Quintilianus seevastu määratles muusika "teadusena meelosest ja sellest, mis meelose juurde kuulub". Ptolemaiose definitsiooni tsiteeris sõna-sõnalt Porphyrios ning Aristotelese oma Iulius Pollux ja Michael Psellos. Antiikaja määratlused langevad kokku selles osas, et muusika materjal on heliread, mis annavad muusikale selle põhiolemuse. Kaks hilisantiigi muusika määratlust annavad muusikale uusi tähendusi. Hippo Augustinus sedastas oma varases kirjutises "De musica": Musica est scientia bene modulandi ("Muusika on kunst püsida taktis"). Tekstis "De institutione musica" tugines Boëthius Ptolemaiosele: Musica est facultas differentias acutorum et gravium sonorum sensu ac ratione perpendens ("Muusika on võime kogeda kõrgete ja madalate helide erinevusi neid meelte ja vaimuga mõõtes"). Augustinuse definitsiooni võtsid sõna-sõnalt üle Pietro Cerone ja Athanasius Kircher ning Boëthiuse oma Praha Hieronymus, Franchinus Gaffurius, Gregor Reisch ja Glareanus. Siis määratleti muusikat esimest korda ka akustilise nähtusena, millest on võimalik mõistusega aru saada ja mida saab meeltega tajuda. Keskaeg Cassiodorus, kes lõi seitsme vaba kunsti mõiste kasutuselevõtul seose antiik- ja keskaja teaduse vahel, defineeris muusikat kui "õpetust, mis avaldub arvudes" (disciplina, quae de numeris loquitur). Sellist loogilis-ratsionaalset arusaama jagasid ka Alkuinus ja Rabanus Maurus. Sevilla Isidor leidis, et "muusika koosneb kõlava rütmi ja laulmise kogemusest" (Musica est peritia modulationis sono cantique consistens). Kõlale ja meeltele orienteeritud arvamust jagasid ka Dominicus Gundisalvi, Robert Kilwardby, Bartholomaeus Anglicus, Walter Odington ja Johannes Tinctoris. Uusplatoonikute eeskujul kirjutati keskaegsetes traktaatides kolme liiki muusikast: musica mundana – kosmiline muusika, mis tähendab kogu universumi harmoonilist korraldust, milles väljenduvad kõik looduse seaduspärasused (need on samuti seotud arvudega) ja mis tekib taevakehade liikumisel. Inimkõrv seda muusikat ei kuule (põhjuste üle vaieldi ägedalt). musica humana – inimeste muusika, mis vastab inimese keha ja hinge proportsioonidele. Hing seoti sfääride harmooniaga ja tal usuti olevat muusikaline korraldus. Ka sellel astmel on tegu sümboolse, mitte reaalse muusikaga, kuigi kõne alla tuleb ka inimese mõjutatavus muusikast. musica instrumentalis – reaalselt kõlav muusika (mitte ainult instrumentaalmuusika). Alles selle muusika madalam aste on seotud usuga. Muusika olemuse teoloogiline seletus sai alguse Augustinusest, kes hilisantiigi filosoofina ja varakristliku teoloogina lõi euroopa muusika jaoks väga elujõulise sünteesi uuspütagoorlaste ja uusplatoonikute tunnetusõpetusest ning kristlikust usuõpetusest. Ta võrdles muusikat ühtviisi nii pütaagorliku kehatu arvuga kui ka surematu hingega. Augustinuse muusika mõiste määratlus muutus keskajal eelkõige tänu Cluny Odo traktaadile "Dialogus de musica", kus laiendati seda teoloogiliste komponentidega, milles oli kesksel kohal arusaam musitseerimisest kui hääle ja vaimu ühtsusest (concordia vocis et mentis). Selle mõtte võttis üle ka Philippe de Vitry. Ühe anonüümse keskaegse käsitluse järgi on muusika õige laulmise teadus (Musica est scientia veraciter canendi), mis tähendas, et laulja teoreetilistest teadmistest või praktilistest oskustest tähtsam on siirus. Seda seisukohta kordasid ka Johannes de Muris ja Fulda Adam. Varane uusaeg 15. ja 16. sajandil käibisid üldiselt Augustinuse ja Boëthiuse muusikamääratlused. Samal ajal nendega muutus järjest populaarsemaks muusikapraktikale tuginev arusaam, et muusika on kunst õigesti laulda (Musica est ars recte canendi) ("Musik ist die Kunst, richtig zu singen"), kusjuures palju kasutati sõnu debite ('kohane', 'vääriline'), perite ('kogenud', 'asjatundlik'), certe ('kindel', 'usaldusväärne') või rite ('kommetele vastav'). Neist sõnadest lähtuvat muusikamääratlust kohtab Johann Spangenbergi, Heinrich Faberi, Martin Agricola, Lucas Lossiuse, Adam Gumpeltzhaimeri ja Bartholomäus Gesiuse puhul, kelle muusikateoreetilised mõtted andsid kuni 17. sajandini suuna ladina koolide õpetusele, kus oli esiplaanil laulmine. Saksakeelse juhtlausena "Muusika on õige laulmise kunst" (Musik ist die rechte Singekunst) tsiteeris seda Daniel Friderici oma tekstis "Musica Figuralis" (1619). 18. sajand 18. sajandi ratsionalism ilmnes ka Gottfried Wilhelm Leibnizi muusikamääratluses: "Muusika on oma suurusest mitteteadliku vaimu salajane arvutuskunst" (Musica est exercitium arithmeticae occultum nescientis se numerare animi, Musik ist eine verborgene Rechenkunst des seines Zählens unbewussten Geistes). Nagu ka antiikaja muusikadefinitsioonides kerkis baroki ajal esile teadusõpetuse ja kunstipraktika dialektiline suhe ning koos sellega muusika topeltfunktsioon. Samas võtmes rõhutas Johann Mattheson oma raamatus "Täiuslik kapellmeister" (Der vollkommene Capellmeister, 1739): "Muusika on teadus ja kunst oskuslikke ja meeldivaid kõlasid targalt seada, omavahel õigesti ühendada ning armsalt kuuldavale tuua, et nende iluhelide kaudu võiksid edeneda Jumala au ja kõik voorused (Musica ist eine Wissenschaft und Kunst, geschickte und angenehme Klänge klüglich zu stellen, richtig an einander zu fügen, und lieblich heraus zu bringen, damit durch ihren Wollaut Gottes Ehre und alle Tugenden befördert werden). Olulise erinevuse pakkus raamatus "Kriitiline muusik Spree ääres" ("Der critische Musicus an der Spree", 1750) välja Friedrich Wilhelm Marpurg: "sõna "muusika" tähendab nii helide teadust kui ka kunsti; ta on teadus, sest tema reeglid viitavad kindlatele põhialustele, ning kunst, kuna neid reegleid rakendatakse ka tegelikult" (Das Wort Musik bezeichnet die Wissenschaft oder die Kunst der Töne; sie ist eine Wissenschaft, insofern ihre Regeln aus gewissen Gründen erwiesen werden können, eine Kunst, insofern die erwiesenen Regeln zur Wirklichkeit gebracht werden können). Isegi muudes selle aja definitsioonides, kus kirjeldati muusikat heakõlalisuse ja ilu kaudu, oli siiski selgelt äratuntav ka ajastu ratsionaalne vaim. Näiteks Leonhard Euler formuleeris 1739. aastal: "Muusika on teadus ühendada eri helisid nii, et nad pakuvad kuulates armsa harmoonia (Musica est scientia varios sonos ita conjungendi, ut auditui gratam exhibeant harmoniam). 19. sajand 18. sajandi lõpust alates Viini klassikalisest koolkonnast ja Prantsuse revolutsiooni eelõhtul sai seni ratsionalistlik muusikamõiste endale diametraalselt vastupidise tahu subjektivistliku, puhtalt tunnetele rõhuva määratluse näol. Kui seni olid muusikat määratlenud põhiliselt muusikud ise, heliloojad või teoreetikud, siis nüüd pakkusid poeedid Wilhelm Heinse, Novalis, Wilhelm Heinrich Wackenroder ja Jean Paul välja uue määratluse romantistliku kunsti ühtsuse esteetika perspektiivist. Nende muusikamääratluste puhul olid esiplaanil isiklikud läbielamised, tunded ja aistingud. Nii formuleeris Johann Georg Sulzer: "Muusika on helide järgnevus, mis sünnib kirglikest tunnetest neid seejärel kirjeldades" (Musik ist eine Folge von Tönen, die aus leidenschaftlicher Empfindung entstehen und sie folglich schildern). Otsekui kogu sajandi mudelina kõlavad Heinrich Christoph Kochi sõnad: "Muusika on kunst väljendada helide abil tundeid (Musik ist die Kunst, durch Töne Empfindungen auszudrücken). Rahvalik seisukoht, et muusika on tunnete keel, on üldlevinud tänapäevani. Samal arvamusel olid ka ajaloolise muusikateaduse rajaja Johann Nikolaus Forkel ning heliloojad Carl Maria von Weber, Anton Friedrich Justus Thibaut ja Richard Wagner. Hämmastavaks kujunes saksa idealismi ja irratsionalismi üleminek, kui muusika ülendati metafüüsilisse ja transtsendentaalsesse sfääri. Nii nimetas Johann Gottfried Herder muusikat "nähtamatu ilmutuseks" (Offenbarung des Unsichtbaren) ning Friedrich Wilhelm Joseph Schellingi jaoks polnud see "muu, kui tajutava universumi enda ülevõetud rütm ja harmoonia" (nichts anderes als der vernommene Rhythmus und die Harmonie des sichtbaren Universums selbst). Lõpuks piiritles Arthur Schopenhauer oma peateoses "Maailm kui tahe ja ettekujutus" ("Die Welt als Wille und Vorstellung", 1819) keskse seisukoha: (Die Musik ist also keineswegs, gleich den anderen Künsten, das Abbild der Ideen; sondern Abbild des Willens selbst, dessen Objektivität auch die Ideen sind: deshalb eben ist die Wirkung der Musik so sehr viel mächtiger und eindringlicher als die der anderen Künste: denn diese reden nur vom Schatten, sie aber vom Wesen). Samas ei saa seda seisukohta pidada absoluutseks, sest ka 19. sajandil säilisid ratsionalistliku muusikamõtlemise järelkajad. Juba 1826. aastal nimetas Hans Georg Nägeli muusikat "helide ja heliridade liikuvaks mänguks" (bewegliches Spiel von Tönen und Tonreihen). Eduard Hanslick leidis 1854. aastal oma muusikaesteetika peateoses "Muusikalisest ilusast" ("Vom Musikalisch-Schönen") lühikeses formuleeringus, et muusika sisu ja objekt on vaid "helisedes liikuvad vormid" (tönend bewegte Formen). Alates 20. sajandist 19. sajandi ideedest on mõjutatud veel näiteks Ernst Kurthi pöördumine muusika irratsionaalsete jõudude poole oma hilises teoses "Romantiline harmoonia ja selle kriis Wagneri "Tristanis"" ("Romantische Harmonik und ihre Krise in Wagners "Tristan", 1920): (Musik ist emporgeschleuderte Ausstrahlung weitaus mächtigerer Urvorgänge, deren Kräfte im Unhörbaren kreisen. Was man gemeinhin als Musik bezeichnet, ist in Wirklichkeit nur ihr Ausklingen. Musik ist eine Naturgewalt in uns, eine Dynamik von Willensregungen). Samuti põhines Hans Pfitzneri muusikaline mõtlemine 1926. aastal veel täielikult hilisromantismi vaimsusel, eelkõige Schopenhaueri vaadetel: (Musik [ist] das Abbild des Ansich der Welt, also des Willens, indem sie dessen innerste Regungen wiedergibt). Modernismi stiilipluralismi tingimustes ei leidunud üldiselt enam väljaütlemisi muusika olemuse kohta, sest heliloojad otsustasid isiklikult oma esteetiliste arusaamade üle. Siiski määratlesid nad muusika definitsiooni omaenda heliloomingu abil. Arnold Schönberg tugines oma "Harmooniaõpetuses" ("Harmonielehre", 1913) antiiksele ideele mimeetilisest kunstist, andes sellele siiski kõrgeima ja äärmuslikema hingestatuse staatuse: (Kunst ist auf der untersten Stufe einfache Naturnachahmung. Aber bald ist sie Naturnachahmung im erweiterten Sinne des Begriffs, also nicht bloß Nachahmung der äußeren, sondern auch der inneren Natur. Mit anderen Worten: sie stellt dann nicht bloß Gegenstände oder Anlässe dar, die Eindruck machen, sondern vor allem diese Eindrücke selbst. Auf ihrer höchsten Stufe befaßt sich die Kunst ausschließlich mit der Wiedergabe der inneren Natur. Nur die Nachahmung der Eindrücke, die nun durch Assoziation untereinander und mit anderen Sinneseindrücken Verbindungen zu neuen Komplexen, zu neuen Bewegungen eingegangen sind, ist ihr Zweck). Samas Igor Stravinski eitas kategooriliselt muusika väljendusvõimet. Tema neoklassitsistlik muusika definitsioon seostub keskaegse ettekujutusega muusikast kui maailmakorralduse printsiibist: (Denn ich bin der Ansicht, daß die Musik ihrem Wesen nach unfähig ist, irgendetwas ‚auszudrücken’, was es auch sein möge: ein Gefühl, eine Haltung, einen psychologischen Zustand, ein Naturphänomen oder was sonst. Der ‚Ausdruck’ ist nie eine immanente Eigenschaft der Musik gewesen, und auf keine Weise ist ihre Daseinsberechtigung vom ‚Ausdruck’ abhängig. Wenn, wie es fast immer der Fall ist, die Musik etwas auszudrücken scheint, so ist dies Illusion und nicht Wirklichkeit. (...) Das Phänomen der Musik ist zu dem einzigen Zweck gegeben, eine Ordnung zwischen den Dingen herzustellen und hierbei vor allem eine Ordnung zu setzen zwischen dem Menschen und der Zeit). Pärast 1945. aastat leidus harva muusika üldisi määratlusi. Ühest küljest olid muusika määratlemise püüdlused juba uusajast peale peaaegu eranditult seotud kunstmuusikaga ning välistasid meelelahutusmuusikat – tantsu- ja salongimuusikat, operetti ja muusikali, džässi, pop- ja rokkmuusikat. Teisalt süvenes suund rääkida muusika määratlemisel vaid üksikutest heliloojatest või isegi üksikutest teostest. Sellised määratlused põhinesid tihti transtsendentaalsusel, näiteks Karlheinz Stockhauseni puhul. Tihti räägiti ka näiteks teiste kunsti- või mõttevaldkondade mõjutustest (happening, fluksus, zen), uutest vaimsetest ideaalidest kuni ümberdefineerimise, "mittemuusika" või ainult ettekujutatava muusikani, millest kirjutas John Cage: (The music I prefer, even to my own or anybody elses’s, is what we are hearing if we are just quiet, Die Musik, die ich bevorzuge, meine eigene oder die Musik anderer, ist das, was wir hören, wenn wir einfach still sind). Muusika mõiste eri kultuurides Tänapäeva lääne kultuur Instrumentaalmuusika on tihti "muusikam" kui vokaalmuusika. Näiteks tšehhikeelne muusikat tähistav sõna hudba tähendab eelkõige instrumentaalmuusikat ja alles seejärel vokaalmuusikat. Sõna muzika tähendab aga ainult instrumentaalmuusikat. Põhiterminoloogia võib hõlmata ka muusikalise maailma kontseptsiooni. Iseloomulik näide on saksakeelsed sünonüümid Musik ja Tonkunst, kus Musik on pigem üldmõiste. Tonkunst tähistab kitsamalt lääne kunstmuusikat ja on saksakeelses erialases kirjanduses selgelt lahutatud levi-, rahva- või euroopavälisest muusikast. Sõnad "rahvalik helikunst" (populäre Tonkunst) või "pärimushelikunst" (Tonkunst der Stämme) ei ole eriti levinud, samal ajal kui muusikateaduslikus ja ilukirjanduses viidatakse sageli saksa (deutsche) ja vahel ka itaalia helikunstile (italienische Tonkunst). Harvem mainitakse inglaste helikunsti (die Tonkunst der Engländer) või ameerika helikunsti (amerikanische Tonkunst). Sõna "helikunst" kasutatakse seega nii kvaliteedi kui ka tuttavlikkuse määratlejana. Hollandi toonkunst, mida kasutatakse kunstmuusika tähenduses, on vähem levinud. Pütagoorlaste kontseptsioon muusikast käsitleb seda seostatuna "sfääride harmooniana": muusikaline harmoonia on seotud sfääridevaheliste matemaatiliste suhetega. Keskaja üks tähtsamaid kontseptsioone muusikast kui harmooniast kuulub Boëthiusele, kes jaotas muusika kolme valdkonda: musica mundana ehk maailma ja universumi harmoonia, musica humana ehk inimese keha ja hinge harmoonia ning musica instrumentalis ehk muusikalised helid. Ida-Aasia Jaapani õpetlase Shigeo Kishibe (1984) sõnul aktsepteeritakse Jaapani kultuuris Euroopa kultuuriruumis kasutatavat muusika laia definitsiooni, mille järgi on muusika nii lääne muusika, traditsiooniline jaapani muusika kui ka muude ühiskondade ja kultuuride muusika. Samas puudub jaapani keeles täpne vaste Euroopa keeltes levinud sõnale "muusika". Jaapani muusikamõiste sisaldab ka muusika kitsamaid liigitusi stiilide ja žanrite, funktsiooni, instrumentatsiooni või muusika ettekandmise aja ja koha järgi. Paljud jaapani muusika teosed kuuluvad selgelt kas biwa, koto, shakuhach'i või shamisen'i stiili ning on funktsioonilt kas kontserdi-, tantsu-, teatri- või rahvamuusika. Nagu ka lääne muusikaga tehakse Jaapani muusikakultuuris eri muusikanähtuste vahel selget vahet, mis väljendub terminoloogias ja notatsioonisüsteemides. Hiina muusikakultuuris tähistatakse muusikat ideogrammiga yue, mida hääldatakse [le] ning mis tähendab Ming Liangi (1985: 11) järgi ühtlasi naudingut ja õnne. See ideogramm tähistab eri kunstiliike: esituskunste, nagu muusikat ja tantsu, kirjandust, kauneid kunste, arhitektuuri ja isegi kokakunsti. Sellega sarnaneb Hiina käsitlus muusikast Euroopa kultuurile iseloomuliku muusika kui muusade valdkonnaga. Ka Hiina muusikas tehakse selget vahet oma- ja võõramaise muusika vahel, eristades mitte ainult stiile, vaid ka kohti, kus muusika on sündinud. Hiinas tegutsevad heliloojad, kes kirjutavad läänelikku muusikat hiinapäraste sugemetega, puhtalt Hiina muusikatraditsioonidest lähtuvat muusikat või ainult lääne muusika kompositsioonitehnikaid kasutavat muusikat. Iraan ja Kesk-Aasia Iraani muusikakultuuri mõistestik ja kontseptsioon esindavad päris hästi ka teisi Kesk-Aasia islamikultuure. Sealne muusikakultuur erineb märkimisväärselt lääne muusikast. Esmapilgul sarnaneb muusika mõiste lääne muusika mõistega, mis jagab muusika ühelt poolt vokaal- ja instrumentaalmuusikaks, teisalt vaimulikuks ja ilmalikuks, samuti läbikomponeeritud ja improviseeritud muusikaks. Suur eripära on kahe kontrastse termini musiqi ja khandan kasutamine. Musiqi tähistab laia muusikaspektrit, mis on võrreldav sõnaga "muusika" lääne kultuuri tähenduses, ent seda kasutatakse eelkõige instrumentaal- ja vähem vokaalmuusika tähenduses. Iraani musiqi tähistab eelkõige meetrilisi, läbikomponeeritud kõlasid. Khandan tähendab lugemist, retsiteerimist ja laulmist ning seda kasutatakse mittemeetrilise, improviseeritud, vaimuliku ja laiemalt süvamuusika žanrite tähenduses (al-Faruqi, 1985). Araabia- ja pärsiakeelsetes nii ajaloolistes kui ka tänapäeva autoriteetsetes traktaatides on sõnaga musiqi tähistatud muusika tihti kritiseeritud. Islami mõjudest lähtudes eristatakse seda selgelt sõnaga khandan tähistatavast muusikast. India Lõuna-Aasia kultuuride arusaam muusikast ja selle terminoloogiast on erinev. Põhja-India kõrgkultuuri mõistesüsteem on sarnane lääne ja Hiina omaga. Lewis Rowelli kohaselt (1992: 9–10) on sõnaga "muusika" võrdväärne sangita, mis varasematel aegadel ühendas muusikat ja tantsu (nagu ka hiina terminoloogias), kuid mis hiljem hakkas tähendama midagi sarnast muusikaga. Tänapäeva India rahvas kasutab seda sõna viidates muusikale, kuid see tähendab siiski rohkem klassikalist või kunstmuusikat. Sõna gita või git märgib kombinatsioonis teiste sõnadega eri muusika žanre, nagu näiteks filmi git (filmimuusika või filmilaulud) ja lok git (rahvalaulud). Keerukad taksonoomiad on india filosoofiale ja kosmoloogiale omased. Teoreetilises kirjanduses jagatakse india muusika, sangita, kategooriatesse stilistiliste omaduste, instrumentide ja instrumendi tüüpide, religioossete seoste ning tantsu ja näitekunsti järgi. Mõiste ise on üks mõtte ja loomingu (rütm, emotsioonid ja rituaalid) kategooriatest. Aafrika Amesi ja Kingi järgi on (1971) hausadel Nigeerias muusika kohta eriti rikkalik sõnavara, kuid ei ole kindlat sõna, millega muusikat tähistada. Erinevate esinejate, esituse sisu ja konteksti kohta on hulgaliselt sõnu, kuid puudub sõna, mis tähendaks konkreetselt organiseeritud heli tekitamist. Ames ja King järeldasid, et sõnale "muusika" on lähima tähendusega rok'o ('paluv'), kuid ka see ei kata kõike, jättes näiteks välja amatöörmuusika. See peegeldab pigem sotsiaalseid hoiakuid muusiku kohta kui tema loomingut. Ameerika ja Okeaania Paljudes Põhja-Ameerika indiaanlaste keeltes ei ole sõna, mis märgiks muusikat, küll aga on sõna, millega tähistada laulu. Võib-olla on see nii vokaalmuusika ülekaalu tõttu, näiteks ka flöödimeloodiaid nimetatakse enamasti lauludeks. Mõnes Ameerika indiaanlaste ühiskonnas (enamiku kultuuride kohta ei ole taolist informatsiooni) on muusika mõiste ühtne, sarnanedes rohkem lääne kui Aafrika ja Kesk-Ida ühiskondade omaga. Näiteks võib tuua Mondana inimesed, keda nimetatakse blackfoot'ideks ('mustjalad'). Nende traditsiooniline kultuur eristab inimpäritolu laule, nagu kõne, ja selliseid, millel on üleloomulikud allikad. Laulud ei olnud ainult verbaalse tähenduse edastajad, vaid need eksisteerisid meie maailmast väljaspool. Laulu ja kõne vahel puudusid vaheastmed. Muusika oli iseloomulik inimestele, loomad ei laulnud. Etnomusikoloogilisest vaatenurgast on muusika olnud ja on endiselt süsteem, mis peegeldab või taasloob sotsiaalset süsteemi, kindlat kontseptuaalset ühiskonna ja kultuuri mikrokosmost. Laulud varieerusid olulisuse järgi, kuid kõik, erinevalt vormidest Iraanis, olid võrdselt laulud. Tavapärane muusika sisaldas ka löökriistamängu, kuigi termini "laul" alla ei kuulunud trummi mängimine. Lisaks on blackfoot'ide keeles sõna passkan, mis tähendab sündmusi, mis sisaldavad laulmist ja tantsimist, ning tseremooniat – inglise keeles nimetatakse seda tavaliselt tantsuks (dance), isegi kui tants ei ole kõige tähtsam komponent. Nende müüte ja sõnastikke uurides ei leia kindlat sõna muusika tähenduses, kuid on olemas vähem üldine "laul" ning üldisem "tantsu-laulu-tseremoonia". Tavalist blackfoot'i küsitledes ei selgunud konkreetseid definitsioone, kuid muusikaga seostati positiivseid väärtusi. Samuti kinnitati, et muusikal on tugev seos blackfoot'ide kultuuriga ja selle kategooriatega. Käitumise vaatlemisel on leitud, et muusikat defineeritakse konkreetselt ning seda nähakse kohalikus kultuuris selgelt eristuva nähtusena (Nettl, 1989). Muusika mõiste poeetilisi määratlusi "Muusika on vaikuse ja heli kohtumine." Muusika päritolu Muusika päritolu kohta on esitatud palju teooriaid. 19. sajandi lõpus – 20. sajandi alguses Charles Darwiniga (1871) seotud teooria kohaselt on muusika pärit loomade ja lindude häälitsustest, mida inimene on bioloogilise evolutsiooni käigus edasi arendanud. Sotsioloog Herbert Spenser ja helilooja Richard Wagner on leidnud, et muusika on pärit ülevast ja emotsionaalsest kõnelemisest. Majandusteadlane Karl Bücher (1896) lähtus tähelepanekust, et muusika rütm koos seda saatvate helidega võimaldab koostööd tegevate inimeste rühmal tegutseda efektiivsemalt ja jõulisemalt. Carl Stumpf (1911) väitis, et laulmist meenutavad helid võimaldavad tavalisest kõnest palju tõhusamat inimestevahelist kommunikatsiooni pikkade vahemaade taha. Siegfried Frederick Nadel (1930) leidis, et muusika on tekkinud seoses vajadusega suhelda jumalate või muude kõrgemate jõududega. Curt Sachs (1943) eristas muusika kahte liiki päritolu: logogenees (muusika lähtub kõneldud sõnast) ja patogenees (muusika on emotsionaalse väljenduse tulemus). Kuna mõnes kultuuris tundub olevat esindatud ainult üks liikidest, leidis Sachs, et muusikal on vähemalt kaks päritoluallikat. See omakorda selgitab, miks eri kultuuride muusika võib olla erinev ning sellel võib olla täiesti erinev funktsioon. Selline arusaam võib selgitada maailma muusika määratut stiilikirevust ja seda, et muusikalised universaalid tegelikult puuduvad. Huvi muusika päritolu kohta taandus pärast 1950ndaid, kuid kasvas uuesti 1990ndatel, kui teemaga hakkasid tegelema muude valdkondade teadlased: loomade kommunikatsiooni uurijad, psühholoogid, evolutsioonibioloogid, füüsilised antropoloogid ja lingvistid. Pärast 2000. aastat on muusika põhilistest funktsioonidest tulenevalt püstitatud palju hüpoteese selle päritolu kohta: virtuoossuse arendamine paarilise juurdemeelitamiseks; muusika kui energia sümbol; perekonna toetamiseks vajaliku paindlikkuse ja leidlikkuse suurendaja; emade häälitsemine, et luua side nii loote kui ka väikelapsega; väikese ühiskonna terviklikkuse säilitamiseks vajalike helide arendamine; vaenlaste hirmutamiseks loodud helid (Wallin jt 2000). Steven Mithen on leidnud, et heliline kommunikatsioon jaguneb kaheks: muusikaks ja kõneks. Aniruddh Pateli uurimused muusika tunnetamise ja inimese aju arengu kohta näitavad, et nähtusel, mida nimetame muusikaks, on inimeste evolutsioonis tähtis koht. Bioloogid, psühholoogid ja semiootikud on pooldanud Darwini vaadet muusikale kui kohanemisvõimele, mis hõlmab sobivust paaritumiseks ja esindab selliseid omadusi nagu energilisus, paindlikkus ja innovaatilisus. Kindlate loomaliikide tekitatud helide analüüs näitab, et neis helides on tihti koos tavalised kommunikatiivsed helid, kutsed paaritumiseks ja "laulud". Selline kõne ja laulu paralleelsus näitab, et muusika võib olla pärit keelega samast või veelgi varasemast ajast. Sotsiaalne antropoloogia ja arheoloogia viitavad sellele, et inimesed laulsid enne instrumentaalmuusika väljaarenemist ning varaseimad muusikainstrumendid olid lihtsad objektid, mida löödi või kraabiti. Seda, et lihtsaid õõnsaid luid hakati muusikainstrumentidena kasutama umbes 40 000 aastat enne meie ajaarvamist, on näidanud arheoloogilised väljakaevamised tänapäeva Saksamaa, Austria ja Sloveenia aladel. Õõnestatud luid ei pruukinud kasutada ainult tänapäeva inimene homo sapiens, vaid ka neandertallased. Ei ole teada, kas varajane instrumentaalmuusika oli osa mingist eraldiseisvast kommunikatsioonisüsteemist või kunstist. Muusika päritolu uurimine võib viia järelduseni, et muusika funktsioonid ja nendega seotud helisüsteemid võivad ilmneda iseseisvana nii varastes inimkultuurides kui ka tänapäeval ükskõik millises kultuuris. Tundub tõenäoline, et mõnes varases ühiskonnas olid olemas hällilaulud, armastuslaulud, sõjalaulud ja hümnid, ilma et nad oleksid seotud üheainsa kommunikatsioonisüsteemi, st muusikaga. Paljudel maailma eraldiseisvatel kultuuridel puudub üks sõna muusika kui terviku jaoks, kuid on olemas väga spetsiifiline sõnavara üksikute žanrite jaoks. Seetõttu on võimalik väita, et muusika kui ühtne kontseptsioon arenes välja vaid maailma teatud kultuurides, sealhulgas näiteks Lääne-Euroopas. Muusika mõiste ja piirid võivad erineda nii kultuuri, ajaloo kui ka sotsiaalse konteksti poolest. Muusikat puudutavate arutelude suur kogus ja mitmekesisus viitab ühelt poolt hoiakute mitmekesisusele, kuid teiselt poolt näitab see ka seda, et arusaam muusika olemusest, määratlusest, iseloomust, kujust ja kontseptsioonist on pidevalt laienenud. Näiteks võib nüüdisaegses lääne kultuuris küsida, kas orkestri häälestamine, John Cage'i teos "4'33", kus ei kõla ühtegi heli, või arvutiprogrammide tekitatud lindude laulu meenutavad helid on muusika. On võimalik, et igasugust mõeldavat heli saab olenemata selle allikast või sotsiaalsest kontekstist lugeda muusikaks. Vaata ka Muusikaportaal Muusika mõisteid Muusika ajalugu Muusikateadus Muusikaajalugu Muusikastiilid Muusika valdkonna elukutsete loend Muusikainstrumendid Muusikaturism Löö kaasa! Vikiprojekt: Muusika Viited Kirjandus New Grove Dictionary of Music and Musician. London, 2001, Vol. 17. Felicia E. Kruse. Is music a pure icon? – Transactions of the Charles S. Peirce Society, 2007, 43(4), lk 626–635. Välislingid Varajase muusika terminoloogia Muusikablogi Militärmusik in Geschichte und Gegenwart. Teos digiteerituna digitaalarhiivis DIGAR Muusika


Adagio trikoo tüdrukule. (117647110) - Osta.ee Eseme ID: 117647110 Eseme ID: 117647110 Seisukord: kasutatud P 06.01.2019 19:51:24 P 03.02.2019 19:51:24 Made in INGLAND. Trikoo tüdrukule - ujuma või võimlema, pikkus õlast hargmikuni 58 cm, rü 25X2 (mõõdud trikoo pealt venitamata). Sobib tüdrukule vanuses 8 - 9 aastat martisha89 küsis 08.01.2019 17:13 ludmillah vastas 08.01.2019 22:54 Думаю, лет на 8-9, я внучке купила (10 лет), мал оказался. Я замеры указала, прикиньте на ребенка.


source: CulturaX

text: Linna komisjon: Tigutorn sobib Tartusse - Äripäev Linna komisjon: Tigutorn sobib Tartusse Komisjoni hinnangul on linnavalitsus ehitusloa andmisel kinni pidanud detailplaneeringust, selle eesmärkidest ning enne seda koostatud eskiislahendusest, mida on korduvalt tutvustatud nii volikogule kui ka avalikkusele. Komisjon avaldas arvamust, et saadud kogemust tuleb edaspidiste arusaamatuste vältimiseks arvestada linna uue ehitusmääruse koostamisel. Komisjon rõhutas ühtlasi, et rajatav hoone on arhitektuuriliselt Tartu linna igati sobiv. Tigutorni rajamisega seonduv jõudis 16. augustil teravalt avalikkuse tähelepanu alla seoses politsei algatatud eeluurimise ja linnavalitsuse arhitektuuri ja ehituse osakonna ruumides korraldatud läbiotsimisega. Tigutorni ehitusel põimuvad Tartu linnajuhtide äri- ja sugulussuhted. Tigutorniks ristitud kõrghoonet ehitab AS Linnaehitus, mille nõukogu juhib Tartu linnavolikogu aseesimehe Hannes Astoki tädipoeg Alar Kroodo. Seos Tartu linnavolikogu ja Linnaehituse vahel ilmneb ka mitme Tartu linnas arendamist ootava krundi omanikfirma Kvintett Kinnisvara OÜ kaudu.


Inna Ligi pälvis kirikusõbra tunnustuse - meiemaa.ee Inna Ligi pälvis kirikusõbra tunnustuse EELK peapiiskop Urmas Viilma annab täna Kuressaare Laurentiuse kirikus Saarte praostkonna sinodijumalateenistusel Saarte praostkonna kirikusõbra tunnustuse üle Muhu pärandkooli algatajale ja kirikuümbruse korrastajale Inna Ligile. Inna Ligi on koos abikaasa Tõnuga aidanud kaasa Muhu pastoraadi, selle ümbruse ja kiriku korrastamisele. EELK Muhu koguduse juhatuse esimehe Mari Luubi sõnul on Ligi eestvedamisel pastoraat saanud uue kivikatuse ja kuur uue roogkatuse, on ehitatud inva-WC, parandatud pastoraadi vundamenti ja restaureeritud pastoraadi aknaid. Tema abiga on rajamisel kiriku maale endise kooliaia kohale EV 100 roosiaed ja pastoraadis käivad renoveerimistööd. “Juba praegu saame aru tema suurest panusest, kuid edaspidi, kui majad ja õued on ilmarahvale kasutada, näeme tema töö vilju veel enam,” ütles Saarte praost Anti Toplaan.


text: Angola (varem eesti keeles Angoola) on riik Aafrika edelaosas Atlandi ookeani kaldal. See piirneb Namiibiaga lõunas, Kongo Demokraatliku Vabariigiga põhjas ja kirdes ning Sambiaga idas. Angola eksklaav Cabinda piirneb Kongo Vabariigiga põhjas ja Kongo Demokraatliku Vabariigiga lõunas. Geograafia Suuremad jõed on Kongo, Kasai, Zambezi, Okavango ja Cunene. Kõrgeim tipp on Bié platool asuv Môco. Majandus Pika kodusõja ajal (1974–2002 august) oli Angola majandus madalseisus ning praktiliselt mingit kasvu ei toimunud. Sõjas sai rängalt kannatada ka infrastruktuur. Pärast kodusõda on majandus aga kiiresti kasvanud. Sisemajanduse kogutoodang elaniku kohta, mis aastal 2005 oli 2800 dollarit, on madal, kuid siiski kõrgem kui enamikul Aafrika riikidel. 2004. aastal sai Angola 2 miljardit dollarit laenu Hiinast, millega parandati sõja ajal hävinud infrastruktuure. Angolas on pärast kodusõja lõppu suurenenud naftatootmine. Kui 2005. aasta lõpus toodeti 1,4 miljonit barrelit naftat päevas, siis 2007. aasta algul juba 2 miljonit barrelit päevas. Naftatootmist kontrollib firma Sonangol Group, mis kuulub Angola valitsusele. 2006. aasta detsembris sai Angola OPEC-i täisliikmeks. 2005. aastal kasvas Angola majandus 18% ja 2006. aastal 26%. Samas suurusjärgus kasvu oodatakse ka 2007. aastal. Nende näitajatega on Angola üks kiireimini kasvavaid majandusi maailmas. Riigil on märkimisväärsed teemandi- ja uraanimaagivarud. Rahvastik 2014. aasta rahvaloenduse järgi on Angolas elanikke 24 383 301 (esialgsed tulemused). Eelmine rahvaloendus toimus 1970. aastal. Siis saadi rahvaarvuks 5 646 166. Kodusõja tõttu ei olnud võimalik vahepeal rahvaloendusi korraldada ja seetõttu lahknesid hinnangud Angola rahvaarvule suurel määral. Eri hinnanguil oli see 12 263 596 (CIA, juuli 2007), 16 329 000 (IMF, 2007), 16 300 000 (PRB, 2007). Suuremad rahvusrühmad on umbundud (37%), kimbundud (25%) ja kikongod (13%). Väiksemad rühmad on ovambod, hererod, lundad, bušmanid ja pügmeed. Haldusjaotus Angola jaguneb 18 provintsiks, mis omakorda jaotatakse 158 vallaks. Provintsid on: Ajalugu Angola esimesteks asukateks olid khoisani hõimud, kelle bantu keeli rääkivad hõimud kõrbealadele tõrjusid. 1483 hakkasid portugallased Angola rannikule rajama tugiposte. 19. sajandil algas Angola ala süstemaatiline allutamine Portugali võimule, mis jõudis lõpule 1920. aastateks. 1975. aastani oli Angola Portugali asumaa. 1950. aastatel alanud vabastusliikumine muutus 1961. aastal relvastatud vastupanuks. 1974. aastal algasid relvastatud kokkupõrked FNLA, UNITA ja MPLA vahel. Kaht esimest toetasid Ameerika Ühendriigid ja LAV, marksistlikku MPLAd toetasid Kuuba ja Nõukogude Liit. 1975 kuulutas MPLA Cabinda eksklaavis välja iseseisvuse. 1994 sõlmiti vaherahu. Kodusõda lõppes 2002. aastal pärast UNITA juhi Jonas Savimbi surma lahingutes. UNITA muudeti parteiks. Vaata ka Angola Rahvademokraatlik Vabariik Angola riigipeade loend Viited Välislingid Riigid Aafrika maad Portugali endised kolooniad


text: Hüpertensioon 1 kraadine - Ennetamine Dunbar'i sündroom või tsöliaakia kere suu stenoos Hüpertensioon on arterites püsiva suurenemise sündroom, kui süstoolne rõhk on suurem kui 139 mm Hg. Art. Ja diastool üle 89 mm Hg. st. Tervisliku inimese normaalne arteriaalne vererõhk on 120 ja 80 mm Hg. Art., (Vastavalt süstoolne / diastoolne). On olemas kahte tüüpi hüpertensioon: esmane (oluline) hüpertensioon ja sümptomaatiline hüpertensioon (ka teisejärguline). Ilmselt iga inimene vähemalt üks kord oma elus seisis silmitsi suurema survega, koges seda ise või õppis seda sugulaste ja sõprade kaebuste kaudu. Hüpertensioon ei ole mitte ainult iseenesest ohtlik, vaid see on ka katalüsaator ja paljud teised, palju ohtlikumad haigused, mis ei ole nii harva surmaga lõppevad. Teadlaste uuringud on näidanud, et vererõhumõõturite muutused 10 mm Hg suurendavad tõsiste patoloogiate ohtu. Kõige rohkem on kahjustatud süda, veresooned, aju ja neerud. Need löövad organid, mistõttu neid nimetatakse ka sihtorganiteks. Selle haiguse täielik ravimine on võimatu, kuid vererõhku saab hoida kontrolli all. Mis see on ja millised on riskitegurid? Hüpertensiooni põhjused on erinevad. Hüpertensiooni jaotus esmasteks ja sekundaarseteks on selle haiguse etioloogia. Esmane episood toimub teatud riskifaktorite taustal sõltumatult. Need hõlmavad järgmist: Pärilikkus. Kahjuks on see haiguse kõige levinum põhjus. Eriti kahetsusväärne, et ükski ravim ei muuda seda riskitegurit ega vähenda selle mõju inimeste tervisele. Paul Sageli mõjutab hüpertensioon naisi, mis on seletatav vastava hormonaalse taustaga. Vanus 55-aastased naised ja 60-aastased mehed on juba peetud hüpertensiooni tekke riskiteguriteks. Rasvumine Liigne kehakaal mõjutab südame tööd ja viib müokardi energiaallikate (südamelihase) kiirele vähenemisele. Liigne kokkupuude stressiga; Hüpodinoomia. 21. sajandi haigus on mitmesuguste elundite ja süsteemide töö katkemine istuva eluviisi tõttu. Riskifaktorid suurendavad vererõhku järk-järgult, põhjustades hüpertensiooni tekkimist. Meditsiinis on tavaks hüpertensiooni klassifitseerida kraadi järgi. 1 kraadi juures ei lange vererõhk reeglina 140-150 / 90-99 mm Hg piiri. sammas. 2. klassi iseloomustavad sellised indikaatorid: 160-179 / 100-109 mm Hg. sammas. 3 arengutaset esineb 180 mm Hg kõrgusel. st. 110 mm Hg juures. st. ja on väga murettekitav. Tuleb märkida, et arteriaalse hüpertensiooni raskusaste määratakse ainult võttes arvesse kõiki kardiovaskulaarse aparatuuri haiguste arengu riskitegureid. Kliiniline pilt sõltub haiguse staadiumist ja vormist. Arteriaalse hüpertensiooniga seotud rõhu suurenemisel ei tohi olla mingeid sümptomeid ja neid võib vererõhu mõõtmisel juhuslikult tuvastada. Mõnedel juhtudel võib see põhjustada peavalu, pearinglust, vilkuvat lendamist silma peal, valu südames. Raske arteriaalne hüpertensioon võib esineda raskete kardiovaskulaarsete, neuroloogiliste, neerude sümptomite või võrkkesta kahjustuste korral (näiteks kliiniliselt manustatav koronaararterite ateroskleroos, südamepuudulikkus, hüpertensiivne entsefalopaatia, neerupuudulikkus). Kõrge vererõhu varane sümptom - IV südame toon. Võrkpiirkonna muutused võivad hõlmata arterioolide kitsendamist, hemorraagia, eksudatsiooni ja nägemisnärvi nippeli turse entsefalopaatia juuresolekul. Halbade prognooside suurema tõenäosuse tõttu on muudatused jagatud nelja rühma (seal on Kiss, Wegeneri ja Barkeri klassifikatsioonid): 1. etapp - arterioolide kitsendus; 2. etapp - arterioolide kitsendus ja skleroos; 3. etapp - lisaks veresoonte muutustele - hemorraagia ja eksudatsioon; 4. etapp - nägemisnärvi nibu paistetus. Arteriaalse hüpertensiooni diagnoosimise peamine meetod on kõrgenenud vererõhu tuvastamine. On väga tähtis kohtuda arstiga, kui olete selle sümptomi suhtes mures: pulseerivad aistingud peas; "Lendab" silmis ja tinnitus; jäsemete turse ja näo tupus hommikul; ärrituvus, kangekaelsus, viskamine ühelt äärmuselt teisele. Tuleks meeles pidada, et hüpertensioon, mida ei pöörata piisavalt tähelepanu, võib muuta elu palju lühemaks. Hüpertensiooni 3. astme risk 3 - mis see on? Diagnoosi koostamisel on lisaks hüpertensioonitasemele näidatud ka riski määr. Selles olukorras olev risk viitab südame-veresoonkonna haiguste tõenäosusele patsiendil 10 aasta jooksul. Riski taseme hindamisel võetakse arvesse mitmeid tegureid: patsiendi vanus ja sugu, pärilikkus, eluviis, kaasuvate haiguste esinemine ja sihtorganite seisund. Arteriaalse hüpertensiooniga patsiendid jagunevad neljaks peamiseks riskigrupiks: Kardiovaskulaarhaiguste tekkimise võimalused on alla 15%. Selliste patsientide haigus esineb 15-20%. Arengu sagedus ulatub 20-30% ni. Selle patsiendirühma risk on üle 30%. 3. astme arteriaalse hüpertensiooniga diagnoositud patsiendid kuuluvad 3 või 4 riskigruppi, kuna seda haigusetappi iseloomustab sihtmärgi siseorganite kahjustus. Neljandat gruppi nimetatakse ka väga kõrge riskiga grupiks. See määrab vajaduse kehtestada hüpertensiooni 3. astme risk 4 diagnoosimiseks kiiret intensiivset ravi. See tähendab, et patsientide puhul, kellel on riskirühmad 1 ja 2, on patsiendi seire ja mittereditsiiniliste ravimeetodite kasutamine vastuvõetav, peavad riskirühma 3 ja 4 patsiendid vahetult pärast diagnoosi manustama antihüpertensiivset ravi. Arteriaalne hüpertensioon 2. klassi risk 2 - mis see on? 2. klassi riskifaktorid puuduvad või on olemas ainult üks või kaks sarnast märki. Ohtliku riski 2 korral on 10-aastaste elundite pöördumatu muutuse tõenäosus, mis on täis südameinfarkt ja insuldi, 20%. Sellest tulenevalt tehakse diagnoos "arteriaalne hüpertensioon 2 kraadi, risk 2", kui see surve kestab pikka aega, endokriinseid häireid pole, kuid üks või kaks sisemist sihtorganit on juba alustanud muutusi, on ilmnenud aterosklerootilised naastud. Hüpertensiooni riski vähendamiseks tuleb võtta profülaktilised meetmed. Põhimõtteliselt on see: Halbade harjumuste ennetamine: alkoholi, narkootikumide, suitsetamise, ületamise joogid. Aktiivne eluviis. Karmistamine Ravitud füüsiline koormus (uisud, suusad, ujumine, sörkimine, jalgrattasõit, kõndimine, rütm, tantsimine). 5-18-aastastele poistele on kehaline aktiivsus 7-12 tundi nädalas, tüdrukute puhul 4-9 tundi. Tasakaalustatud toitumine, mis hoiab ära liigse kehakaalu. Soola tarbimise piiramine. Suurenenud vastupanu stressile, psühholoogiline kliima perekonnas. Kohustuslik vererõhu mõõtmine erinevatel eluperioodidel. Anamneesis kogudes on täpsustatud arteriaalse hüpertensiooni kestus ja eelnevalt registreeritud vererõhu suurim arv; PVA, HF või teiste kaasuvate haiguste (näiteks insult, neerupuudulikkus, perifeersete arterite haigused, düslipideemia, suhkurtõbi, podagra) esinemine või ilmnemine) ja nende haiguste perekonna ajalugu. Elulugu sisaldab füüsilise tegevuse, suitsetamise, alkoholi ja stimulantide taset (arst määrab ja võtab iseseisvalt). Toitumine täpsustab tarbitava soola ja stimulantide kogust (nt tee ja kohv). Selle patoloogilise protsessi diagnoosimise põhieesmärgid on stabiilse ja kõrgendatud vererõhu määramine, sümptomaatilise hüpertensiooni kõrvaldamine või tuvastamine ning üldise riski hindamine. Tehke biokeemiline analüüs glükoosi, kreatiniini, kaaliumiooni ja kolesterooli kontsentratsiooni määramiseks. kindlasti läbi EKG, echo cg. läbima neeru ultraheli. kontrollige neerude artereid, perifeerseid veresooni. uurige silma põhja. Samuti on oluliseks diagnostiliseks kontrollimeetodiks rõhu jälgimine kogu päeva vältel, andes vajalikku teavet kardiovaskulaarse regulatsiooni mehhanismide kohta päevase vererõhu varieeruvuse, ööõhu hüpertensiooni või hüpotensiooni ja ravimite antihüpertensiivse toime ühetaolisuse suhtes. Arteriaalse hüpertensiooni korral on vaja alustada ravi oma elustiili ja mitteravimiravimiga. (Erandiks on sekundaarse hüpertensiooniga sündroom. Sellistel juhtudel on näidustatud ka haiguse ravi, mille sümptomiks on hüpertensioon). Ravirežiim hõlmab terapeutilist toitumist (vedeliku ja laua soola tarbimine on piiratud ja rasvumine - piiratud päeva kaloritega); alkoholitarbimise piiramine, suitsetamisest loobumine, töö ja puhkuse järgimine, füsioteraapia, füsioteraapia (elektsehooldus, ravimiolektroforees, sooja okaspuu või värske, radooni, süsihappegaas, vesiniksulfureerivad vannid, ümmargused ja ventilaatoriga dušid jne). Soovitused hõlmavad regulaarseid treeninguid vabas õhus vähemalt 30 minutit päevas 3-5 korda nädalas; kaalulangus enne BMI 18,5 kuni 24,9 saavutamist; kõrgsurve toitumine, mis on rikas puuviljade, köögiviljade, madala rasvasisaldusega toiduga, mille küllastunud ja kogurasv on väiksem; naatriumi tarbimine. Vastavalt Moskva Kardioloogide Ühingu soovitustele on vajalik hüpertensiooni ravimine ravimitega järgmistel juhtudel: Suurenenud vererõhk 160/100 mm Hg-ni. st. ja üle selle; Kui vererõhk on alla 160/100 mm Hg. st. mitterahuldava ravimise ebaefektiivsuse korral; Sihtorganite kaasamine (südame vasaku vatsakese hüpertroofia, silma põhjavahetus, muutused uriini setetes ja / või vere kreatiniinisisalduse suurenemine); Kui teil on kaks või enam südamehaiguse (düslipideemia, suitsetamine jne) riskifaktorit. Ravimiseks võib kasutada järgmisi ravimirühmi: Hüpertensiooni ravimiseks kasutatava konkreetse aine valik sõltub vererõhu suurenemisastmest ja koronaararterite haiguse tekke riskist, samuti vanusest, soost, seonduvatest haigustest ja patsiendi individuaalsetest omadustest. Kuigi kõrgenenud vererõhk on tõsiste komplikatsioonide peamine riskitegur, võib konkreetse patsiendi prognoos olla üsna soodne. AH, nagu ka iga muu haigus, vajab märkimisväärset tähelepanu ja austust. Selle haiguse õigeaegne avastamine, piisava ravi läbiviimine, samuti täpne ja järjepidev patsiendi vastavus ravile alluvate arstide kõikidele ettekirjutustele parandab oluliselt prognoosi. Kui kõrge rõhk kestab kaua ja normaliseerub harva, kui ülemine (süstoolne) rõhk on 160-180 mm Hg ja alumine (diastoolne) 100-110 mm Hg, diagnoositakse teine (mõõdukas) hüpertensiooni määr. Hüpertensiooni intensiivsemate parameetrite vältimiseks ja üleminekul haiguse kõrgemale tasemele on vajalik läbi viia asjakohane ravi. Ja on vaja kindlaks teha haiguse põhjused. Healoomuline või pahaloomuline hüpertensioon areneb erinevatel kiirustel. Pahaloomuline hüpertensioon areneb kiiresti ja võib lõppeda surmaga. Õnneks on healoomuline hüpertensioon, kuid see haigus on nii sümptomite kui ka komplikatsioonide puhul ohtlik ja kalduvus süveneda. Seda patoloogiat peetakse üheks sajandi kõige levinumateks ja ohtlikeks haigusteks ning see on üks maailma esimesest kohast. See puudutab ka mõlema soo inimesi. Suurel määral on see tingitud tänapäevastest tööstuslikest riikidest pärinevate toitumisharjumuste või suure hulga soolatarbimise traditsioonidega paljudes teistes tegurites. Maailm kasvab pidevalt eakate inimeste arvu, ja selles kategoorias inimesi diagnoositakse hüpertensiivset haigust 50-60% -l juhtudest. Suurrõhu ja selle hüppe peamine põhjus on veresoonte läbimõõdu vähenemine, veresoonte seinte elastsuse halvenemine, mis põhjustab aeglasemat verevoolu. Süda muudab jõupingutusi vere pumpamiseks, millega kaasneb vererõhu hüppamine. Hüpertensiooni põhjused, 2. aste 2. astme hüpertensiooniga patsiendid on tundlikumad igasuguste komplikatsioonide suhtes. Enne 3. astme kõrgvererõhutõbe, mis on tõsine ja põhjustab tõsiseid tervisekahjustusi, on haigus piiriüleses seisundis. Seda tuleb vältida. Kõrge vererõhu põhjuseks on järgmised põhjused: ateroskleroos (tihenemine, veresoonte elastsuse vähenemine); tasakaalustamata toitumine, rasvumine; pärilikkus (geneetiline eelsoodumus); pikaajaline emotsionaalne stress (stress); hormonaalsed häired (eriti naiste eelsõõnsusel); Kaasaegse elu rütm koos oma pingete ja kiirendatud määradega põhjustab esialgu väikseid tõusu hüppeid (20-40 ühikut). Kuid kuna vajadus kohaneda suurenenud stressiga ja elada suurenenud vererõhu tingimustes, kannatab inimese kõik organid ja süsteemid: süda, veresooned, aju, kopsud. Suurenevad insultide, südameatakkide, kopsuturse ja muude tõsiste tagajärgede oht. Arteriaalne hüpertensioon 2 põhjustab selliseid riske: normaalse ajufunktsiooni kaotus; põhjustab elundite kahjustamist tugevamaks kui teised, kellel on kõrge rõhk või selle tilgad. Haigusjuhu ja selliste tegurite kliinilise pildi keerukamaks muutmine: vanus (üle 55-aastased, üle 65-aastased naised), kolesterooli tõus veres, suitsetamise pikenemine, diabeet, pärilik eelsoodumus, ainevahetushäired. 10 aasta jooksul hüpertoonia 1 kahjustab elundite funktsioone 15% võrra. 2. astmel hüpertensioonil on pöördumatute muutuste oht organites: II astme hüpertensioon - riskide märgid (3 kraadi): 4 tüüpi hüpertensiooni tekke riskid 1 (madala) muutuse oht vähem kui 15% elundites; 2 risk (keskmine) muutusi elundites (süda, silmad, neerud) 15-20%. astme risk 2: rõhk tõuseb normist üle 2 provotseeriva faktori, patsiendi kehakaalu tõus, endokriinset patoloogiat ei tuvastata; 3 risk - 2-kraadine risk 20-30%. Patsiendil on kolm rõhu suurenemise põhjustanud faktorit (ateroskleroos, diabeet, neerupuudulikkus või teised), verevool koronaararterites halveneb, põhjustades isheemiat; 4 risk - 30% kahjustus elunditele. Haiguse areng provotseerib 4 tegurit - kroonilisi haigusi, mis mõjutavad rõhu kasvu ja hüpertensiooni (ateroskleroosi, isheemia, diabeedi, neeruhaiguse) progresseerumist. Need on patsiendid, kes elasid 1-2 südameinfarktiga. 2 kraadi puhul prognoositakse ohtu 3: kui palju on raskusi, mis aitavad kaasa komplikatsioonide arengule. Ja milliseid tegureid tuleb nende vältimiseks võidelda. Riskid on reguleeritavad (mida on võimalik kõrvaldada) ja mittereguleeritavad. Haiguse progresseerumise riski vähendamiseks on vaja oma elustiili radikaalselt muuta, eemaldada reguleeritavad riskid (suitsetamisest loobumine, alkohol, kehakaalu normaliseerumine). Suurimad surve all kannatavad veresooned, süda, neerud ja silmad. Nende elundite seisundit tuleb kontrollida, et määrata kindlaks, kui suurel määral nad on kõrge vererõhu tõttu kannatanud ja kas tüsistusi on võimalik vältida. Uurimisel ja patsiendi kaebustel teeb arst eeldatavat diagnoosi, näeb ette vererõhu seire. 2 nädala jooksul peate rõhku iga päev 2-3 korda mõõtma ja salvestama näidud erilisel kujul. Kui patsiendil esineb hüpertensioon 1 (1. staadiumis), võib 2 kraadi arteriaalne hüpertensioon diagnoosida füüsilise läbivaatuse teel: seire tulemuste põhjal vererõhu ajakava uurimine; jäseme naha ja veresoonte uurimine; stetoskoop kuulates süda ja kopse; koputades südameala sõrmedega; Mõnikord võib selle uuringu käigus kahtlustada kardiovaskulaarsüsteemi patoloogiliste muutuste tõenäosust. Diagnoosi kinnitavad instrumendieksamid: Neerude, sisesekretaanne, kõhunäärme ja maksa ultraheli; Echokardiogramm ja südame ultraheliuuring; Dopleriograafia. Samuti võetakse arvesse riskitegureid: vanus (üle 55 aasta); kõrgenenud kolesterool (> 6,6 mmol / l); pärilikkus (CAS-i varased haigused perekonnas); HDL-i (kõrge tihedusega lipoproteiinide - hea kolesterool) vähenemine või tõus; mikroalbuminuuria - neerukahjustuse märk (valk uriinis). 2. astme hüpertensioonil esinevad erinevad sümptomid. Millised on 2. astme hüpertensiooni tunnused? Patsient kaebab nõrkust, väsimust, vähendatud töövõimet, hägustunud nägemist (eesmist nägemist), pearinglust ja unehäireid. Võib olla ka muid ilminguid: peavalud (templid, kuklakübar); näo jäsemete turse, kapillaarvõre välimus; hommikul nõrkus ja võimetus; vähenenud kontsentratsioon ja mälukaotus; silma valkude sklerat; 2-kraadise hüpertensiooni korral on vajalik kohe alustada ravi, et vältida haiguse kolmanda (raske) haiguse halvenemist ja üleminekut, selle etapi oht suureneb mitu korda. Ravi hõlmab survet stabiliseerides (normaliseerides) ja toimides selle põhjustamisel, mis seda suurendab. Teise kraadi hüpertensiooni ravimiseks kasutatakse erinevaid meetodeid (ravimid, traditsiooniline meditsiin, dieedid jne). Kompleksse ravi puhul valitakse ravimid, mis on kombineeritud ja täiendavad minimaalseid kõrvaltoimeid ja komplikatsioonide riske. Pärast esimest ravi, arstid soovitavad patsiendil halbadest harjumustest loobuda, stressist tingitud olukordade vältimiseks, lõõgastavate harjutuste läbiviimiseks, dieedi jälgimiseks, puhkeks ja une parandamiseks. Hüpertensiooni tõsistel etappidel valitakse rõhkude vähendamiseks antihüpertensiivsed ja diureetikumid. vasodilataatorid, statiinid (anti-kolesterool), neurotransmitterid, rahustid ja teised seotud haiguste raviks. Kui te saate tulevikus hüpertensiivsete ilmingutega (ennetamise eesmärgil) toime tulla, peaksite võtma ettenähtud ravimeid, et järgida arsti soovitusi. diureetikumid (diureetikumid) furosemiid, veroshpiron, tiasiid, ravel, diuver; statiinid (alandav vere kolesterool) Zovasticic, atorvastatiin; antihüpertensiivsed ravimid (rõhu vähendamine), kaptopriil, enalapriil, bisoprolool, arüül, füsiotentien, lisinopriil jt; ARBA inhibiitorid: kandesartaan, losartaan, amlodipiin, eprosartaan, irbesartaan, telmisartaan, valsartaan; ravimid (vere tiheduse vähendamine) aspikard, kardiomagnüül, lospiriin, toonid, tromboos. Ravimid valitakse vastavalt konkreetsetele patsiendiindikaatoritele, et mitte kahjustada, mitte halvendada patsiendi seisundit. kroonilised haigused (diabeet); kas on olemas südame-veresoonkonna haigused (stenokardia, tahhükardia, teised); kas mõnes teises elundis esineb häireid; testi tulemused (kolesterooli tase). Ravi viiakse läbi raviarsti pideva järelevalve ja järelevalve all, kaasates kardioloogi, neuropatoloogi, silmaarsti ja teiste spetsialistidega. Vajadusel vahetage ravimid, mis põhjustavad analoogidele kõrvaltoimeid. Hüpertensioon 2 kraadi: märgid Hüpertensiooniga elanikud peavad teadma, et vähestel inimestel õnnestub haigus täielikult ravida. Mis on ohtlik haigus kahes etapis? Hüpertensiooni komplikatsioonide ilming 2 kraadi, mida iseloomustavad sümptomid: letargia, väsimus, turse (neeru komplikatsioonid); sõrmede tuimus, naha punetus (anumad); silma patoloogia, ähmane nägemine; järsk hüppeline vererõhk (hüpertensiivsed kriisid). Mis on ohtlik? 2. astme hüpertensioonil esinevad halvenemise tunnused, mis nõuavad arstide viivitamatut sekkumist. Hüpertensiivse kriisi sümptomid: pärssitud teadvus, letargia; pisarad ja paanika; 2. astme hüpertensioon: risk Kontrollimatu arengu hüpertensiivne kriis võib viia insuldi, müokardi infarkti, aju või kopsude turse. Hüpertensiooni 2 komplikatsioonide tagajärjel kannatavad inimese peamised elundid (aju, süda, veresooned, neerud, silmad). See tähendab, et võivad esineda keerulised haigused: ateroskleroos, aordne aneurüsm, ajutromboos, stenokardia. Veresoonte seinad paistavad, muutuvad rabedaks ja tekivad hemorraagid erinevates elundites. Aju hapnikuvaegamine toob kaasa rakusurma ja funktsiooni vähenemise ning entsefalopaatia. Hingamise puudumine südames (isheemia) tekib angina. Kui te ei raviks hüpertooniat, saab inimene terve hulk peajõusehaigusi, mis oluliselt vähendab elukvaliteeti, viib töövõime ja töövõimetuse kadumiseni. Hüpertensiivsed patsiendid peavad olema ambulatoorses kontos, tuleb regulaarselt läbi vaadata (vereanalüüsid, uriini testid, südame EKG) haiguse süvenemise peatamiseks. Kuigi kodus, mõõta vererõhku hommikul ja õhtul seisundi halvenemisega tonomomeetriga. Mis on hüpertensioon 3 kraadi. See on haiguse raske vorm, mille peamistes organites on pöördumatud patoloogilised muutused ja tõsised sümptomid. Mõnikord vajavad need patsiendid pidevat ravi ja ei suuda end ise teenindada. Haigusnähtude parandamiseks ja hüpertensiooni teise astme raviks võib pikka aega kasutada ka taimeekstrakte, taukude ja taimeteedest kujunevaid ravimeid: rohu kollektsiooni (emaljakivi, kuivatatud leivapuu, horsetail, valerian juurvilja) keetmine. Stressivatel tingimustel rakendatakse survest tingitud rõhu korral keetmisel diureetilist toimet; 2-kraadise hüpertensiooniga korral on ravimtaimede komplekt efektiivne: emalink, põõsastik, marshweed raba (2 osa); hobune, kaseleht, kevadel adonis (1 osa); võtke viburnum mahla 1/4 tassi 3-4 korda päevas; kollektsioon: piparmünt, kummel, hõbehall, hobune, põõsas, astelpaju koor (võrdsetes osades). Toitumine hüpertensioonile Hüpertensioon on kategooriliselt kahjulik: kondiitritooted: muffinid, koogid, jäätis; loomsed rasvad (või, hapukoor): vürtsised soolased tooted, suitsutatud liha, säilitus; tugev kohvi, tee. On vaja piirata soola, süsivesikute (maiustused, moosid, suhkur), alkoholi kasutamist, suitsetamisest loobumist. Kasulik on kasutada peterselli, küüslauku, pähkleid, kuivatatud puuvilju, köögivilja ja piimapuppe. Joo päevas mitte rohkem kui 1,5 liitrit vedelikku. Hüpertensioon mõjutab 20-30% elanikkonnast vanusega, see arv kasvab 50-60% -ni. Hüpertensioon hävitab keha. Täielik taastumine on võimatu, kuid patsiendid elavad täielikult mitu aastat, läbivad toetavat ravi ja järgivad arstide soovitusi. Kui see haigus on kergemeelne, siis elu ei anna teist võimalust. Väga oluline on inimese soov ravida selle haiguse arengut. On olemas arvamus: mida suurem on ülekaal inimest, seda suurem on haiguse omandamise oht. Suureneb hüpertensiooni risk: hüpodünaamia, suitsetamine, liigne alkoholitarbimine. Nende tegurite kõrvaldamiseks võib inimene ise olla. Vastutustundlikult ravitakse teie tervist, hüpertensiooni vältimine 2 aitab säilitada elukvaliteeti pikka aega. Proovige oma vererõhku hoida vastuvõetaval tasemel, eriti ohustatud inimeste jaoks. Hüpertensiooni diagnoosimisel saate elada aastaid, järgides lihtsaid soovitusi: Võimsus Tasakaalustatud toitumine on vajalik. Piiratud loomsed rasvad, süsivesikud, soola tarbimine. Halvad harjumused Väldi nikotiini, alkoholi, narkootikume. Režiim Töö ja puhkuse vaheldumine, täielik magamine. Liikumine. Aktiivne, liikuv elustiil (laadimine, kõndimine, sörkimine, ujumine). Kaal Vältige liigset kaalu, rasvumist. Stress. Vältige stressist tingitud olukordi, liigset ärritust. Kui märkate hüpertooniatõbe või hüpertensiooni sümptomeid, võtke vererõhu jälgimine ja jälgige vererõhku üks kord päevas. Külastage kindlasti arsti. See haigus on ohtlik kõikidele inimorganitele ja kui ravimit ei toimu, on see tõsised tervisekahjustused. 2. astme hüpertensioon on patoloogiline seisund, mille puhul püsib vererõhu tõus kuni 160 millimeetrit elavhõbedat ja rohkem. Sellist survet on normaalse ja populaarse meetodi abil üsna raske normaliseerida. Hüpertensiooni diagnoositi hiljuti sagedamini ja peaaegu igas vanuses inimestel. Igal aastal suureneb kiiresti patsientide arv, eriti tööstuslinnade elanike seas. AH põhjused Arstid ütlevad, et 2-kraadine hüpertensioon mõjutab inimesi pärast 50 aastat, kuna vereringe kitseneb veresoontes, raskendab verd neile. See tähendab, et 2-kraadine hüpertensioon ei ole kõigi jaoks risk, erinevalt III astmest, kus ravi on raskem. Südamik teeb rohkem jõupingutusi verevoolu pumpamiseks, mis selgitab vererõhu suurenemist. Siiski on veel palju põhjuseid: ateroskleroos (anumate loomuliku elastsuse kaotus); ülekaalulisus (mida rohkem lisaraskusi, seda suurem on haigestumise oht); toitumises liigse soola kogus; erineva looduse kasvajad; 2. astme hüpertensiooni tekkeks on muud faktorid, nagu urineerimissüsteemi patoloogia, neerud, pikaajaline psühho-emotsionaalne ülekoormus, istuv töö. Esialgu tekib hüpertensioon kerges vormis, kus rõhk suureneb mitte rohkem kui 20-40 ühikult. Kui te regulaarselt mõõdad survet, näete, et see tõuseb aeg-ajalt. Sellise plaani rikkumine ei mõjuta eriti inimese heaolu, võib ta seda isegi mitte märgata. Selle aja jooksul kohandub keha muutustega. Kui rõhk pidevalt suureneb, mõjutab see halvasti paljude elundite ja süsteemide tööd. Ei ole välistatud, et patsiendil tekib hüpertensiivne kriis, mis võib põhjustada: ajuturse, kopsud. Riskid 2, 3, 4 kraadi Arstid jagavad hüpertensiooni vastavalt riski tasemele. Samal ajal hinnatakse tegureid, mis võivad halvendada tervislikku seisundit ja kahjustada sihtorganeid ja mõtlemisorganeid. patsient on mees ja ta on üle 50 aasta vana; vereplasma kolesterool 6,5 millimooli liitri kohta; ajalugu koormab vaene pärilikkus; patsient on pikka aega suitsetanud; tal on istuv töö. Hüpertensiooni risk 2 kraadi on diagnoos, mida saab teha endokriinse süsteemi, insuldi ja kõrge vererõhu olemasolu puudumisel. Olukord suurendab ülekaalu. Kui südame regresseerivate muutuste oht on 20-30%, on see risk palgaastmel 3. Üldjuhul antakse sellist diagnoosi diabeetikutele, kellel on aterosklerootilised naastud ja väikesed anuma kahjustused. Tõenäoliselt on neerude seisund normist kaugel. Südame isheemiatõbi põhjustab koronaararteri kiiret halvenemist. Hüpertensioon 2 kraadi riskiga 3 ei ole haruldane isegi 30-40-aastaste hulgas. Kui hüpertensiooni ajaloos on liiga palju neid haigusi, on ta 4. astme ohus. Surve suurenemist süvendab veelgi kõik olemasolevad siseorganid. 4. astme hüpertensiooni 2. astme riski võib öelda, kui patsiendil oli südameatakk, sõltumata kahjustuse asukohast. Tuleb mõista, et risk on lihtsalt prognoos, see pole absoluutne näitaja: Hüpertensiooni riski tase võib prognoosida ainult komplikatsioonide tekkimise tõenäosust. Kuid samal ajal on selliseid probleeme võimalik ära hoida, kui võtate oma tervise, arsti ettekirjutused täieliku vastutuse all (järgides tervislikku eluviisi, mis sisaldab tingimata õiget toitumist, normaliseeritud tööpäeva, head une, vererõhu jälgimine). 2. astme sümptomid Hüpertensiooni 2. etappi iseloomustab rõhu suurenemine 160-180 / 100-110 mm tasemele. Hg st. Tüüpilised haiguse sümptomid on: näo, eriti silmalaugude turse; näo naha punetus (hüperemia); väsimus, väsimus isegi pärast magamist ja puhkamist; vilkuvate "kohede" ees silma ees; Lisaks ei ole välistatud järgmised sümptomid: mäluhäired, vaimne ebastabiilsus, urineerimisprobleemid, silma valguliste antikehade laienemine, vasaku vatsakese seinte paksenemine. See juhtub, et hüpertensiivne isik kaebab täielikku või osalist sensatsioonikaotust sõrmede ja varba falangeerides, mõnikord hakkab nägu sundma palju verd ja nägemiskahjustus algab. Kui õigeaegne piisav ravi pole, tekib südamepuudulikkus, ateroskleroosi kiire progresseerumine, neerufunktsiooni kahjustus. Hüpertensiooni sümptomid põhjustavad raseduse ajal palju raskusi, kuid see ei takista naise kandmist ja sünnitamist absoluutselt tervisliku lapse kasuks. Ent III etapi hüpertensiooni korral on keelatud rasestuda ja sünnitada, kuna sünnituse ajal ema sureb väga suur oht. Kui 2. astme hüpertensiooniperioodil ei ületa hüpertensiivne kriis naist, saab ta loomulikult sünnitada. Teine asi, kui naiste ajalugu koormatud. Kogu raseduse vältel ja niisuguse naise tarnimine peab tingimata olema raviarsti pideva järelevalve all. Samuti on oluline jälgida loote seisundit, südamelööke. Võimalik, et peate võtma tablette, mis: mõjutab hästi ka naiste tervist; ei mõjuta tulevasi lapsi. Meditsiinipraktikas esines juhtumeid, kui esimesel trimestril vererõhu indikaator langes normaalseks või vastupidi, suurenes rõhk märkimisväärselt. Kui naisel on elavalt esinenud hüpertensiooni sümptomeid, suureneb rõhk kindlalt, võib raseduse hilises järgus olla toksiline. See kahjustab ema ja lapse olukorda. Võivad alata muud sümptomid, nagu silmahaigused, nägemine, peavalu suurenemine, iiveldus ja oksendamine, mis ei anna abi. Selle haigusseisundi kõige ohtlikumate ja tõsiste komplikatsioonide hulgas tuleb märkida võrkkesta eraldamine, ajukahjustus. Hüpertensiooni 2. faasi diagnoosimine 2-kraadise hüpertensiooni diagnoosimisel määrab arst pärast tüsistuste tekkimise riski patsiendi instrumendi ja füüsilise läbivaatuse järel. Esmalt kogub arst anamneesi, sealhulgas kaebusi ja sümptomeid. Seejärel jälgitakse vererõhku, mõõtes hommikul ja õhtul 14 päeva. Kui patsiendil on varem diagnoositud AH, ei ole raske seda üleminekut III astmele tuvastada, kuna seda protsessi iseloomustavad raskemad sümptomid. perifeersete laevade seisundi uurimine; naha hindamine, turse; südame parameetrite löökriistad; rõhu süstemaatiline mõõtmine tonomomeetriga. Arteriaalse hüpertensiooni diagnoosimise kinnitamiseks ei saa 2. klassi teha kilpnääre, maksa, neeru, kõhunääre, südame ultraheli ultraheli. Lisaks sellele määrab arst EKG südame elektrilise aktiivsuse hindamiseks, echoCG vasaku vatsakese hüpertroofia avastamiseks ja südame dekompensatsiooni (ventrikli venitamisel) hindamiseks. Hüpertensiooniga patsiendid peavad üldise analüüsi jaoks annustama verd ja uriini, läbima dopplerograafia, mis aitab tuvastada arteriaalset stenoosi. AG 2 kraadi muutub endokriinsete näärmete, neerude, funktsionaalsete ja morfoloogiliste häirete häireteks sihtorganites. Hüpertensiooni ravi peab olema sõltumata astmest, kuid kui kergeid hüpertensioone saab korrigeerida ainult dieedi muutmise ja halbade harjumuste vältimisega, siis 2 patoloogiline astma nõuab tablettide kasutamist. Ravi määrab tavaliselt kohalik terapeut või kardioloog, mõnikord nõutakse neuropatoloogiga konsulteerimist. Ravi viiakse alati läbi terviklikult, kaasa arvatud diureetikumid: Hüpotensiivsed tabletid, mis vähendavad survet ja ravimeid teistes ravimvormides, aitavad ravida haigust: hartil, physiotens, bisoprolool, lisinopriil. Regulaarsel kasutamisel takistavad nad hüpertensiivset kriisi, komplikatsioone. Hüpertensiooniga patsiendid määravad ravimid, mis alandavad halb vere kolesterooli taset: atorvastatiin, zovasticor. Vere hõrenemine viiakse läbi Cardiomagnyl, Aspikardi abil. Oluline on võtta selliseid tablette rangelt õigeaegselt, ainult sel viisil annavad nad positiivse tulemuse, hoiavad nad ära hüpertensiivse kriisi. Tervikliku ravi väljaarendamisel valib arst ravimeid, mida saab üksteisega kombineerida või üksteise omadusi paremaks muuta. Kui see kombinatsioon valitakse valesti, tekib tüsistuste oht. Haiguse raviskeemi väljatöötamisel võetakse alati arvesse järgmisi tegureid: kehalise aktiivsuse määr; endokriinse häire olemasolu; südamehaigused, sihtorganid; vere kolesteroolitaset. Pillide võtmisel on näidatud, et jälgib vererõhku, et hinnata ravivastust ravile. Vajadusel teiste ravimite raviks, millel on sarnane toime hüpertensioonile. Hüpertooniline kriis on patoloogiline seisund, kus rõhu tase dramaatiliselt suureneb. Kui kiiret ravi ei võeta, võib patsient teenida ohtlikke terviseprobleeme, isegi surma. Kui on kriis, peab patsient võtma poole istekoha ja kutsuma kiirabibrigaadi. Enne oma saabumist peate võtma sedatiivse pilli, proovige mitte paanikat võtta, võtke arsti poolt ette nähtud täiendava rõhu all oleva ravimi annus. Hüpertooniline kriis võib hakata sujuvalt või kiiresti. Mõningatel juhtudel on ilma staapiravita ja intravenoossete hüpertensiivsete ravimite kulgeta võimatu teha. Lihtsat kriisi saab ravida kodus, tavaliselt mõne päeva pärast, kui patsiendi seisund täielikult normaliseerub. Kui patsient järgib täpselt arsti juhiseid, ei ole 2. astme kõrgvererõhutõve diagnoos lause. Selle haigusega inimesed võivad elada pikka aega ja ilma ohtlike komplikatsioonideta. Ekspert räägib sulle käesolevas artiklis esitatud videos sellest, milline on 2. astme hüpertensioon ja millised on selle tagajärjed. Eelmine ArtikkelKas on võimalik suremust vähendada? Järgmine ArtikkelLaienenud kardiomüopaatia ülevaade: haiguse olemus, põhjused ja ravi


Ulmekirjanduse BAAS - Stephen King - The Jaunt ajakirjapublikatsioon: «Rod Serling`s The Twilight Zone Magazine» 1981; juuni 8.09.2000, kell 14:12 Teleportatsioon,mis töötab põhimõttel,et kõik teleporteeritavad peavad olema teadvuseta olekus.Sellepärast antakse inimestele enne teleporteerimist sisse hingata uimastavat gaasi.Aga ühes perekonnas on väga uudishimulik poeg,kes otsustab hinge kinni hoida.Lõpp on paras horror. 9.11.2000, kell 16:50 16.03.2001, kell 23:35 Üpris ootamatu on Kingi sulest lisaks horrorile ka stiilipuhast SFi lugeda. Ja välja kukub see tal päris hästi, olgugi et teema pole just teab mis originaalne. Tegu paistab olevat Kingi poolse kummardusega vanameister Alfred Besterile (termin jaunt on pärit tema romaanist The Stars My Destination, mida soovitan lugeda). Besteril igatahes pole erilist põhjust pahandada.