text: Albert Einstein [álbert ájnštajn] (), nemški fizik in matematik, * 14. marec 1879, Ulm, Württemberg, Nemčija, † 18. april 1955, Princeton, New Jersey, ZDA. Mladost Einstein je bil sin judovskih priseljencev. Njegov oče Herman Einstein je bil trgovec, mati Paulina Einstein, rojena Koch, je bila hči premožnejšega trgovca z žitom. Njegov oče je za kratko obdobje odprl majhno trgovino z elektrotehniškimi potrebščinami (njegov stric je prodajal dinamo). Starša sta se poročila v Stutgart-Bad Cannstattu. Rojstna hiša na Bahnhofstraße blizu železniške postaje in celotna soseščina je bila uničena leta 1944 med zavezniškim bombardiranjem. Tam je danes majhen spomenik. Hodil je v katoliško osnovno šolo. Na materino vztrajanje se je učil igrati violino. Pri petih letih mu je oče pokazal žepni kompas in Einstein je odkril, da je nekaj v »praznem« prostoru delovalo na iglo. To izkušnjo je kasneje opisal kot največje razodetje v svojem življenju. Čeprav je gradil modele in mehanske naprave, so imeli njegovo učenje za počasno, verjetno zaradi disleksije, preproste plahosti ali morda zaradi redke in nenavadne zgradbe njegovih možganov, (ki so jih preučili po njegovi smrti). Kasneje je svoji počasnosti pripisoval razvoj teorije relativnosti in dejal, da je razmišljal o prostoru in času kasneje kot večina otrok in zaradi tega uporabil bolj razvit razum. Druga, novejša teorija o njegovem miselnem razvoju pojasnjuje, da je bolehal za Aspergerjevim sindromom, bolezenskim stanjem, povezanim z avtizmom. Einstein se je začel učiti matematike pri približno dvanajstih letih. Obstajale so ponavljajoče govorice, da je kasneje padel iz matematike, kar pa ni res. Do tega je prišlo le zaradi poznejših sprememb v ocenjevanju. Dva njegova strica sta v poznem otroštvu in zgodnji mladosti vzpodbujala njegova umstvena zanimanja in mu predlagala in priskrbela knjige o znanosti in matematiki. Leta 1884 se je družina preselila v Zendling in leta 1889 je začel obiskovati Luitpoldovo gimnazijo v Münchnu. Šolo je že od vsega začetka občutil kot nasilje. O njegovih otroških težavah in neuspehih v srednji šoli je veliko poročil, ki pa jih kaže jemati z zadržkom. Res je začel govoriti pozno in je do 7 leta povedano tiho ponavljal, vendar se je od vsega začetka izražal v stavkih. V srednji šoli mu ni šlo slabo, bil pa je samosvoj, saj se je učil predvsem tisto, kar ga je zanimalo. Zelo dober je bil v matematiki in naravoslovju in dober v latinščini. Sodobni tuji jeziki in posebno grščina pa so mu povzročali težave. K temu je treba dodati, da so bile šole tedaj drugačne kot danes. Res je, da mu je profesor grščine rekel, da iz njega nikoli nič ne bo, sicer pa Einstein ni veljal za slabega dijaka. Učitelji se niso niti približno zavedali njegovih zmožnosti, vendar so te prišle na dan kasneje. Podobni primeri niso tako redki. Leta 1894 se je družina zaradi slabega poslovanja očetove elektrotehniške trgovine preselila v Pavio pri Milanu, kjer se je pozneje očetu obrnilo še na slabše. Einstein je ostal v Münchnu, kjer je živel v malem podnajemniškem stanovanju, da bi končal zadnji letnik gimnazije in maturiral. Počutil se je tako osamljenega, da si je po neki neprijazni pripombi profesorja pridobil zdravniško spričevalo, izstopil in zapustil šolo. Še pred koncem šolskega leta je odpotoval, ne da bi maturiral, k staršema v Pavio in se odpovedal nemškemu državljanstvu. Nek življenjepisec je pripomnil, da je to storil v zadnjem hipu. Če bi namreč počakal še kak mesec, se zaradi vojaščine ne bi mogel izseliti zakonito. Na Švicarski državni tehniški visoki šoli (ETH) v Zürichu je leta 1895 opravljal sprejemni izpit. Leta 1896 so mu svetovali naj se vpiše v zadnji letnik srednje šole. Maturiral je na kantonski srednji šoli v Aarau. Švicarske šole so bile znatno manj toge kot nemške in so bolj upoštevale posebnost učencev. Leta v Aarau se je spominjal kot enega izmed svojih najprijetnejših obdobij. Brez sprejemnega izpita se je vpisal na pedagoško smer Politehnike ETH, kjer je začel študirati matematiko in fiziko. Leta 1898 je spoznal srbsko sošolko in prijateljico Nikole Tesle Milevo Marić. Pri študiju mu je bil v veliko oporo Marcel Grossmann, ki mu je posojal svoje vestne zapiske iz predavanj in prepoznal njegovo nadarjenost. Pri učiteljih je Einstein veljal za povprečnega in nedelavnega, vendar je samostojno in zavzeto študiral tisto, kar ga je zanimalo. Med študijem se je zbližal z Marićevo. Leta 1900 je diplomiral, leto kasneje pa je prejel švicarsko državljanstvo. V nekem bančnem predalu v Berkeleyju je eden izmed izdajateljev Zbranih del Alberta Einsteina, ki so začela izhajati leta 1987, po pravem detektivskem podvigu našel 500 dotlej neznanih pisem. Na podlagi teh pisem je bilo mogoče dobiti o mladem Einsteinu precej bolj zaokroženo sliko. Pisma so odkrila, da je imel z Marićevo januarja 1902 nezakonsko hčerko Lieserl, za katero se je izgubila vsaka sled. Ali je zgodaj umrla, ali je odrasla pri Milevinih sorodnikih, ali pa sta jo starša dala v posvojitev. Začetek V prvi objavi »čudežnega« leta 1905 je Einstein postavil domnevo, da je svetloba sestavljena iz majhnih delcev, svetlobnih kvantov - čeprav je takrat vladala splošna enotnost glede valovne narave svetlobe. Takrat je fizik Maxwell predvideval, da svetloba potuje po snovi eter. V svoji drugi objavi je Einstein razložil Brownovo gibanje kot statistično gibanje delcev, namreč molekul, katerih obstoja v tistem času še niso zagotovo potrdili. V tretjem delu je Einstein skoraj v popolnosti razvil posebno teorijo relativnosti. V dodatku je proti koncu leta 1905 sledila tudi enačba E = mc2. Einsteinovega dosežka ne zmanjša dejstvo, da so bile številne enačbe teorije relativnosti znane že pred njegovimi objavami. Kajti šele Einsteinove fizikalne razlage so dale količinam in zvezam med njimi smisel. V objavah iz leta 1905 se kažejo nekatere značilnosti Einsteinovega znanstvenega dela: pogledal je v ozadje na videz zanesljivih in splošno uveljavljenih predpostavk in zbral dovolj poguma, da je ovrgel običajne poglede ter jih nadomestil z novimi presenetljivimi razlagami. Pri tem je izhajal iz maloštevilnih eksperimentalnih rezultatov in brez predsodkov delal brezkompromisne logične zaključke. Njegov miselni tok lahko pogosto prikažemo na nekaj straneh z relativno majhno matematično zahtevnostjo. Nato je leta 1915 odkril in leta 1916 objavil splošno teorijo relativnosti ter vpeljal kozmološko konstanto. Leta 1917 pa je razvil teorijo, da je prostor-čas ukrivljen, kar so uspeli dokazati le dve leti po objavi teorije. Edwin Hubble je leta 1929 odkril, da se Vesolje širi, in tako dokazal, da je bila Einsteinova kozmološka konstanta napačna. Druga Einsteinova zmota pa je bila, da je s pomagačema v trojici EPR poskušal dokazati, da kvantna mehanika ni nekaj glavnega v fiziki in da prevladuje zdravi razum, ne pa prepletanje delcev, interferenca itd. Pozneje je moral priznati kvantno mehaniko kot nekaj vodilnega v fiziki, ker se je ujemala s teorijo relativnosti. Priznanja Nobelova nagrada za fiziko (1921) Copleyjeva medalja (1925) Matteuccijeva medalja (1921) Zlata medalja Kraljevskega astronomskega društva (1926) Max Planckova medalja (1929) Barnardova medalja za zaslužno znanost (1920) Franklinova medalja (1935) Poimenovanja Po njem se imenuje: asteroid glavnega pasu 2001 Einstein. kemijski element ajnštajnij Glej tudi časovni pregled življenja Alberta Einsteina Einsteinova konstanta Sklici Viri Zunanje povezave https://sciencecue.it/ruolo-kurt-godel-vita-albert-einstein/41560/ https://sciencecue.it/ruolo-kurt-godel-vita-albert-einstein/41560/ https://sciencecue.it/ruolo-kurt-godel-vita-albert-einstein/41560/ Akademsko drevo Alberta Einsteina na Physics Tree Stran o Albertu Einsteinu Univerze svetega Andreja Ameriški fiziki Ameriški matematiki Nemški fiziki Ameriški kozmologi Nemški kozmologi Nemški matematiki Projekt Manhattan Judovski fiziki Judovski matematiki Judovski znanstveniki Nemški socialisti Filozofi znanosti Vegetarijanci Begunci Ameriški Judje Nemški Judje Ameriški akademiki Nemški akademiki Naturalizirani državljani Združenih držav Amerike Diplomiranci Univerze v Zürichu Predavatelji na Univerzi v Zürichu Predavatelji na Univerzi v Leidnu Člani Pruske akademije znanosti Člani Bavarske akademije znanosti in umetnosti Člani Accademie dei Lincei Člani Nemške akademije znanosti Leopoldina Tuji člani Kraljeve družbe Predsedniki Nemškega fizikalnega društva Nobelovi nagrajenci za fiziko Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Matteuccijeve medalje Nosilci Pour le Mérite (civilni razred) Nemški univerzitetni učitelji Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Nemški Američani Predavatelji na Humboldtovi univerzi v Berlinu Ljudje, po katerih so poimenovali kemijski element Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Ljudje z Aspergerjevim sindromom


Ni mogoče z gotovostjo reči, kdaj se je umetnik iz Urbina nastanil v večnem mestu. Na podlagi pisma, ki ga je Raffaello pisal iz Rima nekemu sorodniku v Urbino 5. septembra 1508, sodijo, da se je tja preselil kakšen mesec poprej. Gotovo pa je bil v Rimu jeseni leta 1509, kajti listina, s katero ga je papež Julij II. imenoval za prepisovalca pepeških slovesnih pisem, nosi datum 4. oktobra 1509.


source: wikipedia

text: 910. je drugo desetletje v 10. stoletju med letoma 910 in 919. D-0910.


Komentiraj S kurdskim ženskim gibanjem se nas je večina srečala pred približno petimi leti, ko so medije preplavile slike z borkami, ki so se skupaj z moškimi tovariši borile priti Islamski državi in sirskemu režimu, in ki še vedno branijo teritorij današnje Rožave. Z lanskoletnim izidom knjige Revolucija v Rožavi, ki smo jo recenzirali tudi na Radiu Študent, se je emancipacija kurdskih žensk še globlje vtisnila v naš imaginarij. Namen današnje oddaje je analiza ženskega kurdskega organiziranja, kar je v času raziskovanja predstavljalo veliko težav. Kurdi in Kurdinje namreč nimajo svoje države, iz tega razloga je tudi žensko organiziranje težko analizirati, saj je razpršeno, decentralizirano, zaradi jezikovnih in geografskih barier pa so popisi in informacije o njem tudi slabše dostopni. A jasno je, da so bile ženske, tako kot v večini svetovne zgodovine, tudi v kurdski družbi zatirane. Šele v zadnjem stoletju se pojavlja vse več feminističnih in emancipacijskih teženj, ki bi Kurdinje osvobodile patriarhalnih struktur vsakdana. Da bomo lažje umestile kurdsko žensko samoorganiziranje, moramo najprej poznati nekaj zgodovinskih dejstev. Kurdi in Kurdinje so namreč etnična skupina, ki se je prvotno naseljevala na območju današnjega Kurdistana. Njihov skupni jezik je kurdski, čeprav njihovi dialekti močno variirajo, njihova veroizpoved pa je po večini sunitska. Po razpadu Otomanskega imperija so bili Kurdi in Kurdinje razdeljeni na območja južne Turčije, severne Sirije, severnega Iraka in Irana. V Iraku imajo status avtonomije, na območju današnje Rožave pa skupaj z ostalimi etničnimi skupinami kot so Jazidinje, Sirjaki, Armenci in Arabci tvorijo skupnost, ki je strukturirana kot demokratična konfederacija. Vidimo lahko, da so kurdske ženske ločene na različne politične režime, na križišču nacionalno državne, etnične, razredne in patriarhalne represije. Ker je prav Rožava v zadnjem času vzbudila ogromno pozornosti, ji bomo posvetili nekaj več besed. Rožava se nahaja na meji med Sirijo in Turčijo, na nekaterih njenih predelih pa se je močno zgostilo kurdsko prebivalstvo, predvsem v sedanjih kantonih Afrin, Kobane in Džazira. Še pred nastankom neodvisne Republike Sirije je to območje bilo podvrženo sili francoskega imperializma, po sirski samostojnosti leta 1946 pa se je kurdsko prebivalstvo borilo in se še bori proti turški in sirski represiji. Po drugi strani se je zaradi kolonialne politike povečala moč panarabskih gibanj, ki je bil hkrati tudi del projekta Gamala Abdela Naserja, egiptovskega predsednika in pobudnika združitve Egipta in Sirije. Pod panarabsko gibanje spada tudi vse močnejša Muslimanska bratovščina predvsem pa baasovski režimi oziroma baasizem. Logično, seveda, da sirski in iraški baasovski režimi izključujejo kurdsko prebivalstvo, saj le to ni arabsko. S tega vidika so tudi iranski Kurdi leta 1957 ustanovili kurdsko nacionalistično stranko PDK. Leta 1978 pa je bila ustanovljena Delavska stranka Kurdistana, PKK. Kurdi so bili ves ta čas preganjani in zatirani, Hafez al Asad pa je iz Sirije leta 1998 Delavsko stranko Kurdistana (PKK) izgnal iz države, leta 1999 pa je Turčija zaprla njenega ustanovitelja in idejno vodjo, Abdullaha Öcalana. V Siriji je Hafeza al Asada nasledil njegov sin, ki je represijo še poglabljal, Sirijo pa poleg tega podvrgel še neoliberalni ekonomiji. Revolucijo v Rožavi, ki se piše dne 9. julija 2012, je potrebno razumeti tudi v kontekstu arabske pomladi oziroma protestov proti Asadovemu režimu 2011. Rožava je hkrati s tem, ko se je obranila pred Asadom in ISISom, izvedla revolucijo in s tem dosegla demokratično avtonomijo v sirskem predelu Kurdistana, ta revolucija pa istočasno pomeni tudi osvoboditev žensk. Revolucija namreč ni popolna, če ni hkrati tudi feministična, je glavno vodilo demokratičnega konfederalizma, ki ga vzpostavljajo na tem območju. Vendar do feministične revolucije ne bi prišlo, če ne bi bile ženske organizirane že pred tem, če torej vprašanje patriarhata ne bi bilo naslovljeno in prakticirano že pred vojno. Zato bo naša naloga najprej, da bomo iz zgodovine izbrskale nekaj kurdskih ženskih gibanj, njenih voditeljic in političark. Za konec pa bomo prihranile še rožavsko žensko samoorganiziranje in kritično ovrednotile Öcalanov pamflet o osvoboditvi žensk, ki naj bi služil kot teoretska podlaga feministični praksi na tem območju. DISKURZ PLEMENSKEGA FEMINIZMA V zgodovinjenju kurdskih žensk se velikokrat pojavlja težnja po promoviranju matrarhalnih plemenskih skupnosti kot primer pravega feminizma. Ta izhaja predvsem kot odgovor na vplive zahodnih feminističnih teženj. Zaradi narodnega boja postaja ženska mnogokrat tudi simbol naroda, poveličana je v veliko mati, nežno ženo ali kurdsko bojevnico. Popis ženskih voditeljic marsikdaj služi tudi kot orodje za nacionalni boj. A diskurz o pomenu žensk se mnogokrat izkaže za poudarjanje njihovega ženskega bistva in dodeljevanja določenih mest v družbi. Tudi idejni vodja rožavske revolucije, Abdullah Öcalan, svoj spis o ženskem samoorganiziranju zaključi z vero, da je ženska nežna, bolj etična in ima več občutka za estetiko. V medijih je bilo možno prebrati izjave kurdskih bork, ki pravijo, da si kljub vojaški uniformi pulijo obrvi, da bi ohranile svojo ženskost, svojo bistveno nežnost, ki jim pripada. Poleg tega ne smemo pozabiti, da je za borce ISIS-a najbolj nečastna in ponižujoča smrt ta, v kateri umreš pod žensko roko. Na ta način boj vase inkorporira logiko patriarhata, ki postane orožje, da si izbojuje svobodo. Kljub vsemu pa naj bi žensko vladanje v kurdski skupnosti veliko bolj pogosto kot pri drugih narodih. Že v sedemnajstem stoletju je turški popotnik Elviya Chelebi na svojih potovanjih po območju Kurdistana opažal, da je na položajih kurdskih organiziranj veliko voditeljic ženskega spola. Med drugimi so bile tudi poveljnice vojske, ena izmed njih pa je zagotovo Klara Fatima Khanum ali Black Lady Fatima, ki je v petdesetih letih devetnajstega stoletja obvladovala več tisočglavo vojsko in bila poveljnica plemena Khanum. Eden izmed krudskih ženskih pl 1000 emenskih simbolov je bila tudi Adela Khanum ali Lady Adela. Sicer je princesa Adela, kakor so jo klicali, imela aristokratske korenine, je v kurdskem plemenu Jaff, ki se nahaja na meji med Irakom in Iranom, v dvajsetih letih prejšnjega stoletja prevzemala centralno vlogo. Bila je sicer perzijskih aristokratskih korenin, a vas Halabja, v katero se je preselila po poroki s svojim možem, jo je sprejela kot svojo. V Iraku je ustanavljala prve šole in zasnovala Kurdsko žensko društvo, ki je bila kasneje inspiracija mnogim ostalim kurdskim ženskim organizacijam. S tovrstnimi plemeni skušajo kurdski zgodovinarji dokazati, da njihov narod bolj spodbuja enakost spolov kot ostali, v tem kontekstu kaže predvsem na razliko med Kurdinjami in Arabkami, saj so slednje po njihovem mnenju veliko bolj zatirane. Kurdinjam ni bilo treba nositi tančic, lahko so bile poveljnice plemen in vojske. A zgodovina mnogokrat pozablja tudi na to, da je ženska na tovrstne položaje prišla šele po moževi smrti, s poroko, ali v primeru odsotnosti moškega naslednika. Poleg tega je bil izjemno pomemben tudi njen status v družbi. Če je bila aristokratka, ženska iz bogate družine, je seveda lažje pridobila vlogo voditeljice. Hitro lahko povlečemo vzporednice z evropskim buržoaznim feminizmom, ki pozablja na razredne razlike in na svoje revne sestre delavke. Ženska je namreč spet bolj svobodna takrat, ko ji pripada večji simbolni status. ŽENSKE V KURDSKI REPUBLIKI Vsekakor je eden izmed pomembnejših delov feminizma tudi popis ženske zgodovine. Ker so viri o nestrankarskem in lokalnem samoorganiziranju na območju Kurdistana omejeni in zaradi odsotnosti pisnih virov praktično neobstoječi, popis ženskih organiziranj od zdaj naprej sledi kurdskemu nacionalnemu gibanju. Da bi lahko izbrskali, kašen status so imele ženske znotraj naroda, ki nikoli ni dobil svoje nacionalne države, smo se za sedaj primorane obrniti na bolj institucionalne forme organiziranja. Prva formalna ženska organizacija se pojavi v okviru nacionalne kurdske elite v Turčiji leta 1919. Imenovala se je Društvo za podporo kurdskim ženskam, a je bila s strani republikanskega režima brutalno zatrta. Čeprav so se Turkinje v dvajsetih letih prejšnjega stoletja znotraj državnega aparata že organizirale, seveda niso solidarnostno podprle svojih sester kot sester, temveč so pred žensko postavljale turško državo. Ne razred, predvsem narod in nacija sta postali oviri za žensko emancipacijo. Druga večja sekcija organiziranih žensk sega v čas nastanka Republike Kurdistan na območju današnjega severozahodnega Irana med letoma 1945 in 1946, ki je bila rezultat kurdske težnje po nacionalni državi. Po drugi svetovni vojni, ko se Sovjeti s severnega dela Irana še niso umaknili, se je na sovjetsko pobudo avtonomije, formirala Republika Kurdistan. V tem času se formira Kurdska demokratska stranka (KDP), ki prevzame vodilno vlogo na tem območju. KDP poleg vzpostavitve kurdskega radia in časopisov spodbuja tudi izobraževanje žensk. Njihova konstitucija zagovarja, da bi ženske morale imeti enake pravice kot moški, KDP pa hkrati vzpostavi tudi žensko sekcijo. Ko na območju Irana leta 1946 praznujejo obletnico vzpostavitve Republike Kurdistan, na govorniškem odru prvič nastopijo tudi ženske. To so bile po večini ravnateljice in učiteljice kot predstavnice dekliških šol, ki dekleta spodbujajo k izobraževanju ter poudarjajo pomembnost njihove vloge pri formiranju nacionalne avtonomije. Pozitivnim vzorom navkljub, pa je ženska podrejena nacionalnemu vprašanju. Njihovo organiziranje ima namreč smisel le, če poudarja vlogo ženske znotraj naroda, da se torej nacionalizem kaže kot prvo bojno polje, medtem ko odprava patriarhalnih struktur ni tako pomembna. Avtonomni del je bil z umikom Sovjetov iz območja Irana sicer kmalu poražen, feministične teženje po ženskem organiziranju pa se še naprej ohranjajo v imaginariju kurdskega 2000 boja. Tukaj bomo naredili vdih. V ozadju slišite glas Nûdem Durak, kurdsko etno pevko, ki je v Turčiji otroke učila kurdske pesmi in pela v kurdskem jeziku. Leta 2015 je zaradi kurdske propagande bila obsojena na deset let zapora. Nadaljevali bomo z Rewşan Çeliker, prav tako kurdsko pevko, a še pred tem si bomo za nekaj minutk privoščili rahel trash intermezzo nemške reparke kurdskega porekla, EBOW. DELAVSKA STRANKA KURDISTANA Če so 50. leta za politični boj pomenila rahlo zatišje, so se Kurdska ženska gibanja skupaj z ostalimi organizacijami močneje začela organizirati spet v 60ih in 70ih letih prejšnjega stoletja. Leta 1978 je bila ustanovljena Delavska stranka Kurdistana, ali krajše PKK, ki je sprva temeljila na marksistično-leninistični liniji. Kot smo lahko že slišali, je njen ustanovitelj in idejni vodja Abdullah Öcalan [abdula očalan], njena soustanoviteljica pa je tudi Sakine Cansiz. Slednja v svojem dnevniku My Whole Life Was a Struggle, opisuje, kako je zbežala od doma in poroke, zapustila svojo družino in svoje življenje predala revolucionarnemu gibanju. V Ankari se je priključila političnemu boju, tam spozna tudi Öcalana. Sama v dnevniku večkrat zapiše, da vlogo kurdske ženske vidi predvsem v političnem boju. Sakine Cansiz ali krajše Sara je zaradi aktivizma bila mučena in zaprta v turških zaporih. Umrla je pod strelom pištole leta 2013 v Parizu skupaj še z dvema kurdskima aktivistkama Fidan Doğan in Leylo Söylemez. O življenju Sare lahko izveste tudi v dokumentarnem filmu, ki prav tako nosi naslov My Whole Life Was a Struggle. Čeprav je bila PKK ustanovljena v Turčiji, se je kasneje preselila v Damask. Ko je leta 1984 turška vojska okupiral Severni Kurdistan, je PKK stopil v gverilski boj, ki je privabil mnogo mladih Kurdov iz Sirije. Razpad Svojetske zveze je transformiral ideologijo PKK, ki se je želela reorganizirati in najti druge modele organiziranja. Odgovor je našla v demokratičnem konfederalizmu. Leta 1993 je PKK ustanovil tudi žensko vojsko YAJK ( Zveza svobodnih žensk Kurdistana), ki se je organizirala avtonomno. Abdullaha Öcalana so šest let kasneje zaprli in ga v Carigradu obsodili na smrtno kazen, nato pa popustili in sedaj služi dosmrtno kazen v samici na otoku v Marmarskem morju. Od tam piše pamflete in teoretske knjige o organiziranju, med drugimi tudi o feminizmu. PROJEKT ROŽAVA Rožava je območje na severu Sirije, ki je uspela vprašanje nacionalizma pretvoriti v konfederalizem. V Rožavi poleg kurdskega prebivalstva velik del predstavljajo tudi Arabci in Arabke, Sirjakinje, Turkmenke in manjšina armenskega ter čečenskega prebivalstva. Leta 2005 je na tem območju bila ustanovljena tudi Yekitiya Star, konfederacija ženskih gibanj, ki je povezala ženske iz različnih vasi v rožavski regiji. Samoorganizirane ženske so nevarnost videle predvsem v Asadovem režimu. Seveda je to gibanje svojo podlago našlo v prejšnjih ženskih organizacijah, predvsem v Kurdskem ženskem društvu in ženskim gibanjem v Turčiji. Gibanje pa hkrati temelji na idejah demokratičnega konfederalizma, ki zagovarja ekološko, demokratično in feministično družbo, ki bi temeljila na čim bolj neposredni demokraciji. Yekitiya Star je leta 2012 odigrala pomembno vlogo v obrambi pred Asadom in ISIS, po revoluciji pa je pomembna krovna organizacija za pomoč in avtonomno samoorganiziranje žensk v Rožavi. Leta 2016 se je preimenovala v Kongreya Star (Kongres žensk). Po revoluciji v Rožavi se skupnosti organizirajo po principu horizontalnih struktur, pomembno dejstvo pa je, da znotraj Rožave ženske igrajo pomembno vlogo v organiziranju. Ženske imajo svoje vasi, svoje sodišče, svoje bojne enote, v krovnih organizacijah pa mora biti njihova prisotnost 40%. Ker je Rožava etnično zelo pluralna, je nacionalno vprašanje posledično manj prisotno. S tega vidika je tudi ukleščenje ženske v nacionalne mite redkejše. Rožavsko skupnost bolj kot ideja nacionalnega boja, zaznamuje ideja skupnostnega sobivanja in vere v demokratični konfederalizem, ki vzame veliko časa, pogovorov, razumevanja in potrpljenja. In pa kulti osebnosti, seveda. V medijih lahko spremljamo vse več ženskih voditeljic, med drugimi je to tudi Asya Abdullah, ena izmed sovoditeljev Stranke demokratične unije ali PYD, ki se je pred leti vzpostavila v Rožavi. Poleg dokumentarca o Sari je na internetu dostopnih veliko pričevanj ženskih bork, med drugimi tudi v dokumentarec Komandantka Arian. Leta 2013 je Abdullah Öcalan napisal vijolično knjižico z naslovom Liberating Life: Woman's Revolution (Osvobajajče življenje: Ženska revolucija), ki se ukvarja z vlogo ženske v kurdski družbi. Na njegovo problematičnost je opozorila že Zala Bezlaj v recenziji dela Revolucija v Rožavi. Patriarhat naj bi po Öcalanu nastopil v času po neolitiku. V neolitiku je po njegovem prepričanju prevladoval matriarhat, ki je temeljil na proizvajanju in dajanju zato, da ohranja življenje, medtem ko nastop patriarhata začne legitimizirati akumulacijo kapitala in lastninjenje. Ženska ni bila napadena kot spol, temveč kot ustanoviteljica in ohraniteljica matriarhata, ki ga je potrebno ponovno obuditi. Po Öcalanu matriarhat izgine z nastopom starešin, šamanov, ki so v plemenski skupnosti želeli uveljaviti svojo moč. Zakaj in kako pride do tega, avtor Osvobajajočega življenja ne razloži, čeprav je očitno, da ekonomsko bazo družbe in ideologijo kratko malo pomeša. Poleg tega Öcalan poziva moške k spremembi, a hkrati pozablja, da lahko tudi ženske v svojem vsakdanjiku patriarhat vseskozi ponotranjamo. Da v nežnosti ni toliko ženskega spola, kolikor je vloge. Ko sem nekega v večera v Berlinu odšla na solidarnostno večerjo v enega izmed anarhističnih skvotov, je neka anarhistka na cigareti rekla, da je potrebno uničiti matriarhat. Saj, ko pa je matriarhat samo olepšana pravljica, ki ga izjavlja patriarhat sam. Že dejstvo, da o ženskah piše moški, je sumljivo, da pa o njih piše kot o bistveno bolj etičnih, estetskih in milih bitjih, je - skrajno sumljivo. Poleg tega je sumljivo že vsako iskanje izvora, ki takoj kliče po ženskem bistvu in zvajanju ženske na skrbstveno funkcijo. Vsaka oznaka je določitev, je okleščanje in oklestenje, je dajanje v oklepaj in zavijanje v molčeče pakete. Od ženske samoorganizacije v Rožavi se lahko naučimo predvsem to, da je mogoče živeti skupaj, delovati kot ženska skupnost, ne glede na nacijo, razred ali vero. Morda je kje kiksnilo pri teoriji. Predstavljam si, da ženske vasi, četrtne skupnosti in bojne gverile odpirajo veliko več igre vlog, kot jih lahko kadarkoli zlijemo na papir ali transformiramo v eno radijsko oddajo. Rožavska revolucija nam nudi pozitivni primer in idejo, da je kljub ciničnemu vsakdanjiku vse mogoče. Vendarle pa se pri analizi ženskega gibanja pojavlja veliko vzporednic in zagat, ki se vlečejo v našo sodobnost in so očitno podobne vsem levičarskim in narodnoosvobodilnim gibanjem v evropski preteklosti. Ženska se nam vedno znova izmika. Seveda je še en njen Repetitio ni uspel zaobjeti.


Marquez postal zaželena lovska trofeja Rossija in Lorenza - siol.net ponedeljek, 18. 7. 2016; 10.15 Osveženo: 2 leti, 1 mesec Marquez postal zaželena lovska trofeja Rossija in Lorenza Če bosta hotela Yamahina tovarniška dirkača MotoGP Jorge Lorenzo in Valentino Rossi v drugem delu letošnje sezone ujeti in prehiteti Hondinega tekmeca za naslov svetovnega prvaka Marca Marqueza, bosta morala spisati eno izmed najbolj neverjetnih zgodb v zgodovini športa. Marc Marquez je na nemško stezo Sachsenring prišel kot absolutni favorit za zmago. Njegov pedigre je bil vsem znan: do nedeljske dirke je bil tam šest let zapored nepremagan. Prav tako na kvalifikacijah. Španec je tudi letos popolnoma upravičil vlogo favorita – slavil je tako na kvalifikacijah kot tudi na dirki. Vendar tokrat ni šlo za dolgočasno prevlado, temveč za razburljivo dramo, kakršni že dolgo nismo bili priča. Začimbe so bile prave, zato je bila tudi jed zelo okusna. Marquez je svoje navijače v velike dvome o slavju na dirki pahnil na nedeljskem jutranjem ogrevanju, ko je grdo padel. Na srečo se ni poškodoval. Kot se je pozneje izkazalo, padec ni niti malo zamajal njegove psihične trdnosti. Za Marca bi se lahko končalo drugače. Med padcem bi lahko dobil pretres možganov, kot ga je domačin Stefan Bradl, in posledično ni smel nastopiti na dirki. A Marc se je na štartu dirke pojavil čil in zdrav, odločen, da si še sedmič zapored pokori Sachsenring. S 14. mesta do zmage Prvega dela dirke se je lotil z gumo za dež, ki ga je skoraj drago stala. Z že tako slabega šestega mesta je strmoglavil na deveto, ko je zapeljal v pesek. Spet je imel veliko sreče. Lahko bi obtičal v pesku in predčasno končal svojo nemško zgodbo. Lahko bi se tudi poškodoval, pa se ni. Vrnil se je na stezo in se po približno polovici dirke (17. krog od 30) odločil, da preklopi na gumo za suho stezo. Njegovo ustavljanje v boksih ga je potisnilo na 14. mesto. A Marcova oborožitev je bila uničujoča za njegove tekmece. Španec je takoj postal najhitrejši mož na stezi, v zadnjem delu dirke je bil od tekmecev na krog hitrejši tudi do sedem sekund. Takšne so bile razmere za dirkanje v prvem delu VN Nemčije. Marcovi tekmeci Andrea Dovizioso, Valentino Rossi, Cal Crutchlow, Jack Miller in Hector Barbera ter njihova moštva sploh niso dojela, kaj se dogaja. Čeprav jim je Marquez požiral prednost kot kakšen piton, so še kar naprej vztrajali na stezi z gumami za dež. Za menjavo gum so se odločili šele v 23. krogu (izjema je bil le Miller, ki je še nekaj časa nadaljeval po stezi), ko je Marquez zmago praktično že imel v žepu. Da bi bila za nekatere tragedija še večja, so mehaniki Rossiju, Millerju in Barberi nadeli gume intermediate, ki so bile v zaključku dirke nekonkurenčne, ker je bila idealna dirkaška linija že popolnoma suha. Crutchlow in Dovizioso dobra igralca na srečo Enako kot Marquez sta z gumo za suho stezo tvegala še Cal Crutchlow in Andrea Dovizioso. Crutchlow je prav zaradi nje prišel do izenačitve svojega najboljšega rezultata v karieri – drugega mesta. Dovizioso je v zadnjem krogu ugnal Scotta Reddinga, ki z gumo intermediate ni bil sposoben odbiti napada Italijana. Priložnost za zmago je med prsti spolzela Andrei Iannoneju, ki je sicer v bokse zavil zelo zgodaj – podobno kot Marquez –, a so mu mehaniki z gumo intermediate uničili dirko. Višje kot do petega mesta ni mogel prilesti. Zato ne čudi njegova jeza pri odhajanju iz boksov., ko je žugal mehanikom. Zmagovalec VN Nizozemske Miller, ki je še 10 krogov pred koncem vodil, je nemško loterijo končal kot sedmi, Rossi kot osmi, Barbera pa kot deveti. Lorenzo je po izkušnji iz Assna 2014, ko si je na mokri stezi zlomil ključnico in kasneje tudi zaradi tega izpadel iz boja za naslov prvaka, ter pod vtisom treh padcev na treningu in kvalifikacijah, razumljivo dirkal v krču. V kombinaciji z gumo intermediate je bil rezultat temu primeren: 15. mesto. Jorge Lorenzo (v ospredju) se je bal četrtega padca, zato je raje vse spuščal predse. Če bo imel Marquez dva slaba dneva ... Vodilni dirkač MotoGP Marquez si je po tretji letošnji zmagi nabral 48 točk prednosti pred Lorenzom in 59 pred Rossijem. Če bo hotel Lorenzo prehiteti Marqueza na preostalih devetih dirkah, bo moral preplezati Triglav, Rossi pa Mont Blanc. Če pa jima bo Marquez na naslednji dirki zbežal še na večjo razdaljo, pa Yamahina zvezdnika čaka Mont Everest. Res je, da je na voljo še 225 točk, a res je tudi, da je Marquez letos najbolj konstanten od vseh treh. In je edini osvojil točke na vsaki dirki, ki jo je odpeljal. Marquez si lahko privošči takšen luksuz, da mu na preostalih devetih dirkah sploh ni treba zmagati, pa bo vseeno svetovni prvak, čeprav bi Lorenzo ali Rossi zmagala vseh devet dirk. Zaradi tega bo Marc lahko dirkal bolj sproščeno in bo lahko kmalu začel taktizirati. Lorenzo in Rossi pa bosta pod enormnim pritiskom, saj bosta morala dirkati do skrajnosti in pobrati čim več zmag in upati, da bo imel Marquez vsaj dva slaba dneva. Vas zanima več iz te teme? MotoGP Jorge Lorenzo Valentino Rossi Marc Marquez Dvojni napad Marquezov v elitnem razredusportal Quartararo z najboljšega položaja v Valenciisportal Marquez tudi za konec potrdil prevlado v sezoni 2019sportal


source: fineweb

text: Blast beati meljejo, vokali zložno udarjajo, tremolo riffi pa čez komade rišejo neskončne zimske pokrajine. Da, gre za klasičen black metal, ki s sabo prinese vse svoje vzpone in padce, pluse in minuse. To, da ne obstaja neko univerzalno merilo, ki bi nepovratno določalo kvaliteto kakšnega glasbenega (ali kakršnegakoli drugega umetniškega, če smo že pri tem) izdelka, je dejanskost, ki pogojuje razvoj glasbe, obenem pa je seveda tudi temelj kritike. Že samo znotraj na prvi pogled tako ozkega glasbenega žanra kot je black metal, se po vsaj napol poglobljenem vpogledu vanj poslušalcu pokažejo skoraj nepremostljive razlike med različnimi manifestacijami te Ideje. Tako bo recimo 'tipičnemu' poslušalcu skandinavskega black metala iz druge polovice devetdesetih (Satan Rex Luciferi Infernum Bigus Dickus Magnum Et Cetera mentaliteta) dol viselo za podvige kakšnih Liturgy (in obratno); 'tipičen' 'intelektualec', ki je ves sveže izvežban v filozofiji in teologiji, in ki se definira prek izdelkov Deathspell Omege ter njim podobnim bendom, pa bo samo zviška gledal na kakšne bolj subjektivne, osebne in/ali po naravi lirične pristope (na pamet mi pride recimo kakšen Xasthur) k tej isti glasbi. Zato je black metal tako zanimiv: raznolik je. In obenem je iz istega razloga prekleto moreč: zna biti namreč tako zaprt v svoj svet, da lahko njegove prdce slišijo samo psi. Poglejmo (vsaj napol v luči uvoda) torej Empyreal Cycle, drugi album black metalcev Smargroth. Poslušalec bo verjetno najprej opazil napredek tega izdelka napram leta 2009 izdanemu prvencu, ki je nosil naslov The Arrival of Necrotronian. Produkcija je (znotraj svoje sfere oziroma interpretacije black metala, a k temu nekoliko pozneje) odlična, zvok čist, instrumenti jasno razločni, pa tudi riffi sami so v večini primerov jasnejši in ostrejši. Prav tako strukture; te so trdne, obstojne, malodane nepremične. Blast beati – skratka – meljejo, vokali zložno udarjajo, tremolo riffi pa čez komade rišejo neskončne zimske pokrajine... Da, gre za klasičen black metal, ki s sabo prinese vse svoje vzpone in padce, pluse in minuse. Empyreal Cycle vsekakor ni album, ki bi poizkušal uiti black metalu (kot je dandanes pač trend, ki ima – spet – svoje za žanr tako pozitivne kot negativne konotacije), ali ki bi se postmoderno zavedal in se poigraval s svojo lastno samonanašalnostjo in posledično paradoksalnostjo (ki spet vodi v samonanašalnost in tako dalje in dalje). Gre za – kot je bilo že omenjeno – izdajo skoraj nepremične, nepremostljive strukture (pomislite na kakšne antične stebre), ki ne dovoljuje ekscesa, eksperimenta (nekajkrat (kvalitetno) uporabljen ženski vokal, je sicer zanimiva in dobrodošla intriga, ki pa v veliki sliki nekako ne spremeni orientiranosti (gravitacije) celotnega izdelka), ampak je obenem še vedno sorazmerno sveža – vsaj na lokalni, če že ne na globalni ravni – ravno v svojem odrekanju skandinavskemu malikovanju hudiča v polomljeni latinščini (čeprav se glasbeno po teh bendih seveda zgleduje; oziroma: iz njih prvotna ideja Smargroth – glede na slišano – vsaj delno izvira) in poglobitvi v svoj lasten fantazijski svet ter – verjetno še pomembneje – svoj lastni 'jaz'. Zakaj? Če ne iz drugega razloga, zato, ker black metal – oziroma Ideja black metala – na sebi že od nekdaj nosi nek ponosen individualizem, ki ga ne gre enačiti z egoizmom ali egocentričnostjo in ki je diametralno nasprotje mainstreamu. Pa četudi le ta piše v polomljeni latinščini in zbira horde, s katerimi se pod Satanovim simbolom napada nebeška vrata in... in tako naprej... Saj veste. Na koncu koncev bi seveda lahko zapisal, da ta izdelek priporočam fenom tega in tega benda, ali pa takšnega in onega stila black metala. Pa ne bom. Hote nisem poimensko navedel niti ene reference in primerjave, s katero bi si pomagal – ter nekoliko pogoljufal. Album je vsekakor kvaliteten, je pa v tem sorazmerno do pretežno intenzivno zaprt vase in ujet v zanke zgodovinskega black metala, kateri mu služi kot referenca. Nekateri bralci/poslušalci rabite točno to. Nekateri drugi pa točno tega ne.


text: Avtolik [avtólik] (), starogrški matematik, astronom in geograf, * okoli 360 pr. n. št. Pitana, antična pokrajina Bitinija, Mala Azija, † okoli 295 pr. n. št. Življenje in delo Skupaj z Aristarhom in Evklidom ga je navajal Papos v šesti knjigi svoje Zbirke (Synagoge). O njegovem življenju ni znanega nič, čeprav je bil Aristotelov sodobnik in je končal svoja dela v Atenah med letoma 335 in 300 pr. n. št. Evklid je navajal nekaj Atolikovih del. Znano je tudi, da je Avtolik učil filozofa Arkesilaja. Ohranili sta se Avtolikovi knjiga o sferah z naslovom O gibajoči sferi in O vzidih in zahodih nebesnih teles. Njegova dela je v 16. stoletju v latinščino prevajal Maurolico. Priznanja Poimenovanja Po njem se imenuje krater Avtolik (Autolycus) na Luni. Glej tudi seznam starogrških matematikov seznam starogrških astronomov seznam starogrških geografov Starogrški astronomi Starogrški matematiki Starogrški geografi Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Grki v 3. stoletju pr. n. št. Grki v 4. stoletju pr. n. št.


Evropski parlament v Cancúnu na pogajanjih o zmanjševanju izpustov Umetnostna instalacija v prostorih, kjer v Cancunu poteka podnebna konferenca. ©Mexican Ministry of Foreign Affairs Mednarodna skupnost bo skušala na pogajanjih o zmanjševanju izpustov toplogrednih plinov, ki potekajo med 29. novembrom in 10. decembrom v mehiškem Cancunu, doseči dogovor o zavezujočem sporazumu za boj proti podnebnim spremembam. Kot opazovalci se bodo konference udeležili tudi poslanci Evropskega parlamenta, ki bodo skušali prispevati k njenemu uspešnemu zaključku. Sommaire du dossier : - Dogovor v Cancunu odpira vrata svetovnemu podnebnemu sporazumu - Poslanci se pripravljajo na podnebni vrh v Cancunu - Leinen zahteva vodilno vlogo EU pri zaščiti biotske raznovrstnosti - Poslanci za zaščito gozdov, branikov pred podnebnimi spremembami - Primatologinja Goodallova: Planet smo si izposodili od svojih otrok Dogovor v Cancunu odpira vrata svetovnemu podnebnemu sporazumu Kljub začetnemu pesimizmu, je v Cancunu prišlo do napredka. Na sliki delegacija Parlamenta na podnebnih pogajanjih. ©BELGA/AFP/OMAR TORRES Podnebni vrh v Cancunu - dogovor o zelenem skladu v obsegu 100 milijard evrov za manj razvite države - cilj, da se segrevanje ozračja omeji pod dvema stopinjama, razmisliti o cilju 1,5 stopinje - manj razvite države lahko računajo na finančno pomoč, če se odrečejo sečnji gozdov Poslanci se pripravljajo na podnebni vrh v Cancunu . Več : - Priprave na konferenco o podnebnih spremembah v Cancunu - resolucija Parlamenta - Podnebne spremembe: poslanci menijo, da naj EU zmanjša izpuste za 30 odstotkov - Več o konferenci v Cancunu - Pogovor na Facebooku s poslancem Jojem Leinenom - Poslanci v Cancunu (tiskovno sporočilo) - Avdiovizualni studio Evropskega parlamenta Leinen zahteva vodilno vlogo EU pri zaščiti biotske raznovrstnosti Poslanci za zaščito gozdov, branikov pred podnebnimi spremembami Slika prikazuje obseg sečnje gozdov na indonezijskem otoku Sumatra. Drevesa iz ozračja srkajo CO2, zato je krčenje gozdov enakovredno izpuščanju toplogrednih plinov v ozračje. ©BELGA_AFP_ROMEO GACAD Primatologinja Goodallova: Planet smo si izposodili od svojih otrok Jane Goodall z otroci o svojem delu z opicami