text: 1983 (MCMLXXXIII) je bilo navadno leto, ki se je po gregorijanskem koledarju začelo na soboto. Dogodki 3. januar – izbruhne havajski ognjenik Kilauea, ki je od takrat neprestano aktiven še danes. 31. januar – Združeno kraljestvo uzakoni obvezno uporabo varnostnega pasu za voznika in sopotnika na sprednjem sedežu v avtomobilih. 1. marec – Baleari in Madrid se preoblikujeta v avtonomni skupnosti Španije. 23. marec – ameriški predsednik Ronald Reagan prvič predstavi predlog t. i. programa strateške obrambne iniciative za razvoj sistema obrambe pred sovražnimi izstrelki (v javnosti znanega tudi pod imenom »vojna zvezd«) 17. maj – Izrael, Libanon in Združene države Amerike podpišejo dogovor o izraelskem umiku iz Libanona; konec Libanonske vojne. 18. junij – Sally Kristen Ride postane prva Američanka v vesolju, na krovu raketoplana Challenger (misija STS-7). 21. julij – na sovjetski raziskovalni postaji Vostok na Antarktiki izmerijo najnižjo zabeleženo temperaturo na Zemlji, −89,2 °C. 23. julij – z množičnimi izgredi uperjenimi proti Tamilom se prične 26-letna državljanska vojna na Šri Lanki. 19. september – Sveti Kitts in Nevis postane neodvisna država. 21. september – ameriška komisija za telekomunikacije (FCC) odobri trženje prvega mobilnega telefona, DynaTAC 8000x proizvajalca Motorole, s čimer se prične doba mobilne tehnologije v telekomunikacijah. 27. september – Richard Stallman prvič oznani projekt GNU. 25. oktober – ameriške sile vdrejo na Grenado da bi strmoglavile vojaško hunto, ki je prišla na oblast z državnim udarom. 15. november – ciprski Turki razglasijo Turško republiko Severni Ciper. 17. november – v Mehiki je ustanovljena Zapatistična nacionalna osvobodilna vojska (EZLN). 10. december – s pričetkom predsedniškega mandata Raúla Alfonsína se konča obdobje vojaške vladavine v Argentini. Rojstva 19. januar – Justyna Kowalczyk, poljska smučarska tekačica 15. april – Ilija Kovalčuk, ruski hokejist 2. maj – Tina Maze, slovenska alpska smučarka 25. maj – Daniel Albrecht, švicarski alpski smučar 8. junij – Kim Clijsters, belgijska tenisačica 13. julij – Šjang Liu, kitajski atlet 6. november – Nicole Hosp, avstrijska alpska smučarka 8. september – Peter Kauzer, slovenski kajakaš 14. september – Amy Winehouse, angleška pevka († 2011) 29. september – Anže Tomić, slovenski radijski voditelj in podcaster 27. oktober – Maja Martina Merljak, slovenska gledališka in filmska igralka 18. december – Jani Brajkovič, slovenski kolesar Smrti 27. januar – Louis de Funès, francoski filmski igralec, komik (* 1914) 30. januar – Alan Gordon Cunningham, britanski general, politik (* 1887) 15. februar - Ivan Škafar, slovenski zgodovinar in literarni zgodovinar (* 1912) 25. februar – Tennessee Williams, ameriški pisatelj (* 1911) 9. marec – Ulf von Euler, švedski fiziolog in farmakolog, nobelovec (* 1905) 13. marec – Anton Slodnjak, slovenski literarni zgodovinar (* 1899) 18. marec – Umberto II., italijanski kralj (* 1904) 22. marec – Peter Žiža, slovenski nevrolog (* 1919) 26. marec – Anthony Blunt, angleški umetnostni zgodovinar in vohun (* 1907) 30. april – Muddy Waters, ameriški glasbenik (* 1913) 22. maj – Albert Claude, belgijski biolog, nobelovec (* 1899) 25. maj – Idris I., libijski kralj (* 1989) 8. junij – Miško Kranjec, slovenski pisatelj, novinar in politik (* 1908) 1. julij – Buckminster Fuller, ameriški arhitekt (* 1895) 10. julij – Werner Egk, nemški skladatelj, dirigent (* 1901) 29. julij – Luis Buñuel Portolés, španski filmski režiser (* 1900) 3. september – Piero Sraffa, italijanski ekonomist (* 1898) 10. september – Felix Bloch, švicarsko-ameriški fizik, nobelovec (* 1905) 15. september – Prince Far I, jamajški pevec reggaeja, glasbenik (* 1944) 23. september – Rajko Jamnik, slovenski matematik (* 1924) 25. september – Leopold III., belgijski kralj (* 1901) 7. oktober – George Ogden Abell, ameriški astronom (* 1927) 26. oktober – Alfred Tarski, poljski logik, matematik in filozof (* 1901) 20. november – Kristmann Gudmundsson, islandski književnik (* 1901) 25. december – Joan Miró, katalonski slikar in kipar (* 1893) Nobelove nagrade Fizika – Subrahmanyan Chandrasekhar, William Alfred Fowler Kemija – Henry Taube Fiziologija ali medicina – Barbara McClintock Književnost – William Golding Mir – Lech Wałęsa Ekonomija – Gerard Debreu


V napadu na francoski satirični tednik Charlie Hebdo v Parizu je bilo ubitih 12 ljudi. Strelca naj bi že opazili na severu Francije, a ju policija še vedno išče. Francozi so napad množično obsodili, policija pa je pridržala več ljudi. V Franciji so se danes opoldne z minuto molka spomnili žrtev tega terorističnega napada. K minuti molka so muslimane pozvale tudi glavne islamske skupnosti v državi. Tednik pa bo prihodnjo sredo znova izšel. Zborovanja v podporo svobodi izražanja so potekala tudi drugod po svetu. Pri nas v Ljubljani in Mariboru. Spodbujanje strahu pred islamom je že pred tem nedoumljivim dogodkom dosegal nove vrhunce v Nemčiji, kjer se v zadnjih tednih na 10 tisoče ljudi zbira na ulicah in svari pred domnevno islamizacijo Evrope. Dr. Aleš Črnič Fakultete za družbene vede opozarja, da tudi drugod po Evropi nekateri politiki mobilizirajo ljudi okrog tega strahu in ga spodbujajo. Uroš Dokl, doktorski študent, ki se ukvarja s transformacijo in menedžmentom medverskega konflikta, je bil v zadnjih letih že večkrat v Siriji in meni, da je bil podoben napad pričakovan, prav tako kot nevarni odzivi nanj.


Rekreativni kolesarski izleti za družine in posameznike po Kozjanskem in Obsotelju: Šentjur in Dobje - Kozjansko.info Dobje Šentjur Šport Turizem 19. 5. 2021 25. 5. 2021 Emilija Sterlek dobje, kolesarki izleti, kolesarske poti, kulturne znamenitosti, šentjur Kolesarjenje krepi telo in duha. Ne le, da boste na kolesu izklesali svoje telo, okrepili mišice in izboljšali svojo telesno kondicijo, pač pa vas bodo kolesarjenje na svežem zraku, lepa narava in razgledi po njej napolnili s pozitivno energijo. V tretji ediciji predstavitve kolesarskih poti v Obsotelju in na Kozjanskem vas vabimo, da pedala zavrtite v smeri Šentjurja in Dobja, dveh kozjanskih občin, za kateri lahko podamo obilo namigov za oglede zgodovinskih in kulturnih znamenitosti. Po Podčetrtku in Olimju, za katere smo vam podali namige v prvem predlogu, bo to še en obisk lepo urejenih kozjanskih krajev, saj se tudi Šentjur ponaša z nazivom najlepše urejeno trško jedro. In še enkrat več vas bo navdušila razgibana in čista narava. Kolesarska pot Dramlje – Razbor – Hotunje – Ponikva – Okrog – Srževica – Dolga Gora – Slatina pri Ponikvi – Kraberk – Škedenj – Žička kartuzija – Straža na Gori – Dramlje Dolžiža poti: 42kilometrov Kolesarska steza: Ni podatka Izhodišče poti: Dramlje Gostinska ponudba ob poti: Mastenovi ribniki (Zagaj pri Ponikvi), Hiša s tradicijo Zdolšek (Ponikva), Gostilna Gastuž (Slovenske Konjice) Kolesarska tura po šentjurskih krajih in vaseh ter vaseh sosednje občine Slovenske Konjice se lahko zavleče v celodnevno dogodivščino, sploh če boste sledili našim namigom za ogled znamenitosti na poti. Zahteva dva daljša vzpona z 200-250 metri višinske razlike, lahko jo prevozimo tudi v več etapah. Rojstna hiša Antona Martina Slomška v Slomu pri Ponikvi je danes preurejena v muzej. (foto: RA Kozjansko, splet) Priporočamo, da se na pot odpravite iz centra Dramelj v smeri proti Šentjurju. Pred izvozom za avtocesto zavijte levo proti naselju Razbor. Peljite se mimo železniške postaje v Ponikvi, zavijte v smeri Uniše, kjer si lahko ogledate rojstno hišo slovenskega škofa, narodnega buditelja in pesnika Antona Martina Slomška. Do lepega razgleda se boste morali popeljati do cerkvice sv. Ožbolta nad Ponikvo. Ob spustu nazaj v dolino boste na Boletnici lahko opazili rastišče velikonočnice. V značilne vijolične cvetove se odene marca in aprila. Nadaljujmo v Srževico čez vinogradniško območje Polžanske Gorce in Dolge Gore. Tam si lahko ogledate Arzenakovo domačijo, staro 250 let. Za naslednjo postojanko predlagamo Žičko Kartuzijo, nekdanji samostan kartuzijanov. Na izhodiščno točko se vrnete skozi Belo Goro in Zalog. Kolesarska pot: Gorica pri Slivnici – Javorje – (Žusem) – Hrastje – Žegar – Prevorje – Lopaca – Planinska vas – Planina pri Sevnici – Brdo – Slatina pri Dobjem – Jelce – Voduce – Turno – Gorica pri Slivnici Dolžina poti: 38 kilometrov (dodatna možnost je 8 kilometrov dolg vzpon do Stolpa ljubezni na Žusmu) Izhodišče poti: Gorica pri Slivnici Gostilne: Ramna plaža (Slivniško jezero), Gostilna Lesjak Ana (Gorica pri Slivnici), Okrepčevalnica Milan Obrez (Žegar), Gostišče Montparis (Planina pri Sevnici) Območje Obostelja in Kozjanskega je znano po grajskih utrdbah, ki so jih gradili za varovanje obsoteljske meje. Na tej poti vas bodo na nekdanji sloves spomnile ruševine dveh gradov, hribovite in gričevnate vasice v okolici Šentjurja pa vam bodo ponudile obilo prilik za razgled po kozjanski krajini, pa tudi za sprostitev ob ponudbi tamkajšnjih kmetij, vinotočev in gostiln. Čudovita narava na poti vas bo vodila mimo Slivniškega jezera, do Žusma, kjer se lahko povzpnete na Stolp ljubezni, največji leseni stolp v Slivniško jezero je bilo kot akumulacija za tehnološko vodo zgrajeno leta 1976. Je 21. največje jezero v Sloveniji. Zaradi številnih vrst rib v njem očara zlasti ribiče. Tudi kolesarjem vožnja v mirnem okolju ob jezeru prija. (foto: RA Kozjansko, splet) Sloveniji. Delček preteklosti vam bodo izpričale razvaline žusemskga gradu, utrdbe, ki je bila v lasti krških škofov, v 14. stoletju pa so jo posedovali tudi Celjski grofje. Iztisnite še nekaj moči na pedala in naredite še nekaj dodatnih sto metrov do župnijske cerkve sv. Leopolda, kjer se skozi razstavo steklarskih izdelkov seznanite o nekdanji loški steklarni. Sledi vzpon na Planino pri Sevnici, še eno trško naselje, kjer vas z bogato preteklostjo seznanijo razvaline planinskega gradu, Turška lipa, grajski park. Tudi etnološke in zgodovinske zbirke, na ogled postavljene v javnih objektih, si splača ogledati. Do Kozjanske domačije boste prevozili tudi del Guzejeve poti, ki vas bo spomnila na znamenitega kozjanskega razbojnika, znanega po roparskih podvigih, s katerimi je pomagal revežem. S Kozjanske domačije se po panoramski cesti spustite v dolino Paridol do Voduc, nadaljujete skozi Turno na izhodiščno točko v Gorico pri Slivnici. Pesem južne železnice Kolesarska pot Šentjur – Hruševec – Vrbno – Blagovna – Cerovec – Marija Dobje – Dramlje – Sv. Uršula – Zagaj pri Ponikvi – Hotunje – Brezje ob Slomu – Botričnica – Šentjur Dolžina poti: 34 kilometrov Izhodišče poti: Zgornji trg Šentjurju Gostilne: Rajski otok (Blagovna), Mastenovi ribniki (Hotunje nad Ponikvo), Gostilna Vovk (Hotunje) Zgornji trg v Šentjurju velja za enega izmed najlepše urejenih slovenskih trgov. V njem najdete kar nekaj razstav, ki prikazujejo zgodovino kraja. (foto: Turizem Šentjur, splet) Južna železnica označuje pomembno povezavo med nekdanjim glavnim mestom avstrijske monarhije Dunajem in pristaniškim Trstom. Dvotirno povezavo v izmeri 577 kilometrov so gradili na sredini 19. stoletja. Kraj Šentjur je del južne železnice postal leta 1846, kar je pomembno zaznamovalo njegov razvoj. O tem sklopu zgodovine se lahko seznanite v muzeju na šentjurski železniški postaji. Predlagamo, da nadaljujete z ogledom zanimivih zbirk, ki vam predstavijo nekaj delčkov šentjurske preteklosti. V TiC-u je urejena stalna razstava New Swing Quarteta z naslovom Pesem Južne železnice, kjer vam predstavijo zgodovino in delovanje tega za slovensko glasbo izjemno pomembnega kvarteta, katerega korenine sodijo prav v Šentjur. V Zgornjem trgu v Šentjurju, ki je bil pred leti razglašen za najlepše trško jedro, se nahaja rojstna hiša skladateljev Ipavcev. Obiščite tudi cerkev Svetega Jurija, prvič omenjeno že v 14. stoletju. Idilična krajina ob romarski cerkvi sv. Uršule nad Dramljami. (foto: Občina Šentjur, splet) Poti začnite v Zgornjem trgu, od koder se podate v center Šentjurja skozi Hruševec in Vrbno, nadaljujte skozi Zlateče, Goričico in Blagovno, kjer boste videli dvorec Blagovna. Svojo turo nadaljujte proti Proseniškem mimo ribnikov. Ob avtocestnem počivališču Zima v Cerovcu se v gozdu nahaja obnovljena partizanka bolnica Zima. Nadaljuje v Marija Dobje do Dramelj. Sledi vzpon na 461 metrov visok hrib, Sveto Uršulo nad Dramljami. Prislužili si boste lep razgled. Na izhodišče poti se vrnite skozi Ponikvo. Pot dobrih energij Kolesarska pot Šentjur – Hruševec – Resevna – Vodruž – Jakob – Gorica pri Slivnici – Rakitovec – Tratna pri Grobelnem – Nova vas – Šentjur Dolžina poti: 32 kilometrov Izhodišče poti: Zgornji trg Šentjur Gostilne: Planinski dom Resevna, Ana Lesjak (Gorica pri Slivnici), Ramna plaža (Slivniško jezero) Na jugozahodni strani Šentjur obdaja 682 metrov visoki hrib Resevna. Na vrhu vas bo pritegnil 20 metrov visoki razgledni stolp, od koder se vam bo odprla p Resevna je priljubljena točka za pohodnike in kolesarje. (foto: Turizem Šentjur, splet) okrajina do najvišjih vrhov tega dela Slovenije in ob lepem vremenu celo Triglava. Na poti do Resevne se lahko v Hruševcu ustavite v rojstni hiši borca za severno slovensko mejo med in pesnika Franja Malgaja. Z Resevne se trasa nadaljuje do Gorice pri Slivnici mimo Slivniškega jezera proti Grobelnemu in skozi Novo vas na izhodiščno točko v Šentjur. Sprostitev ob lepotah Ponikve Kolesarska pot Ponikva–Boletina–Srčevica-Okrog–Ponkvica–Uniše–Ponikva Dolžina poti: 13,5 kilometra Izhodišče poti: Ponikva (pisarna turističnega centra) Gostilne: Hiša s tradicijo Zdolšek (Ponikva) Izjemno lepa cerkev sv. Martina, ki v notranjosti navduši z bogato baročno opremo. (foto: Turizem Šentjur, splet) Ponikva je eden izmed starejših krajev na Štajerskem. Ozemlje je bilo poseljeno že v kameni dobi, kot kraj se prvič omenja v 13. stoletju. Dolgo in zanimivo zgodovino kraja, v kateri so pomembno mesto zavzemali grajski posestniki gospodje s Ponikve, lahko spoznate skozi razstavo v pisarni turističnega centra. Ogledate si lahko župnijsko cerkev Sv. Martina, na Slomu vas povabijo v rojstno hišo Antona Martina Slomška, ustavite se lahko na rastišču velikonočnice in botaničnem vrtu, ob vzponu na Uniše pa vas pritegne cerkev Sv. Ožbolta. V Dobju vas navduši mirna narava Kolesarka pot Dobje–Repuš–Presečno-Žegar–Košnica–Gorica pri Slivnici–Voglajna–Dobje (dodatna možnost vzpon na Slivnico do cerkve Svetega Janeza) Dolžina poti: 22,7 kilometra Izhodišče poti: Dobje Gostilne: Gostilna pri Olgi (Dobje pri Planini), Kozjanska domačija, Gostilna Ana Lesjak (Gorica pri Slivnici) Dobje je s približno tisoč prebivalci ena izmed najmanjših slovenskih občin, ki obiskovalca navduši zlasti z svojo mirno in neokrnjeno pokrajino. Ljubitelji zgodovine se sprehodite po Dobju. Spoznali boste zgodbo med 500 in 700 leti stare turiške lipe in zgodovino župnijske cerkve Karmelske Matere božje. Na kozjanski domačiji, ki še ohranja slamnato kritino se lahko seznanite z stavbarsko dediščino tega območja, si ogledate staro kmečko opremo ali spoznate delovne in praznične običaje. Na poti do Gorice pri Slivnici boste vozili po Guzejevi poti. Kolesarska pot po Planini pri Sevnici Kolesarka pot Planina pri Sevnici–Visoče–Marijina vas–Marof–Mrzlo polje–Trobni Dol–Šentrupert-Podlešje–Kalobje–Vezovje–Dobje pri Planini–Planina pri Sevnici Dolžina poti: 37,7 kilometra Izhodišče poti: Planina pri Sevnici Veduta zgodovinsko bogate Planine pri Sevnici (foto: TiC Šentjur) V 12. stoletju se Planina pri Sevnici prvič omenja kot vinogradniška vas, v srednjem veku je dobila pomemben status trga, na kar danes v trškem naselju spom inja tudi replika prangerja. Markantna točka je nad trgom, na hribu Veliki Javornik, ki ga še krasijo razvaline Planinskega gradu, nekdaj močne romansko-gotske grajske u trdbe, ki so jo imeli v lasti krški gospodje, imenovani Vitezi planinski, Ostrovrharji, Celjski grofje, pa vse do družine Protazi. Na izhodiščni točki vaše kolesarske ture vas k ogledu vabijo še planinska župnijska cerkev sv. Marjete in v rumeno barvo odeta trška stavba, dom pisateljice Ane Wambrechtsammer. Na Prevorju se lahko ustavitev v baročni cerkvi sv. Ane, ki vam bo ponudila tudi lep razgled. Z observatorija se lahko zazrete tudi v nebo. Na poti do Dobrine si boste s hribov, posejanih s cerkvami, prislužili še nekaj lepih razgledov, v Dobrini pa se lahko ustavite ob grajskem vrelcu. Kolesarska orbita s klubom Atom, rekreativni kolesarski maraton Kolesarski klub Atom kolesarski maraton pripravlja na julijsko soboto. Klasična trasa Dolga Gora–Loče–Ponikva–Sladka Gora–Dolga Gora meri 37 kilometrov dolžina višinskih vzponov je 768 metrov. Sobota v oktobru, Kolesarski klub Atom Šentjur priredi približno 40- kilometrov dolga kolesarsko tudo od Dolge Gore na Boč. V Turistično informacijskem centru v Šentjurju si lahko izposodite kolo za kolesarske podvige. Šentjur je tudi del celjske mreže izposoje javnih koles, imenovane Kolesce. Na voljo je pet postaj, kjer si lahko izposodite ali vrnete kolo. Namige za kolesarske poti smo povzeli po predlogih RA Kozjansko. E.Š. naslovna fotografija: Turizem Šentjur, splet Oznake: dobje, kolesarki izleti, kolesarske poti, kulturne znamenitosti, šentjur Krajevni urad v Dobju do nadaljnjega ostaja ← Slatinski dijak s slovensko ekipo mladih naravoslovcev do izvrstnega uspeha na evropski olimpijadi eksperimentalne znanosti Plaz zaprl izjemno prometno cesto med Mestinjem in Šmarjem, zdaj je že prevozna → 156 queries in 19,435 seconds.


source: fineweb

text: 7. Zimski pokal peš na Pohorje - 12. teden Why do we play sports? Zakaj se ukvarjamo s športom? Šri Činmoj Veliko tega in onega smo doživeli v 12 nedeljah, zato Vas vabimo na zaključek s podelitvijo, ki bo 9. marca, ob 17. uri v piceriji TottaPizza (Mercator center Pobrežje, Puhova 1, Maribor). Ob podelitvi priznanj in nagrad najhitrejšim si bomo ogledali še multimedijsko predstavitev pokala skozi vseh 12 tednov. Vsako leto smo za vse udeležence zimskega pokala pripravili spominska priznanja na katerih je bil ob imenu in priimku naveden še najboljši doseženi čas vzpona. Ker veliko udeležencev priznanja ni dvignilo, smo se tako kot lani odločili, da priznanja pripravimo le za tiste udeležence, ki si jih res želijo. Če želite na zaključni prireditvi prevzeti priznanje, prosimo, da do ponedeljka 3.3.2014 izpolnite obrazec. Priznanja bodo, tako kot vsa leta do sedaj, brezplačna. Ker smo morali odpovedati dva vzpona, za končno uvrstitev šteje 7 najboljših vzponov. Na 12. vzponu nismo startali v dolini, zato dosežen čas tega vzpona ne šteje za osebni rekord ali rekord proge. Za dodatne informacije, mnenja ter napake v rezultatih smo na voljo na emailu:info [dot] zpppgmail [dot] comali tel.: 041 691 707 (Marjan) Izžrebanca Press clipping za kapo Bjorn Daehlie sta: Boštjan Žinkovič in Jasna Petrič. Izžrebanca za paket LUŠTA Tovarnice sladkosti sta Dejan Vračič in Alenka Cvikl. Izžrebanci med otroci za Toffifee so: Miha Govedič, Anej Cvikl in Til Dečko. Izžrebanca za kapo in Toffifee obveščamo, da nagrade podeljujemo ob vsakem naslednjem vzponu po žrebanju 15 minut pred statom. Nagrado lahko prevzame samo izžrebanka oziroma izžrebanec. Picerija Tottapizza vsem udeležencem 7. ZPPP s predložitvijo štartne kartice v času trajanja zimskega Pokala nudi 20% popusta na vse vrste pizz iz redne ponudbe.


februar 2017 – Spletna stran OŠ Slave Klavore Maribor TOREK, 28. 2. 2017 Prvo noč smo dobro spali, zato smo se za začetek sveži in polni energije odpravili na 3 kilometrski pohod do Broda na Kupi, kjer smo si [...] PONEDELJEK, 27. 2. 2017 Tako, prvi dan je že za nami. Namestili smo se po “lisičjih brlogih” in se po kosilu podali na spoznavanje bližnje okolice. Pot nas je vodila [...] Vsem učiteljem, delavcem na šoli ter seveda staršem, sporočamo, da smo učenci 5. razreda srečno prispeli na našo lokacijo šole v naravi. Učenci 5.a in 5.b razreda! Projekt “Zdrav življenjski slog” – “Počitniški slog” Posodobili smo plan pisnega ocenjevanja znanja učencev za drugo polletje šolskega leta 2016/2017. Starše naprošamo, da so pozorni na načrtovane termine ocenjevanja. Plan pisnega ocenjevanja je sicer vedno na voljo v [...] V torek, 14. februarja 2017, je v dvorani Tabor potekalo občinsko in področno prvenstvo v namiznem tenisu. Našo šolo je zastopalo pet učenec v kategoriji starejših učencev od 6. do [...] Dragi starši bodočih prvošolcev! Svetovalni center za otroke, mladostnike in starše Maribor vas v četrtek, 16. 02. 2017, ob 17:30 vabi na starševski večer z naslovom “Moj otrok bo šolar”, [...] V četrtek, 09. 02. 2017, so se učenci od 4. do 9. razreda udeležili delavnic, ki jih je zanje organiziral Zavod Varna pot, ki nudi pomoč žrtvam prometnih nesreč in [...] Spoštovani starši, šola za učence osmega in devetega razreda na vsaki dve leti organizira strokovno ekskurzijo v enega izmed tehniških muzejev v bližini. Vsebina strokovne ekskurzije se nanaša na učni [...]


Nakloni, ki jih boste težko odklonili Trnfest 18:00–19:00 / Golobi Golobi plešejo tango, gledališka predstava, ki je nastopila tudi na letošnjem gledališkem festivalu Vizije. "Šibki smo. Izolirani od svojega pravega potenciala. Pahnjeni v skrajnosti ekstremov, ki so sčasoma postali norma in zapoved s(p)odobnega življenja. Linearnost časovnice narekuje ritem, po katerem strumno korakamo v prepad. Izkoreninjeni žejno iščemo hektar plodne zemlje, kjer bi se lahko ustavili, zadihali in končno pognali korenine na mestu, ki bi si ga sami izbrali. Izpostavljeni smo svoji igri in pretvarjanju kot še nikoli poprej. A nekoč bomo nehali igrati. Postali bomo točno to, kar smo hoteli. Ne bomo več viseli med igro in realnostjo. Realizirali bomo igro. Naveličani sami sebe se bomo prebijali skozi življenje. Dokler laž ne bo zmagala. Takrat ... Takrat boste prišli vi." Igralska zasedba: Maja Drnovšek, Jan Slapar, Mariah Stranščak, Ita Weber Režija: Nuša Knez 20:00–22:00 / Impro liga: SNiG – Best of Večerna feministična tura po Ljubljani, ob 19.00: "Dobimo se na Starem trgu 34 (pri fontani pred Akademijo za glasbo) v nedeljo 19. avgusta ob 19. uri. Tura, nad katero je bila pred kratkim navdušena tudi Laura Roosevelt, vnukinja slovite Eleanor Roosevelt, bo trajala približno dve uri, z zaključkom ob 21. uri pri Mestni hiši." Mini poletje – Čas ulice – Po pasje, ob 18.00: Vabljeni na ustvarjalne otroške aktivnosti, v nedeljo ob 18.00 uri. "Izdelali bomo različne kužke, ki bodo lahko služili kot različne lutke. Ker pa te naši kužki uporabljajo za stranišče ulico, si bomo razmigali telo in se podali v zabavno tekmo z nabiranje kakcev. Poskrbljeno bo tudi za male otroke z igralnimi kotički. V primeru slabega vremena nas najdete v prostorih Mini teatra." // KINO // 21:00 Muzejska ploščad Metelkova/Poletje na platnu in med platnicami/Knjiga: Dnevi poezije in vina 21:30 Muzejska ploščad Metelkova/Poletje na platnu in med platnicami/Film: Stranpota Kinodvor: 18:30 / Mala dvorana: Grace Jones 19:00 / Dvorana: Dvojni ljubimec 21:30 / Kinodvorišče: Ne skrbi, peš ne bo prišel daleč


source: CulturaX

text: Bonsai drevo: 5 glavnih vrst in pravil oskrbe - Popravilo stanovanja z lastnimi rokami, gradnjo, oblikovanje Bonsaj je miniaturna kopija vsakega naravnega drevesa, ki ga lahko posedujete sami. Glavna stvar je pravilno izbrati rastlino, da se lahko v okolju počuti udobno. Tehnologija gojenja sploh ni težavna, vendar zahteva reden nadzor nad formacijo, veliko časa in truda. Skrb za bonsaj mora biti pravilna. Pomembno je ustvariti ugodne razmere, ki vplivajo na videz in rast - osvetlitev, vlažnost in temperaturo zraka, zalivanje, tla. Bonsaj: rojstni kraj rastlin Kitajske ali Japonske? "Bonsaj" v japonščini pomeni "drevo v loncu". Mnogi verjamejo, da je domovina bonsaja Japonska. Ta umetnost izvira na Kitajskem od leta 200 pr. Nekaj stoletij kasneje so Japonci obvladali gojenje majhnih dreves, izboljšali ga in v tem trenutku veljajo le za japonsko. Z Japonske se je začel zmagoslavni razvoj bonsajev na drugih celinah. Bonsaji so na Kitajskem začeli rasti več kot dva tisočletja nazaj Razlike med tradicionalnimi bonsaji: Močan sod z izrazitim koreninskim sistemom na dnu; Podružnice imajo jasno in razpoznavno linijo; Deblo z vejami je jasno vidno skozi liste; Jasna podobnost z bonsajem s sorodstvom v izvirniku. V idealnem primeru je kitajsko drevo absolutni izvir tega drevesa, le v zmanjšani obliki. Bonsaj lonec se uporablja z nizkimi robovi, ki spominjajo na globok krožnik. Kaj simbolizirabonsai drevo: dobeseden prevod Iz japonskega jezika je bonsajovo drevo dobesedno "miniaturno drevo na krožniku". To pomeni, da je treba rastlino gojiti v majhnem prostoru. Ustvarjanje tako nenavadne rastline zahteva toleranco in marljivost. Ni vsakomur dovoljeno, da se spopade s takimi pogoji, ker traja postopek rasti več let. Okrasna rastlina simbolizira modrost in vzdržljivost, njena pridelava pa je zelo dolg in trden postopek Bonsaj drevo simbolizira: Dobrohotnost. Bonsaj ni običajen poklic. To je celostna umetnost, ki pomeni uporabo posebnih osebnih kvalitet. Filozofija gojenja drevesa zahteva ogromno potrpežljivosti, vzdržljivosti in napora. Zaradi dolge življenjske dobe bonsaji simbolizirajo in odražajo celotno zgodbo. V tem primeru vsebina in videz govorita sama zase - lubje lubja, zdrobljene veje, velik koreninski sistem. Na Japonskem raste bonsaj, ki je star več kot tisoč let. Gozdne rastline so najbolj cenjene, saj je ta vrsta simbola večnosti v primerjavi z listavci, ki puščajo vsak centimeter njihovih listov. Bonsaj: rastlinske vrste Izbira rastlin za bonsaje je ogromna, vendar je prednost namenjena predvsem iglavcev. Takšne vrste rastlin so trpežne in trajnejše, s plitvimi zimzelenimi listi. Nekatere sorte bonsajev lahko rastejo v akvariju Bonsaji se razlikujejo po glavnihOgledi: Tisti, ki imajo zelen videz vse leto; cvetenje spomladi; Poletno aktivno cvetenje; Razcvet le jeseni; Tisti, ki imajo značilno obliko debla z vejami, so vidni po aspiraciji listov. Pomembno je vedeti, da bonsaj ni rastlina. Biti v hiši takega obrata je lahko več dni, nato pa začne zboleti in trpeti zaradi vročega suhega zraka. Rastlina na ulici potrebuje zaščito pred dežjem, soncem in vetrom. Katere rastline so primerne za bonsaje v naših klimatskih pogojih Preden začnete gojiti bonsaj z lastnimi rokami, morate ugotoviti, katere rastline so najbolj nagnjene k naravnim pogojem vašega območja. V naših podnebnih razmerah se lahko goji bonsaj iz hrasta Bonsaji se lahko gojijo z: bor, tuja ali smreka; Buzus navaden ali madžarski; več različic zvonika; češnje, jabolka ali hruške; Mandelj je nizek; sibirski motivi; drevo penija (sokol); barberice; Za pridelavo miniaturnega drevesa iz nič na domu so primerna vsa semena nezahtevne rastline. Glicin je še posebej priljubljen. Majhna cvetica gosto pokriva veje, kar daje posebno pozornost drevesu. Rastlina se dobro počuti v sobi. Applewood je dobra izbira za bonsaje. Z ustrezno nego lahko dobite lepo in sadno dekoracijodrevo Bonsajske naprave in nega Rastoča miniaturna drevesa so lahko iz iglavcev in listavcev. Da bi vzgojili miniaturno drevo, je treba od časa do časa prerezati konico Največje povpraševanje: Oljka(evropska oljka). Zimzeleno bonsaj v obliki grma z letnim cvetenjem. Ugoden medij s temperaturo zraka + 5-18 ° C in dovolj svetlobe. Ljubi svež zrak. Tla so bolje pobrati iz peska in gline. Zalivanje, ko se suši. Tea tree(Carmona). Višina odraslega drevesa je do 10 m. Ta zimzelena rastlina ljubi toploto in svetlobo. Podaljšan kitolik . Najbolj tolerantno drevo za začetnike. Glavni pogoj oskrbe - toplo, sonce in vlažno zemljo. Mešani bonsaj . Drevesa različnih pasem, skrb za njih je precej preprosta. Ne bo težko gojiti cvet iz niše in bonsajev bora, hrasta, tuya, listavcev, brina. Takšne rastline so bolj prilagojene našem podnebju. Skrb za njih se ne odlikuje posebej z nadnaravnimi značilnostmi. Lahko jih gojite iz semen ali gotovih kaljenih rostockov, ki so jih prinesli iz gozda. Za te rastline so primerni globoki zabojniki iz keramike. Bonsaj iz trdega lesa se lahko očisti na temnejšem mestu, ko listi padejo. Bonsaj gojijo iz semen neodvisno - zanimiva lekcija, ki je ogromnapotrpežljivost in želja. Nobenega zagotovila ni, da bo vse izšlo prvič, saj je ta proces zelo dolg in trepetajoč. Z ustrezno oskrbo je možno gojiti popolnoma vsa drevesa iz semena Proces gojenja bonsajev pomeni: Nega več let.Priporočljivo je, da se semena poberejo ob upoštevanju naravne klime vašega prebivališča. Ficus ali bor se štejeta za nezahtevne. Nega za nego.V majhni obliki je treba občasno prezračevati bonsaje. Po pojavu 4 listov je treba rastlino narezati na kocke in po dveh mesecih začeti hranjenje. Bližje do zime je treba rastlino očistiti na pragovi in prenehati s hranjenjem. Skrb za miniaturno drevo.Potrebno je nenehno spremljati ustrezno plamen (notranji bonsaj) in redno pršiti rastlino z vodo. Nekaj let kasneje lahko začnete oblikovati bonsaje. Pomembno je ustvariti ugodno ozračje za rastlino, zlasti v zgodnjih fazah rasti. Kako skrbeti za bonsaj doma Ustrezna oskrba bonsajev mora biti organizirana ob upoštevanju sorte rastline, odvisno od njegove kapricioznosti in značilnosti. Drevo mora biti gojeno na ulici, ki ga varuje pred vetrovi, dežjem in prekomerno sončno svetlobo Poudarki Bonsai Care: Pravočasno odrežite krono rastline; Pripravite dobro zemljo - to je glina, pesek, humus in humus; Opazujteugoden temperaturni režim, večinoma + 10-18 ° C; Proteza je glavni sovražnik miniaturnega drevesa; Treba se je izogibati neposredni izpostavljenosti sončni svetlobi; Rastline je treba zaliti v času, ko je zgornja plast zemlje popolnoma suha. Obrezovanje bonsajev je potrebno nenehno, v nasprotnem primeru lahko zraste normalno dekorativno grmičevje. Več sonca, rastlina se bolje prilagodi zvišanju temperature in obratno. Osnovni komplet za gojenje bonsajev Za gojenje miniaturnega drevesa lahko kupite poseben set in ne porabite moči za pripravo posebne zemlje ali izberite ustrezno posodo. Komplet za gojenje bonsajev lahko vključuje tudi delovno orodje za obdelovanje tal in oskrbo rastlin Komplet za gojenje bonsajev vključuje: Semena rastline; Nekateri kompleti imajo v svoji sestavi žico in poseben pladenj. Načeloma - "vse muhe za svoj denar." Pripravljen komplet lahko kupite v trgovini ali ga naročite na internetu. V tem primeru lahko hkrati izberete katero koli seme po vaši presoji. Koliko bonsajev raste iz semena Obdobje rasti bonsajev se določi glede na vrsto drevesa. Za gojenje takšnega miniaturnega drevesa iz semena hiše bo potrebno veliko truda in potrpežljivosti. Oblikovanje drevesa poteka več let po pristankusemena Obdobja rasti bonsajev: Sejanje na semena. V povprečju traja več let za ta proces. Poravnava na kalčki. Od zdaj naprej bo proces postal bolj zanimiv. Preostanek časa bonsaj raste in veseli svojega ustvarjalca. Na Japonskem se takšne rastline gojijo stoletja in tisoče let, pri čemer drevo prenašajo v dediščino. Nekatera drevesa bonsajev preživijo do 4 tisoč let. Najdaljši bonsaj iz iglavcev. Danes je treba kupiti gotove klice in jih takoj zasaditi. V tem primeru lahko prihranite nekaj let. Ampak jamstvo je, da je dejansko isto drevo, in ne škrata ponaredek, ne boste dobili. Cena bonsajev je neposredno odvisna od vrste rastline in od tega, kako stara je. Semena so poceni - od nekaj rubljev na kos. In za primerjavo, bonsai javor višine 30 cm stane približno 1900 rubljev, in je enaka rastlina 65 cm - 11900 rubljev. Kako presaditi sam bonsaj: vodnik po korakih Hkrati s prenosom drevesa obstaja zamenjava tal in skled. Presaditev bonsaj mora biti približno vsakih 1-2 let, kar dokazuje njegov videz in proces rasti. Pred presajanjem rastline se ne sme zalivati. Tla morajo biti suha in lahko ločena od korenin Faze presaditve Bonsajev, vodnik za začetnike: Odvodne luknje bi bilo treba okrepiti; Previdno očistite korenine drevesa iz zemlje; Bonsaji vstavijo nov medij in korenine; Škarje režejo korenine okoli 1/3 ali se umaknejo z roba posode za 2 cm; Rastlinsko zmešajte, stisnite zemljo s prsti. Spomladi je treba vsako leto presaditi rastline, stare do 5 let. Tla se vsakokrat spreminjajo za novo. Prvi oblikuje drevo obrezovanje v približno 5 letih. Bonsaji, katerih starost od 10 let je treba presaditi enkrat v 10-15 letih. Bonsaji v novi zemlji v prvih dveh tednih ne smejo biti izpostavljeni močni sončni svetlobi. Kako raste bonsaj (video) Bonsaj je pridobil široko popularnost v državah po svetu. Ni bilo mogoče opaziti takšnih ljubiteljev umetnosti. Miniaturna drevesa so narejena iz različnih dragih kamnov ali kroglic. Proces izdelave bonsajev in kamnov je precej ustvarjalen in težaven, kar zahteva skrbno uporabo domišljije. Reprodukcija izvirnika v tej predstavi skriva uganko in posebno energijo.


Očarani materializem | Eurozine Pred časom sem se s prijateljem pogovarjal o veri. Soglašala sva, da sva oba ateista. Toda on je pristavil: “Jaz sem judovski ateist.” Če bi se tudi jaz hotel opredeliti na tak način, bi moral reči: Sem luteranski ateist. Taka je neposredna omejitev ateizma. Beseda “ateist” je sama po sebi zanikanje: ne-bog. Poleg tega se je ateist osvobodil ustaljenega verovanja, običajno tistega, ki prevladuje v kulturi, ki je zaznamovala njegovo otroštvo in mladost. Ateizem je na prvi pogled podoben negativu fotografije, ki po vernikovem prepričanju prikazuje svet. Neverujoči je seveda neverujoči tudi v odnosu do drugih ver. Sam nič bolj ne verujem v Alaha ali Višnuja kot v krščanskega Boga. Res pa se še nikoli nisem znašel pred izbiro, ali naj iščem vero v Koranu ali v Vedah. Večna težava ateizma je, da se kaže izključno kot negacija. Govori samo o tem, v kaj ne veruje, ne pa o tem, kaj pozitivno predstavlja. Zato se ateizem zdi siv in pust. Vera slika naše življenje v močnih barvah, išče pomene v čudovitih zgodbah, razlika med prav in narobe pa je zasidrana zunaj sveta ljudi; ateist, nasprotno, trdi, da je resnica o svetu precej banalna, in gleda na svete spise kot na eno izmed zvrsti književnosti, na moralo pa kot na povsem človeško zadevo. Poskusil bom orisati ateizem, ki ni videti puščoben in ni nestrpen in slep za estetske in kulturne vrednote religij kot antagonistični ateizem. V zadnjih letih je izšlo nekaj navdihujočih ateističnih izpovedi, predvsem Bog kot zabloda1 angleškega biologa Richarda Dawkinsa in Traité d’athéologie2 francoskega filozofa Michela Onfrayja. Ob koncu bom spregovoril o svojem mnenju o njiju. Neposredni razlog za Dawkinsovo in Onfrayjevo knjigo je oživitev religije, ki je v zadnjih desetletjih zelo očitna tako rekoč po vsem svetu. Danes je politika prežeta z verskimi občutji in prepričanji na način, kakršnega vsaj moja generacija še ni videla. Predsednik ZDA George W. Bush je znova rojeni kristjan in ne izpusti niti ene priložnosti, ko lahko utemelji svoje politične odločitve s sklicevanjem na Boga. Islam je postal politična moč na svetovnem prizorišču. Celo za kitajsko državo postaja religija vedno večji problem, saj je ni mogoče vriniti v uradno ideološko zlitino kapitalizma in komunizma. Vse očitnejša prisotnost religije v politiki se ujema z veliko predanostjo ljudi različnim verskim gibanjem. Nove duše osvajata predvsem dve veri: islam in krščanstvo. Različne veje islama se širijo v različnih delih sveta; tu je poudarek predvsem na sunitski veji salafizma. A največji val uspeha je zajahala veja krščanstva, imenovana pentekostalizem. Njena moč ne narašča le v Združenih državah, ampak še bolj v Latinski Ameriki in Afriki. Če bi se trenutni binkoštni val uspeha nadaljeval, bi bile do leta 2050 tri četrtine človeštva vključene v to ali ono obliko krščanstva.3 In nedvomno je pentekostalizem tisti, ki predstavlja dinamično silo v tem razvoju, medtem ko na primer Katoliška cerkev, ki je videti tako trdna, izgublja pomen. Uspešna gibanja minulih desetletij znotraj krščanstva in islama imajo veliko skupnih imenovalcev. Poglavitni med njimi je neomajno prepričanje o nepogrešljivem bistvu njihove vere, pa tudi nekakšen antiintelektualizem, ki se kaže v njihovem odporu do krščanske ali islamske teologije (kalam) in do akademskih stremljenj nasploh. Pri svojem širjenju sta obe močno odvisni od novih medijev, kot sta televizija in internet. Obe tudi ustrezata isti tendenci znotraj sodobne sekularizacije: religija se bolj in bolj razbremenjuje kulture, v kateri je bila nekoč zasidrana, in pridobiva nove pripadnike, ki živijo v povsem drugačnih kulturnih okoliščinah od tistih, ki so prevladovale v nekdanjih okvirih teh ver. Glede na zmagoslavje nekaterih verskih gibanj v zadnjih desetletjih se je pojavilo mnenje, da težnja k naraščajoči sekularizaciji v sodobnem razvoju slabi; najbolj znan primer tega mišljenja najdemo v knjigi ameriškega sociologa in teologa Petra L. Bergerja z ustreznim naslovom Desekularizacija sveta.4 Obstaja pa tudi nasprotna interpretacija, ki pravi, da smo vstopili v novo in še močnejšo fazo sekularizacije; institucije, kot sta šola in politika, ki so bile v času modernizma še varne, izgubljajo privilegiran položaj, vera pa ob tem postaja individualno zatočišče v realnosti brez preizkusnega kamna. Pomemben zagovornik te teorije je francoski strokovnjak za islam Olivier Roy, na primer v knjigi La laïcité face à l’Islam.5 Težki besedi “sekularizacija” Berger in Roy očitno pripisujeta različna pomena. Nimam namena razglabljati, kako najbolje definirati ta izraz; pač pa se bom dotaknil pogledov Bergerja in Roya na trenutno stanje, saj po mojem mnenju imenitno dopolnjujeta drug drugega. Največ pozornosti pa bom posvetil neki drugi besedi, ki je pri diskusiji o modernizmu enako bistvena, namreč besedi “razčaranost”, pa tudi njenemu nasprotju, “ponovni očaranosti”.6 Prvo sta kot nemško Entzauberung skovala Max Weber in na nekoliko drugačen način Franz Rosenzweig ter je vse od druge svetovne vojne igrala pomembno vlogo v diskusijah o razvoju moderne družbe. Zamisel, da je v sami modernosti nekakšna uročenost, vsaj kot Weber uporablja to besedo, se je pojavila že zgodaj in tu bom rekel, da je ta teorija zelo upravičena. Enako prepričano pa bom tudi zatrdil, da je njena uporabna vrednost danes bolj omejena in zato manj v nasprotju z vrsto uročenosti, kakršno očitno občutijo pripadniki novorojenega pentekostalizma ali islama. V podobi sveta, ki drsi v vedno globljo očaranost z vero, je ena velika in pomembna izjema: Evropa. V večini evropskih držav, zlasti tistih v okviru Evropske unije, se zdi, da dekristjanizacija poteka nespremenjeno. V večini območij je napredovanje pentekostalizma zgolj marginalno, in če se islam v resnici krepi, je tako v glavnem zaradi priseljencev iz držav, kjer je to prevladujoča religija. Širjenje obeh se seveda kaže v enakih vzorcih kot na drugih celinah; v globalnem smislu pa je vendarle najpomembnejša zajezitev tega napredovanja. Največji mednarodni raziskavi verskih nagnjenj in praks pri ljudeh – v Evropi European Values Survey in globalno World Values Survey – nedvoumno kažeta naslednjo podobo: Evropa je veliko bolj dekristjanizirana kot drugi deli sveta, kjer se je krščanstvo zelo razširilo, druge religije pa ne zapolnjujejo praznine, ki jo je za seboj pustila dekristjanizacija. Hkrati je Evropa zadnjih deset, petnajst let doživljala nenavadno, obnovljeno zanimanje za tradicionalna teološka vprašanja pri mnogih uglednih intelektualcih, ki so sicer povezani s protiverskimi ali vsaj neverskimi tokovi. To nista že omenjena Onfray in Dawkins, ki se s svojimi ateističnimi razpravami zdita tipična. To so prej Jacques Derrida, Alain Badiou, Jürgen Habermas, Slavoj Žižek, Giorgio Agamben in še mnogi drugi, ki so napisali pomembna dela o religiji na splošno in posebej o krščanstvu. Več se jih je odkrito izreklo za ateiste ali vsaj agnostike; Habermas je po vzoru Maxa Webra izjavil, da je, ko gre za religijo, “nemuzikalen”.7 Vendar pa vsi kažejo opazno pozitivno zanimanje za številne verske izraze našega časa in preteklosti. Njihov namen ni nasprotovati religioznemu verovanju, ampak ga razumeti in razumeti njegovo inherentno moč. Njihova pozornost je v veliki meri namenjena političnemu potencialu v religioznem verovanju. Ni pa ta pozornost usmerjena prvenstveno v pentekostalizem ali salafizem, ampak bolj v intelektualno zmernejšo in etično uravnoteženo vero. Slavoj Žižek takoj zavzame skrajno in praviloma idealno stališče, ko pravi, da sta krščanstvo in marksizem edina resna izzivalca prevladujočega militantnega neoliberalizma našega časa.8 Pretirano bi bilo trditi, da so evropski intelektualci podvrženi enaki prevzetosti nad religijo, kot jo odkrito izkazujejo najuspešnejša verska gibanja tega časa. Kljub temu pa je mogoče zaznati očaranost, ki pripada isti zgodovinski situaciji. Situacijo navadno označujemo z nizom izrazov s predpono “post”, na primer postmoderen, postsekularen, postkrščanski. Prav znotraj te situacije seveda skušam predstaviti, kakšen bi lahko bil pozitivni ateizem, porojen iz očaranosti nad bogastvom našega sveta in življenja. Izgubljena in spet najdena očaranost Besedo Entzauberung so uporabljali pisatelji v 18. in 19. stoletju v poetičnih pravljicah o ljudeh, ki so se rešili kakega prekletstva ali uroka. Lahko bi rekli, da je bila Trnuljčica, ko jo je prinčev poljub zbudil iz tisočletnega spanja, entzaubert. Ko Max Weber govori o spremembah v družbi in mišljenju v sodobnem času, to besedo predela v tehnični izraz. Implikacija, ki ji jo pripisuje, je v resnici še natančnejša. Vključuje tudi legitimnost družbenih dejanj. Po Webru obstajata v glavnem dva načina upravičevanja človekovega obnašanja. Eden je magijsko, drugi razumsko upravičevanje. Pri magijskem se izognemo nekaterim ravnanjem, ker po ljudskih predstavah vodijo v nesrečo ali pogubo, in raje izberemo dejanja, ki obetajo srečo in božjo naklonjenost. Razumsko utemeljevanje ne vključuje nikakršnih nadčloveških ali nezemeljskih sil. Nakazuje izključno zaznavne posledice, ki jih kakršno koli dejanje lahko povzroči, prednosti, ki jih prinaša, in slabosti, ki jih lahko prinesejo njegove alternative. Magijske in razumske spodbude po Webrovem mnenju dejansko predstavljajo končni točki zvezne lestvice, po kateri bi lahko razporedili dane utemeljitve. Po njegovi teoriji je Evropa zadnjih nekaj stoletij vztrajno drsela proti razumskemu koncu.9 Webrov koncept je doživel dober sprejem in je danes del standardnega repertoarja pri razjasnjevanju, kako se moderna resničnost razlikuje od tiste, ki jo bremeni tradicija. Povezan je z weberjansko tezo o racionalizaciji in natančneje nakazuje, da je procese, za katere je prej veljalo, da so podvrženi tvegani igri nerazložljivih sil, zdaj mogoče obvladovati z razumskim znanjem. Na pozitivni strani ta premik pripelje do manjšega strahu pred neznanim, na negativni pa do tega, da fantastično in mamljivo podleže suhemu kalkuliranju in duhamorni rutini. Že bežen pogled na današnji čas nam izda, da njegova izguba očaranosti ni absolutna. Še vedno obstaja tržišče za horoskope, kristale in tarot. Celo pri pomembnih politikih lahko naletimo na vraževerna prepričanja o sreči in smoli. Vendar zlahka ugotovimo, da se skoraj vsakdo nazadnje zanese na sodobno racionalno razmišljanje. Ljudi morda res pomirja misel, da v potniških letalih ni trinajste vrste. A ko poletijo v nebo, je tisto, čemur v končni fazi zaupajo, vendarle hladna, racionalna tehnologija. In tudi ni nujno, da bi morali tehnologijo in naravoslovje ali sodobno življenje sploh označevati z besedama “suho” ali “hladno”. Nasprotno, tako uporabnike kot opazovalce lahko navdajo z blaženostjo in zamaknjenostjo ter v njih vzbudijo nenasitno željo po znanju. V širšem smislu lahko prežmejo ljudi z občutkom ugodja ob obetu stalnega napredovanja, ki jim bo izboljšalo življenje. Že v tridesetih letih 20. stoletja je Martin Heidegger govoril o očaranosti modernega časa. Sodobna človeška bitja so pod urokom tehnologije in njenih nenehnih novosti. Da, obsedena so s prepričanjem, da je zagotovo mogoče vse izračunati, uporabiti in upravljati.10 Toda Heideggerjevo razmišljanje se očitno ne uresničuje, saj je vzniknilo iz zanj značilne nenaklonjenosti do eksaktne znanosti in tehničnega računstva. Toda njegov koncept je lahko dragocen tudi brez te programsko negativne naravnanosti. Modernistična očaranost je v sedanjem konceptu napredka kot takega. V 19. in 20. stoletju je ogromno ljudi, tudi takih na oblasti, zajelo prepričanje, da se naše življenje izboljšuje. Najprepričljivejši optimizem, ki ga je imenitno izrazil matematik in politik Jean Antoine Condorcet ob koncu 18. stoletja, je napovedoval napredek na tako rekoč vseh področjih, vključno z moralo in umetnostjo, in trdil, da obstaja tesna povezava med izboljšavami na različnih področjih življenja. Zdajšnja očaranost nad takim razumevanjem korenini v človekovem prepričanju, da bodo današnji nerešeni problemi po zaslugi razvoja jutri rešeni. Tak pogled je pripeljal do precejšnje lahkomiselnosti ne samo glede tehnološkega razvoja, ampak tudi glede različnih oblik eksperimentiranja z družbo. V upanju, da bo tok napredka na neki točki rešil naše probleme, smo vzeli hipoteko na prihodnost. Minula desetletja so v tem pogledu pomenila premik. Manj ljudi si dovoli verjeti predpostavkam o tako in drugače boljši prihodnosti. Nasprotno, zbirajo se temni oblaki. Preroki sodnega dne so od nekdaj tu. In ne samo, da jih je vedno več; njihove mračne napovedi zdaj temeljijo na trdnem znanju, na primer o uničevanju okolja. Kot smo bili priča, je neomadeževani optimizem glede napredka zahteval, da se vse integralne komponente življenja in družbe združijo v istem procesu. V resnici se je kmalu izkazalo, da ta konstrukt ne drži vode. Nacistična Nemčija in Sovjetska zveza sta združevali strogo diktaturo in gospodarski, tehnološki in znanstveni napredek. Danes je dober primer tega Ljudska republika Kitajska. Veliki razvojni načrt, ki so ga nekoč zagnali razsvetljenski filozofi, torej očitno ni bil ulit v enem kosu. Lahko bi rekli, da ima trdno komponento – trdno razsvetljenstvo –, sestavljeno iz znanosti (vsaj eksaktne), tehnologije, ekonomije in sodobne racionalne administracije; ti elementi so res tesno povezani. Na teh področjih se je razvojni proces ohranil. Nesporno jasno nam je, da so današnji računalniki boljši od včerajšnjih in da jih bodo jutrišnji prekosili. Od vsake subvencionirane raziskave se bolj ali manj pričakuje, da bo prinesla pomemben znanstveni preboj. Ekonomistom se zdi samoumevno, da je BDP vsako leto višji. Če ni, mora biti nekaj narobe. Znotraj tega trdnega razsvetljenstva, če nanj gledamo ločeno, modernistična očaranost ostaja; česar ni mogoče rešiti danes, bo lahko rešeno jutri. Obstajajo pa tudi mehki deli razvoja, kjer nobenega koraka ni mogoče imeti za samoumevnega ali naravnega. Klasični razvojni optimisti se v svoji veri v moralno rastoče človeštvo zdijo naivni. Še bolj nenavadno pa je prepričanje, da bi morala umetnost dosegati vedno nove zmage – kdo presega Danteja ali Shakespeara? Politika ima še vedno svoje razvojne optimiste, ki so prepričani, da je zmagoslavje demokracije nekaj naravnega. Hkrati pa se začenjajo kopičiti znamenja, da se demokracija, tudi kjer je že davno ustaljena, sooča z novimi, težkimi izzivi, ki vodijo v naraščajočo negotovost glede prihodnosti. Najbolj nenavaden pa je spremenjen pogled na religijo. Dolgo je prevladovalo mišljenje, da modernost in religija ne gresta skupaj. Ko je družba postajala sodobnejša, bi morala verska prepričanja izginiti. Kazalo je, da jih bodo povsem zamenjala znanstvena, potrebe ljudi po čaščenju in smislu naj bi zadovoljevala umetnost. Danes se tako pojmovanje zdi zastarelo. Religija ima v mnogih delih sveta tako močan vpliv kot že dolgo ne. Pogosto ji delajo družbo skrajno sodobne stvari – uspešno se širi z novimi mediji, mnogi njeni navdušeni pripadniki se izobražujejo v tehnologiji ali naravoslovju, očitna je njena povezanost z globalno ekonomijo. Tu je upravičeno govoriti o ponovni očaranosti nad modernim svetom. To nikakor ni v nasprotju s prevzetostjo nad skrajno modernostjo samo. Nasprotno, oboje se lahko na pogled harmonično združi. Kot značilen primer te sinteze na najvišji ravni bi lahko navedli Georgea W. Busha. Predsednikova vera, da sta ekonomija in tehnologija sposobni premagati sedanje in prihodnje težave, ni nič manjša od njegove vere v Boga. Religija očitno zadovoljuje pomembne potrebe v svetu, o katerih pogosto govorimo kot o postmodernih, pa tudi poznomodernih; meni je ljubša druga oznaka. A katere so te potrebe? Običajno se omenjata potreba po kontekstu in pomenu ter – z njo tesno povezana – človekova potreba, da najde ali sreča nekaj, kar je večje od njega. V tej luči je smiselno pogledati tudi na fascinacijo z religijo med evropskimi intelektualci. Religija je postala izziv tudi zanje. Tudi če se ji sami ne predajajo, jo prepoznavajo kot nekaj, kar je treba obravnavati z globoko iskrenostjo. Religiozni antiintelektualizem Politične posledice na novo prebujene religioznosti postajajo tema vedno več knjig; nemara najobsežnejša med njimi je z 800 stranmi knjiga Political Theologies, ki vsebuje dolgo vrsto študij o zgodovinskih in sodobnih problemih.11 Toda tu se ne nameravam toliko posvečati njenim političnim vprašanjem, ampak intelektualnim, med katerimi lahko zaznamo dve nasprotujoči si tendenci. Ena zadeva bolj ali manj ekstenziven antiintelektualizem, druga pa je resna, intelektualno odgovorna razprava o odnosih med religijo in sekularno filozofijo, religijo in sodobno znanostjo ter religijo in poznomoderno družbo. Jürgen Habermas, ki si je pridobil osrednje mesto v bolj filozofsko usmerjeni razpravi o religiji, je v obsežni zbirki esejev Zwischen Naturalismus und Religion prepoznal dve nasprotujoči si usmeritvi sedanje dobe: na eni strani uspešen val verskih ortodoksij, na drugi močno težnjo k naturalizmu brez zadržkov, ki trdi, da je psihološko življenje človeštva izključno stvar fiziologije možganov, njegovo vedenje pa preprosto emanacija njegove genske sestave.12 Drugo usmeritev, h kateri se bomo v sklepu še vrnili, sprejema znatno tanjši sloj družbe kot verske ortodoksije, vendar ima pomembno družbeno vlogo. Poleg tega tako rekoč vsakdo pride v stik z njo, kadar potrebuje zdravniško pomoč in nego. Na tem področju se lahko naturalizem izkaže kot idealen pomočnik ekonomski racionalizaciji. Človeško bitje postane pri obeh nič več kot objekt. Lahko se vprašamo, ali je izraz “ortodoksija”, ki ga uporablja Habermas, res najprimernejši za gibanja, ki so danes kritična do vere v znanosti. Seveda niso povezana z različnimi cerkvami, predvsem v vzhodni Evropi, ki veljajo za ortodoksne, in tudi ne spominjajo na ortodoksije 17. stoletja v zahodni Evropi. Resda težijo k pobožnosti, vendar to počnejo s povsem drugimi orodji kot aristotelizem, ki so ga razvili jezuiti, kalvinisti in luteranci pred nekaj sto leti. Alternativni izraz zanj, ki je postal precej bolj priljubljen, je fundamentalizem. Pa tudi njegovi ustreznosti je mogoče oporekati. Pogosto se uporablja v širšem in precej bolj nedoločnem smislu, zato je dobil skrajno žaljiv, polemičen prizvok.13 Teološko rečeno izraz “fundamentalizem” izvorno nakazuje neskrajšano dobesedno interpretacijo in zato ni primeren niti za salafizem niti za pentekostalizem. Vodilo salafistov je prvobitni islam, pentekostalistov pa izvorni binkošti. Nobeni veji ne gre za natanko tisto, kar beseda pomeni, ampak za trdnejši temelj. V angleščini so razmišljali o izrazu foundation.14 Pogosto z njim označujejo filozofske poskuse, da bi našli trden temelj za človeško znanje, in v tem primeru bi ga lahko razširili tako, da bi pokril območje religije, čeprav ne povsem ustrezno. Izraz “fundamentalizem” bo ob izjemno pogosti rabi gotovo ostal najobičajnejši izraz, s katerim je moč zajeti izdaten del verskega razvoja v našem času. Toda kdor koli ga uporablja, naj ne pozabi na njegovo nezadostnost. Salafisti stremijo nazaj k začetnim stopnjam islama. Ob podpori Mohamedovega hadisa zatrjujejo, da je islam kot nauk in načelo dosegel popolnost v času prvih treh generacij vere (Mohamed in njegovi sodobniki predstavljajo prvo). Na vse poznejše dodatke je treba gledati kot na popačenja in odmike. To je eden od razlogov, zakaj islamsko teologijo, kalam, zavračajo, saj vidijo, da uvaja v islamske nauke tuje, platonske in aristotelske elemente. Drugi, širši razlog pa je odpor do vsega, v čemer je mogoče videti intelektualno dlakocepstvo. Islam mora biti preprost, odločen in ne odprt za dialektične dvoumnosti. Skoraj odveč je dodati, da ima sodobni salafizem pomembno politično vlogo tako znotraj najbolj tradicionalnih islamskih držav kot po vsem svetu. Ta vloga ni nedvoumna – salafizem zajema veliko več različic od tistega, kar sta predstavljala Osama bin Laden in Al Kajda –, je pa velika. Salafisti so, ideološko rečeno, antimodernisti, vendar svoje sporočilo širijo ob pomoči moderne tehnologije. Televizija in internet sta tudi njim enako domača pripomočka kot pentekostalistom. Oboji so dosegli globalno razširjenost ob pomoči teh medijev. V enem pomembnem oziru pa se muslimanski pogled razlikuje od krščanskega, namreč v odnosu do kapitalizma. Salafisti gledajo nanj kot na izraz zahodne duhovne revščine in grešnosti, svetovno binkoštno gibanje pa je skoz in skoz prežeto s kapitalistično mislijo. Svoje številne cerkve normalno upravlja kot korporacije, po načelu maksimalnega dobička, in v enakem duhu gleda na finančno uspešnost posameznika kot na znamenje božje naklonjenosti. Če je kdo kljub predani veri še vedno reven, sta za to možna dva razloga: ali njegova vera ni dovolj močna, ali pa je kaj narobe s cerkvijo, kateri pripada. Binkoštne cerkve v Afriki se množijo v prvi vrsti z delitvijo; nenehno se trudijo za še večjo pobožnost in še več ekstatične pridigarske dejavnosti.15 Površnemu opazovalcu bi se lahko zdelo, da je pentekostalizem usmeritev, ustvarjena za bogate in uspešne. Res je, da je to vera, ki ji pripadajo George W. Bush in mnogo njegovih kolegov. Toda njena uspešnost jepredvsem rezultat velikanske priljubljenosti, ki jo uživa med nižjimi družbenimi sloji. Rastoči slumi v svetovnih prestolnicah so najboljše gojišče za evangeljsko krščanstvo, pa tudi za salafizem. Industrializem s svojo podivjano urbanizacijo je nekoč povzročil hitro sekularizacijo. Socializem je delno zapolnil praznino, ki je ostala za religijo. Danes pa, kot poudarja Mike Davis, “populistični islam in binkoštno krščanstvo (in v Bombaju Shivayev kult)” zapolnjujejo isti prostor, ki sta ga pred sto leti zapolnila socializem in anarhizem.16 Tako je v Združenih državah Amerike pod zadnjo Bushevo administracijo nova evangeljska ideja dosegla vrhunec moči in svetovni razcvet. Fundamentalistični misli je dovoljeno upravičiti ne le krvavo vojno v Iraku, ampak tudi zakonodajo, ki zadeva raziskovanje matičnih celic. Ime “Darwin” je dobilo v razpravah v Ameriki poseben pomen. Sam predsednik Bush v intervjujih izraža občutek, da bi morali v šolah v ZDA učenci poslušati poleg evolucijske teorije tudi različico biblijske teorije stvarjenja krščanske desnice, znane kot “inteligentni načrt”.17 Ta teorija priznava evolucijsko v predpostavki, da je življenje na Zemlji nastajalo precej dlje kot en teden. Po drugi strani pa podpira trditev, da so življenjski procesi tako zapleteni, da je edino logično poiskati inteligentnega stvarnika. Z razumskega stališča je utemeljitev “inteligentnega načrta” zelo zelo šibka. Podporniki, ki imajo nekaj podlage v naravoslovju, ne pridejo do objav v znanstvenih revijah, ker so njihovi prispevki prepolni dvomljivih sklepanj ali nejasnih matematičnih razmišljanj. Očitno je tudi, da teh zagovornikov ne zanima v prvi vrsti vpliv na znanstvene, ampak bolj na širše, javne diskusije. Zavedajo se, da je velik sloj ameriške družbe, ki v političnem smislu nosi oznako desničarski, zelo vpliven, in to izrazito tudi v pomembnih ustanovah, kot so šole, knjižnice in do neke mere množična občila. “Inteligentni načrt” tako ne premore nikakršne znanstvene ali kakršne koli splošne intelektualne kredibilnosti.18 Popolnoma drugače pa je z oživitvijo krščanstva, ki jo simbolizira predvsem novi val pentekostalizma in ki predstavlja izziv (v omejenem smislu) za znanstveno misel in za realnost, ki se potrjuje s tistim, do česar lahko človeško razmišljanje pride samo, in ničimer drugim. Ostra kritika pentekostalizma ne leti na intelektualno vsebino, ampak na tveganje dehidracije življenjskega duha, do katerega lahko intelektualizem pripelje. Biblijske zgodbe postavlja nasproti svetu, ki se lahko zdi siv in razumsko hladen, svetu, ki sam od sebe ne pušča prostora veselju do življenja in še dosti manj ekstazi, ki je v binkoštnem gibanju tako pomembna. Ali lahko ta razumski svet ponudi kako moralno vodstvo, ni jasno, gotovo pa so v njem vprašanja, kaj je dobro in kaj zlo, kaj prav in kaj narobe, stvar diskusij, v katerih ne moreš nikoli upati na dokončen izid. Kdor si želi stvari preprosto in nedvoumno razumeti, se ob taki odprtosti ne bo dobro počutil. In kaj je v tem dobrega v zvezi s trpljenjem, žalovanjem in smrtjo? Salafizem ne postavlja čisto enake vrste izzivov – ekstaza ni njegov ideal –, njegova kritika strogo razumskega razmišljanja pa je podobna. Namesto neskončnega razpredanja ponuja trdne smernice in odločno vero. Egiptovski pisatelj Sayyid Qutb je za salafizem zdaj že klasični vir navdiha. Qutb, ki je bil leta 1966 pod režimom Gamala Abdela Naserja usmrčen, je bil razmišljajoči nasprotnik tako kapitalizma kot komunizma. Svet je zgolj površinsko razdeljen na vzhodni in zahodni blok, je zapisal leta 1949. Oba bloka se borita samo za vpliv v svetu in trgovinske prednosti, ne zaradi idej in prepričanj. V resnici sta oba težkokategornika na isti strani meje, oba prežeta z istimi materialističnimi nagnjenji, na drugi strani pa je islam. Kljub temu pa Qutb ni zanikal, da je islam kompatibilen s sodobno tehnologijo. Samo zahodne vrednote predstavljajo smrtno grožnjo. Materialni dobiček brez zvestobe izvornim zapovedim islama ne more biti življenjski cilj. K tem prišteva tudi skrb za dobro drugih: v muslimanski skupnosti, ki ji je Qutb pripadal in za katero mora biti še zmerom najpomembnejši mislec, obstaja socialni program.19 Salafizem prevevajo Qutbove misli, vendar pogosto v bojevitejši obliki. Prepričanje, da lahko moč človeškega razmišljanja sama pride do trajnih sklepov, salafisti zavračajo z enako mero gotovosti kot krščanski fundamentalisti. Zmožnost logičnega razmišljanja in njene omejitve Val fundamentalizma prinaša neposredno množično podporo obnovljenemu zanimanju za teološka vprašanja, ki so v zadnjih desetletjih med zahodnimi, zlasti evropskimi misleci tako pomembna. Toda kritika sekularne logike prihaja tudi od različnih pripadnikov vere, ki nikakor ne izpodbijajo vodilne moči človeške misli kot take. Poudarjajo predvsem to, da samo ta misel ni dovolj, zato jo je treba obogatiti z versko perspektivo. Vodilne teološke tradicije znotraj islama in krščanstva – in tudi judaizma – preveva prepričanje, da je treba verske zapovedi razlagati s filozofskimi pomagali, ki izhajajo iz grške filozofije. Sekularno razmišljanje deluje kot vodilo, vendar je od nekdaj veljalo za nezadostno. Kdor se hoče dokopati do popolne resnice o svetu in življenju, potrebuje razsvetljenje ali, v širšem smislu, smernice, ki jih dajejo sveti spisi. To stališče je, v dialogu z Jürgenom Habermasom januarja 2004, z malone paradigmatsko jasnostjo prevzel nemški teolog Joseph Ratzinger –papež Benedikt XVI.20 Ratzinger, ki je tipičen predstavnik izobraženih katolikov, predvsem tomistične tradicije, izpostavlja vprašanje, ali je naravno pravo, ki je bilo zmerom pomembno tako v katoliški kot v sekularni misli, v današnjem času izgubilo moč. Beseda “narava” ne predstavlja več nečesa neizpodbitno smiselnega – zaradi evolucijske biologije je tako pojmovanje nemogoče. Kar ostane od izvirne zamisli, se nanaša samo na človekove pravice, ki jih je treba po Ratzingerjevem prepričanju dopolniti z ustreznim seznamom “človekovih dolžnosti”. Samo logika pa lahko na dolgi rok zagotovi, da bodo bodisi pravice bodisi dolžnosti ubranjene. Če je logika prepuščena sama sebi, jo je mogoče na mnogo načinov zlorabiti. Ratzingerjevsklep je, da logično razmišljanje potrebuje religijo, da ne zaide na stranpot. Prav tako pa je tudi religija odvisna od racionalnosti, brez katere se zlahka izrodi v podivjan fanatizem.21 Habermas sam je prepričan, da tako pravice kot obveznosti zmerom izhajajo iz dejanske človeške interakcije, se pravi, iz dejavne komunikacije. Obenem pa priznava, da je tisto, čemur pravi “postmetafizična misel”, pri predstavah o dobrem ali zglednem življenju zagotovo v zadregi. Take predstave morajo biti jasne, da lahko dajo ljudem otipljive smernice za vedenje in za sanje. Ta filozofija se ima kaj naučiti od religije, če je le ta osvobojena dogmatizma in prisilne krivde. Sekularno mišljenje še vedno nima dovolj izrazne zmožnosti in občutljivosti za spopadanje z neuspešnimi življenji, nerazumnimi življenjskimi načrti ali zastrupljenimi odnosi v družbi. Religija je tu bolje opremljena. Ko se je nekoč krščanstvo združilo z grško filozofsko tradicijo, je prvo obogatilo drugo s ključnimi koncepti; Habermas kot primer omenja “poosebljenje”, “odstranitev” in “izpolnitev”. Postmetafizična misel se je odrekla vsem pravicam in Habermas predvideva, da bodopotrebni prevodi iz religioznega jezika. Omenja en primer, namreč, kako se judovsko-krščansko pojmovanje, da je človeštvo podoba Boga, prevaja v sekularno predstavo o človeški vrednosti. Seveda to ni nov prevod, a Habermas čuti, da je treba njegovo moč obnoviti, morda na tak način, da bo človeško bitje obravnavano, kot da je podoba Boga, tudi če nemara Boga sploh ni.22 To ni tako razsvetljujoče: otipljivost ni močna točka nemškega filozofa. Se pa sklicuje na zgodnejšega mojstra natanko te tradicije, namreč na Walterja Benjamina. Benjamin je znal dati sekularnim pojmom vso moč religioznega namišljenega sveta. V nekem drugem besedilu Habermas omenja Benjaminovo “anamnestično solidarnost”. Ta postane ekvivalentna predstavi o poslednji sodbi. Ob tej bodo prišla na dan vsa hudodelstva in bodo kaznovana. Vendar potem odrine misel na tako dokončno sodbo; nastane praznina. Takrat mora začeti delovati kolektivni spomin: ljudje morajo čutiti najgloblje sočutje s tistimi, ki so bili v preteklosti žrtve hudodelstev in so trpeli.23 V bolj splošnem pomenu lahko sklepamo, da ima Habermas v mislih Benjaminov tako imenovani mesijanizem. Na ta mesijanizem, ki se je v Benjaminovih zadnjih letih, ko se je njegovo zaupanje v komunistično utopijo sesulo in mu je nacizem neposredno stregel po življenju, okrepil, je mogoče gledati kot na vero ali upanje vsemu navkljub ali v popolnem nasprotju z razumom. Ko Habermas niza primere Benjaminove sekularizacije verske rabe jezika, je precej bolj sproščenega duha. Tu ni nesmiselno primerjati njegove povezave z Benjaminom s tisto, ki jo je zapisal njegov nekdanji nasprotnik Jacques Derrida v enem svojih poznejših spisov. Ob tem človek hitro pomisli na Spectres de Marx (1993), Derridajevo knjigo o Karlu Marxu, ali bolje o različnih načinih, na katere Marx po Derridajevem mnenju še vedno dokazuje, da je nepogrešljiv, čeprav je njegov veliki program propadel. V njej je mesijanski motiv prikazan kot nekakšna utopija v svetu, polnem krivic. Čudno pri tem pa je, da Marxove teze o emancipaciji človeštva dobijo nekakšen, lahko bi rekli postmarksističen pomen: ne da bo vstal nov svet, ampak da bo stari spet zasijal v upanju na pravico.24 Tako Benjamin in Habermas kot Derrida se tu umeščajo blizu tradicije, ki jo je mogoče zaslediti pri samem Marxu in še dlje nazaj, blizu poudarjanju, da je treba dati verskim zgodbam, simbolom in trditvam popolnoma posveten pomen. To je bistveno za ves Marxov ideološki načrt z ambicijo prevesti “nebeško” vsebino v trdno realnost. Moderni mojster tradicije je Ernst Bloch, ki ga Habermas tudi omenja.25 Bloch v svojih razmišljanjih uporablja osrednje elemente judovsko-krščanskega pojmovnega polja, vendar zgolj za razjasnitev bivalnih okoliščin človeštva v vidnem, materialnem svetu. Tako daje upanju, ki je bistveno tako za judovski mesijanizem kot za krščansko vero, v svojem velikem delu Das Prinzip Hoffnung življenjski, sekularen pomen. Ko Habermas omenja Blocha, v isti sapi omenja tudi Benjamina in Adorna. Jaz pa bi želel pripomniti, da je med Blochom in drugima dvema (tako kot med Blochom in Derridajem) pomembna razlika. To razliko je mogoče izraziti z vidika modernistične očaranosti. Bloch je še vedno povsem fasciniran nad modernizmom in je prepričan, da razvoj ne bo prinesel samo znanstvenih, tehnoloških in ekonomskih izboljšav, ampak tudi svet brez krivic in brez izkoriščanja. Benjamin in Adorno takšnih iluzij nimata več. Svet bo vedno arena za neizmerne probleme in trenutne ali prihajajoče krivice, s katerimi se bo moral vsakdo spopasti po svojih najboljših močeh. V tem boju lahko verski simboli in zgodbe igrajo pomembno in vodilno vlogo, čeprav so navsezadnje človeško delo. Med filozofi, ki jih je v zadnjih letih očarala sposobnost religij, še posebej krščanstva, da vzbudijo navdušenje ljudi in jih spodbudijo, da se posvetijo pomembni nalogi, je tudi Slavoj Žižek. Sam se predstavlja kot prepričan ateist in celo trdi, da se ateizem izraža v dejanskem ključnem trenutku krščanstva, na križu, kjer Jezus zakliče: “Moj Bog, moj Bog, zakaj si me zapustil?” Bog je zapustil človeštvo, vendar pojem boga še vedno živi. Ljudi napolnjuje z Geistom – in tu Žižek uporablja besedo Geist v njenem bogatem in večpomenskem, hegeljanskem smislu, ki vključuje obe predstavljivi transcendentalni perspektivi, mogoče pa ga je – in v Žižkovem primeru je brez dvoma tako – interpretirati v povsem posvetnem smislu, namreč kot duha, ki napolni skupino ljudi, faro ali skupinski načrt. Tako očitno razume poglavitni neposredni pomen krščanstva. Krščanstvo je v dobi čezmernega kapitalizma zmožno zbrati predane množice, usmerjene v kaj drugega kot potrošništvo in izkoriščanje. Zato je mogoče na krščanstvo, vzporedno z marksizmom (ali marksizmom-leninizmom, h kateremu se Žižek še vedno prišteva), gledati kot na edino učinkovito protisilo kapitalizmu.26 Posebno poglavje se ukvarja z očaranostjo številnih evropskih filozofov nad eno ključnih osebnosti krščanstva, Pavlom, v zadnjih letih; med njimi je tudi Žižek.27 To zanimanje se izraža na mnogo načinov: od zelo natančnega branja pisma Rimljanom Giorgia Agambna v Il tempo che resta (2000)28 do precej bolj sproščene pripovedi o svetem Pavlu Alaina Badiouja (1997).29 Vsem pa je skupna fascinacija nad Pavlom kot stvariteljem nečesa povsem novega; Cerkve, skupnosti, ki prestopa meje, projekta s polno mero eshatologije. Badiouja je prevzela zlasti ideja, da je Pavlu, ki ni nikoli srečal Jezusa, je pa bil med tistimi, ki so mu bili blizu, uspelo uveljaviti njegovo prepričanje, da je bil Mesija odrešenik tudi za pogane in ne samo za jude. Zato je po Badioujevem mnenju Pavel prvi univerzalist. Agamben se ukvarja v glavnem s Pavlovim mesijanizmom in zastavlja vprašanje, povezano z našim časom: kakšen bi bil mesijanizem danes? Mesijanizem postavlja nasproti apokaliptičnim pogledom. Apokaliptika ne dvomi o prihodnosti: poslednji dnevi so blizu. Pavel s svojo mesijansko naravnanostjo pa govori o negotovi prihodnosti, o času, ki je še ostal. Agamben vleče vzporednico z upornikom na eni in revolucionarjem na drugi strani. Revolucionar ve, kaj pride po revoluciji. Upornik vidi samo to, da je treba trenutno situacijo premagati. Zanimanje za Pavla se kaže kot žariščna točka obnovljenega zanimanja sekulariziranih evropskih intelektualcev za čisto posvetni potencial religij in še posebej krščanstva. Gorečnost, distanca in očaranost nad realnostjo Stališče, ki ga zastopajo Žižek, Agamben, Badiou in drugi, je milje daleč od militantnega ateizma Michela Onfrayja in Richarda Dawkinsa. Poenostavljeno bi lahko rekli, da prvi pišejo v luči sekularizirane evropske družbe, druga dva pa imata pred očmi zgolj verska množična gibanja našega časa in njihovo fundamentalistično nestrpnost. Dawkins kot biolog občuti grožnjo antidarvinističnih nakan različnih samozvanih strokovnjakov za izvor življenja. Onfray, filozof, pa se besno obrača proti antiintelektualizmu, ki ga zaznava v treh monoteističnih religijah. Sam čutim ob antagonističnem ateizmu hudo nelagodje. Je to res produktivna naravnanost? Mar ne povzroča le še več bolečine? Dawkinsove vznemirjenosti zaradi napadov na evolucijsko biologijo ni težko razumeti. Te imenitne teorije, ki je v zadnjih desetletjih pridobila še več informacijske moči in notranje lepote, ne ogroža kak znanstveni tekmec, ampak očitna čista nevednost. Toda ali ni glas britanskega biologa veliko preveč razburjen? Onfray pa se posveča zlohotni interpretaciji Svetega pisma in Korana, kar bolj malo prispeva h globljemu razumevanju pomena religije danes. Razmišljanje Jürgena Habermasa se zdi precej produktivnejše. Kot sam pravi, se ima za pripadnika “mehkega naturalizma”.30 S tem misli na prepričanje, da ima človeški svet korenine v naravi, vendar se vsega v njem ne da strniti v naravne tokove dogodkov. Zavest ni le nepomemben stranski proizvod različnih mentalnih procesov, kot rad zatrjuje “trdi” naturalizem. Resda izvira iz biološke evolucije, a ob dobri uporabi predstavlja predpogoj za celotno človeško civilizacijo. V tej civilizaciji igra pomembno vlogo tudi religija, in to ne samo z miselnim neredom in nestrpnostjo, kot zatrjujeta Onfray in Dawkins, ampak tudi kot snovalka nepogrešljivih kulturnih vrednot. Sam sem previden tudi pri izrazu “naturalizem” in raje uporabljam starejši termin “materializem”, čeprav je tudi ta dvoumen. Po drugi strani pa je sinteza “neredukcionistični materializem” nedvoumna: po tem konceptu je realnost sestavljena iz vrste nivojev, ki izvirajo vsak iz sebi najbližjega nižjega nivoja, vsak višji pa prinaša nove kvalitete in okoliščine, ki jih ni mogoče razlagati v povezavi z nižjimi nivoji. Katere nivoje hoče kdo razpoznati, je v končni fazi odvisno od človekovega znanja. Za zdaj se zdi smiselno razlikovati med anorganskimi in živimi materiali; in za večino je samo po sebi jasno, da gleda na človeški svet kot na svoj nivo. Vendar je število nivojev odvisno tudi od tega, kako od blizu si ogledamo predmet preučevanja. Na razvoj določene biološke vrste ali samega človeštva je mogoče gledati kot na veliko število nivojev, kjer nenehno nastajajo nove konstelacije. Neredukcionistični materializem je navsezadnje teorija razvoja, po kateri se življenje kaže v časovni kontinuiteti nazaj do razmeroma preprostega začetka (danes je to “veliki pok”), kjer pa se lahko pojavljajo vedno nove okoliščine.31 Običajno govorimo o emergentnih lastnostih. Ta pogled na svet je mogoče opremiti tudi z večjo čustveno močjo, kot jo ponuja suhi izraz “neredukcionistični materializem”. Veliki francoski razsvetljenski mislec Denis Diderot lahko govori o matérialisme enchanté. 32 To je primerno alternativno ime za isti pojem. Pridevnik “očarani” dodatno namigne na osupljivo in čudovito v tem imenitnem procesu realnosti. Tu lahko pristavimo, da je Diderot živel v času, ko so izsledki raziskav zares lahko vzbujali strahospoštovanje. Smo danes neizbežno bolj neobčutljivi? Vemo, da je vesolje neskončno veliko. Vemo, da so njegovi najmanjši znani elementi neverjetno majhni. Vemo, da biološka evolucija poteka že milijarde let; naše rodoslovno drevo se izgublja v savanah, izginja v vodo in vse tja do tople prajuhe življenja. Informacije o vsem tem zlahka najdemo na spletu, nič teže kot blog soseda. Oddaje o tem lahko gledamo na televiziji, kadar se nam zahoče. To je postalo nekaj vsakdanjega. Toda ravno ta trivializacija je tisto, kar moramo preseči. Vsa modrost se začne s čudenjem, pravi Aristotel v Metafiziki. Lahko bi dodali, da jo čudenje tudi ohranja pri življenju. Švedski biolog in pisatelj Stefan Edman je pred kratkim izdal knjigo z ravno takim naslovom – Čudenje (Förundran),33 v kateri skuša spet zdramiti v nas fascinacijo nad nenavadno privlačnostjo univerzuma in vsega živega. Stefan Edman je kristjan in v končni fazi gleda na čudesa sveta kot na znamenja ustvarjalne roke. Lahko sem prevzet nad njegovo fascinacijo, ne pa nad njegovim prepričanjem. Predstavljati si za vsem tem stvarnika pomeni izmisliti si preprosto razlago za nekaj veliko večjega. Mar se ob trditvi, da je nekdo tako ali drugače ustvaril svet, približno po analogiji s tistim, kar lahko človek naredi z orodjem in stroji, svet ne skrči v nekaj pustega in humaniziranega? Ko rečemo, da univerzum vzbuja čudenje, ga ne moremo primerjati z ničimer drugim kot z njegovimi deli, predvsem tistimi, ki jih lahko ustvarijo ljudje. Celota je večja od delov. Ali to vodi do sklepa, da mora biti še ena celota, ki je še večja od te in ki jo imenujemo bog? Ena najpomembnejših funkcij religioznega verovanja je soočanje človeških bitij z nečim, kar je večje od njih samih. Sicer je precenjevanje samih sebe eno najhujših tveganj, s katerimi se soočajo človeška bitja, ujeta sama vase, v svoj čas in svojo civilizacijo. Toda pojem božje veličine je mogoče izpostaviti samo skozi veličino univerzuma. Ali potem potrebujemo boga? Poglavitni izziv je na neki drugi ravni: kakšna vodila lahko obstajajo za človeštvo v svetu brez boga? S tem se vračamo k razpravi med Habermasom in Ratzingerjem. Ratzinger verjame v od Boga potrjeno moralo. Habermas gleda na moralo v najboljšem primeru kot na rezultat svobodne komunikacijske dejavnosti. Toda če ne verjamemo v boga, zakaj bi potem verjeli v od boga potrjeno moralo? Še več, vidimo, da morala, ki je zgrajena na verskih temeljih, dokazano daje vse prej kot nedvoumne odgovore. Moramo se sprijazniti z dejstvom, da je človeška družba podjetje brez jamstev. Tudi za posamično človeško življenje ni jamstev. Na tem svetu smo odrasli ljudje in ne otroci, in kot odrasli smo prepuščeni sami sebi, kot posamezniki in kot skupnost, v bivanju, ki vključuje krutost in ljubezen, trpljenje in užitek, srečo in žalost. Obstaja slika Boga, kjer ta ni prikazan kot vladar sveta, ampak kot bog, ki se skupaj z ljudmi bori proti zlu. Ta slika se me močno dotakne; zelo lepa je. Ampak na podlagi česa lahko verjamemo v takšnega boga? Je kaj več kot idealiziran človek? Človeštvo se je kot vrsta pojavilo pozno – na geološki časovnici šele pred kratkim. V tem kratkem obdobju je doseglo veliko. Najprej nemara pomislimo na negativno: na vse trpljenje, ki so ga ljudje povzročili ljudem v vojni in z zatiranjem. A zgodovinski razvoj človeštva je tudi navdušujoča zgodba o vedno novih dosežkih, od jamskih slikarij preko poljedelstva, lončarskega vretena in pisane besede do interneta in biotehnologije. Človeštvo je ustvarilo kulturo, skozi umetnost in religijo in znanost je uveljavilo univerzum simbolov, ki je enako osupljiv kot vidni univerzum. Tudi vse to si zasluži naše čudenje. Iz tako malo se je uspelo razviti toliko! Temu čudenju se ves čas postavlja nasproti strah: da se vse to lahko uniči. Človeštvo je prav toliko uničevalec kot ustvarjalec. Kultura ima očitno neizčrpen repertoar za izražanje našega čudenja in našega strahu. Velik del tega je odet v verske kostume. Pa zato ni nič manj uporaben. Kot je mogoče iz povsem posvetne ljubezenske Visoke pesmi razbrati versko vsebino, lahko tudi Razodetje, Bachov Božični oratorij ali veliki sufijski pesniki izražajo misli, čustva in vzdušja, v katerih ne vidimo verskih povezav, boga, pa kljub temu ne izgubijo prav nič vrednosti in moči. Richard Dawkins, The God Delusion (Boston: Houghton Mifflin, 2006); Bog kot zabloda (Ljubljana: Modrijan, 2007; prevod Maja Novak). Michel Onfray, Traité d’athéologie (Paris: Editions Grasset, 2006). Blandine Chélini-Pont, “Le réenchantement discret des mondialisations religieuses”, Esprit 3–4, Mars–Avril 2007, str. 163. Peter L. Berger (ur.), The Desecularization of the world: Resurgent Religion and World Politics (Washington, D.C.: Ethics and Public Policy Center, 1999). – Še ena, novejša knjiga s to tematiko: Hans Joas in Klaus Wiegand (ur.), Säkularisierung und die Weltreligionen (Frankfurt: Fischer Taschenbuch Verlag, 2007). Olivier Roy, La laïcité face à l’Islam (Paris: Stock, 2005), na str. 14 Jean-Paul Williame predstavlja ta val sekularizacije kot značilen za, kot on pravi, ultramodernizem; gl. njegov članek “Reconfigurations ultramodernes”, Esprit 3–4, Mars–Avril 2007, str. 149 in naslednje. Gl. tudi Royev članek “Le Découplage de la religion et de la culture: une exception musulmane?”, ibid., str. 242–251. Zanimivo je, da je naslov francoskega prevoda Bergerja Le réenchantement du monde (Paris: Bayard, 2002). Gl. http://www.uni-bonn.de/www/Evangelische_Theologie/Dekanat/Dekanatsrede_WS_ 2004_2005.html Slavoj Žižek v: Creston Davis, John Milbank in Slavoj Žižek (ur.), Theology and the Political (Durham & London: Duke University Press 2005). Weber uvede termin Entzauberung med drugim v Wirtschaft und Gesellschaft (1920, 4. izdaja, Tübingen 1956), str. 735 in naslednje. W. M. Sprondel ga na kratko predstavi v članku “Entzauberung” v Historisches Wörterbuch der Philosophie (Bd 2, Darmstadt 1972), stolpec 564 in naslednji. Martin Heidegger, Beiträge zur Philosophie (v Gesamtausgabe, Bd 65, Frankfurt a. M. 1989), str. 124 in naslednje. Hent de Vries in Lawrence E. Sullivan (ur.), Political Theologies. Public Religions in a Post- Secular World (New York: Fordham University Press, 2006). Jürgen Habermas, Zwischen Naturalismus und Religion. Philosophische Aufsätze (Frankfurt a. M.: Suhrkamp, 2005), str. 7 in naslednje. Sodobna literatura s tematiko fundamentalizma se kopiči s hitrostjo eksplozije. Temelje je postavil Martin E. Marty, R. Scott Appleby pa je vodil projekt The Fundamentalism Project, ki je bil predstavljen v več zvezkih s tem naslovom; med njimi gl. predvsem prvega, Fundamentalisms Observed (ur. Martin E. Marty in R. Scott Appleby, Chicago: University of Chicago Press, 1991). – Peter Berger kritizira rabo besede “fundamentalizem”, ki se mu zdi žaljiva in ne povsem ustrezna; str. 6 in naprej. To mnenje, ki ga zastopajo tudi mnogi drugi avtorji, je pomembno. “Fundamentalizem” zlahka postane žaljivka. Izrazil ga je tudi Niels Henrik Gregersen v komentarju tega članka, ko sem ga predstavil kot uvodni referat na konferenci Religion in the 21st Century 22. 9. 2007. Vplivna predstavitev tega razvoja je Between Babel and Pentecost: Pentecostalism transnational in Africa and Latin America Andréja Cortena in Ruth Fratani (London: Hurst, 2001). Gl. tudi odlični in bogati razdelek “La vague évangélique et pentectiste” v reviji Esprit 3–4 (Mars–Avril, 2007), str. 156–230, s članki Cortena in Ruth Marshall (-Fratani). Vredno je prebrati tudi “The Evangelical Upsurge and its Political Implications” Davida Martina v Berger, str. 37–49. Mike Davis, “Planet of Slums: Urban Involution and the Informal Proletariat”, v New Left Review nr 26/2004, str. 5–34; navedek s str. 30. Glede intervjuja in odzivov nanj gl. npr.: Peter Baker in Peter Slevin, “Bush Remarks on ‘Intelligent Design’ Theory Fuel Debate”, Washington Post 3. 8. 2005. – Malomarnost Busheve administracije pri obravnavanju znanosti je opisana v The Republican War on Science Chrisa Mooneyja (New York: Basic Books, 2005, popravljena izdaja 2007). Obstaja nekaj iztekajočih se dogovorov v zvezi s tezami o “inteligentnem načrtu”. Odličen primer je Why Intelligent Design Fails: A Scientific Critique of the New Creationism Matta Younga in Tanerja Edisa (ur.; New Brunswick, N. J., in London: Rutgers University Press, 2004). Zelo natančen pregled političnega razmišljanja in odnosa do islama Sayyida Qutba predstavlja Sayed Khatab v The Political Thought of Sayyid Qutb: The Theory of jahiliyyah (London in New York: Routledge, 2006). – Njegovo mnenje o položaju v svetu od leta 1949 je uporabljeno kot moto za celotno knjigo. Izhaja iz obdobja, ko je bil Qutb v ZDA; o tem gl. str. 138–146. Habermasov in Ratzingerjev prispevek je ponatisnjen v Jürgen Habermas – Joseph Ratzinger, Dialektik der Säkularisierung. Über Vernunft und Religion (Mit einem Vorwort herausgegeben von Florian Schuller, Freiburg-Basel-Wien: Herder, 2005). Ibid., str. 50–57. Ibid., str. 31 in naprej. Habermas, Zwischen Naturalismus und Religion, str. 250. – Vključuje tudi Habermasov uvod v diskusijo z Ratzingerjem, napotuje na Benjamina in omenja potrebo po prevodu, str. 116. Gl. predvsem Derridajeve navedbe o krivičnih pogojih, ki se jim je treba upreti: Spectres de Marx. L’État de la dette, le travail du deuil et la nouvelle Internationale (Paris: Éditions Galilée, 1993), str. 124–55 Habermas, Zwischen Nauralismus und Religion, str. 240. Žižek je napisal več člankov o religiji in imel brez števila predavanj o tej tematiki. Najpomembnejši izmed njegovih spisov na to temo so “The Thrilling Romance of Orthodoxy” v Davis – Milbank – Žižek (ur.), Theology and the Political: The New Debate (Durham& London: Duke University Press, 2005), str. 25–71; “Neighbors nad Other Monsters: A Plea for Ethical Violence” v Žižek – Santner – Reinhard (ur.), The Neighbor: Three Inquiries in Political Theology (Chicago & London: Chicago University Press, 2006), str. 134–190; pa tudi del besedila Defense of Lost Causes (London: Verso, 2007), ki govori o krščanstvu kot o “izgubljeni zadevi”. Odličen povzetek tega zanimanja najdemo v tematski številki revije Esprit “L’événement Saint Paul: juif, grec, romain, chrétien” (Février 2003) s članki (med drugimi) Stanislasa Bretona, Paula Ricoeurja in Jean-Clauda Monoda. Alain Badiou, Saint Paul. La fondation de l’universalisme (Paris: Presses Universitaires de France, 1997). Habermas, str. 157 in naprej ter str. 215. Govorim o svojem delu Motsatsernas Spel: Friedrich Engels filosofi och 1800-talets vetenskaper (Staffanstorp: Cavefors, 1977), BD II, str. 112–117 in str. 236 in naprej, ali Das Spiel der Gegensätze: Friedrich Engels Philosophie und die Wissenschaften des 19. Jahrhunderts (Frankfurt, Camps, 1986), zlasti str. 162–166. Elisabeth de Fontenay, Diderot ou le matérialisme enchanté (Paris: Grasset, 1981). First published by Ord&Bild (Swedish version), Sodobnost 10/2018 Contributed by Sodobnost © Sven-Eric Liedman / Sodobnost / Eurozine / Splet proti demokraciji


source: wikipedia

text: 1330. je četrto desetletje v 14. stoletju med letoma 1330 in 1339. D-01330.


nedelka MUZIKA Metka: Channel Zero od 10.00 do 18.00: Bolšji sejem rabljenih gramofonskih plošč. Klub Gromka ob 18.00: koncert. Defonija: CORTEX (nor). "Z nami bo krasen kvartet jazzovskih eruditov in podal bo čvrsto, energično, naelektreno, vabljivo godbo. Celotna naveza štirih močno individualnih glasov deluje na visoki telepatski ravni, ki občinstvo spričo nje po navadi zazija od presenečenja in radosti. Avant-Garde Party Music!" Kino Šiška ob 21.00: Ž. Krajnčan, G. Kunšek, J. Krmelj: CHORUS. Kino Šiška. "Na oder Kina Šiška se vrača ena najodmevnejših plesnih predstav preteklega leta. Izjemna zasedba mladih plesalcev na čelu z Žiganom Krajnčanom in Gašperjem Kunškom ter multiinštrumentalist Kristijan Krajnčan so že na premieri navdušili občinstvo in kritike, tokratna ponovitev pa pričenja Šiškino enotedensko raziskovanje plesne scene na Balkanu v sodelovanju z evropsko plesno mrežo EDN." In še: predprodaja 7 € / na dan 9 € / s popustom 5.6 €. ODER Tunel LGL ob 18.00: Ti gledaš: Zločin in kazen. 5 EUR. Cankarjev dom, Gallusova dvorana ob 18.00: Predstava baletnega oddelka KGBL. 10/15 EUR. Mini teater ob 17.00: Zvezdica zaspanka, Frane Milčinski - Ježek. * Pesem Zvezdice Zaspanke * Če ostaneš sam, pa res ni prida, potlej so vesele burke preč. Solz ostane polna ti golida. Kihneš, pa ti nima kdo "Na zdravje" reč. Če ostaneš sam, si uboga para. Nimaš s kom se slepe miši igrat. In nikogar ni, ki te pokara, če zvečer pozabiš si zobe oprat. In zato je lepše, kjer jih več je, pa čeprav so včasih si v laseh, saj prepir in jeza hitro preč je pa ostane le veselje še in smeh." * golída -e ž (í) posoda za molžo, navadno z enim ušesom OSTALO Klub Daktari od 19.00: Odprti mikrofon. Vabljeni na odprti mikrofon, na večer v prijetni atmosferi, kjer ustvarjalci prepevajo ter igrajo glasbo različnih žanrov, tako lastne skladbe, kot tudi priredbe. Vsakemu izvajalcu so na voljo kitara, klaviatura ter seveda mikrofon. Brez vstopnine. KUD France Prešeren ob 20.00: Impro liga: Mega Trojček. Po koncu predtekmovalnega dela letošnje sezone Impro lige se je na samem vrhu prve tekmovalne skupine zgodilo trojno izenačenje. Tri ekipe so zbrale enako število zmag in tudi popolnoma enako število točk. Prostora v polfinalu pa je le za dve ekipi... Čas je torej za legendarni, superspektakularni, odločilni, vetrovezdravilni MEGA TROJČEK: SNiG - Slovensko narodno impro gledališče vs. Vaška scena vs. Lastniki humorja. Keš: 6 EUR. KINO Slovenska kinoteka: 17:00 Kinotečna matineja/Svetovni dan zemlje: Nanook s severa 19:00 Silvanovih 10! Osem in pol, 81⁄2 Kinodvor: 16:45 / Dvorana, O telesu in duši, Ildikó Enyedi 18:00 / Mala dvorana, Zadnji ledeni lovci, Jure Breceljnik, Rožle Bregar 19:00 / Dvorana, Moški ne jočejo, Alen Drljević 20:00 / Mala dvorana, Družina, Rok Biček 21:00 / Dvorana, Filmske zvezde ne umirajo v Liverpoolu, Paul McGuigan Komuna: 20:30 Tiho mesto


text: Vabimo vas, da se nam pridružite na seminarju Innovation Days – Izkoristite polno moč podatkovne baze s tehnologijo ADO.NET, ki bo v četrtek, 26. 3. 2009, med 9.00 in 17.00, v prostorih podjetja Microsoft na Šmartinski 140 v Ljubljani (predavalnica v pritličju). ADO.NET je prisoten že od začetkov ogrodja .NET in je že takrat na različne načine lajšal delo razvijalcem s podatkovno bazo. Pogledali si bomo kaj ADO.NET prinaša v najnovejših verzijah ogrodja .NET, naredili primerjavo med klasičnimi načini dostopa do podatkovne baze in novejšimi, LINQ obarvanimi pristopi. Preizkusili bomo LINQ 2 SQL, LINQ to Entities, LINQ to DataSets ter si ogledali prednosti in izboljšave, ki jih tehnologije omogočajo. Dokazali vam bomo, zakaj je kombinacija tehnologije ADO.NET in Microsoft SQL Server 2008 zmagovalna kombinacija. Predaval nam bo g. Goran Đambić. Keito Systems, http://www.keito.hr http://blog.keito.hr/goran/default.aspx Prijave in dodatne informacije Prijave so se že začele. Prijavite se lahko preko spletne prijavnice, ki jo najdete tukaj. Kotizacija za seminar znaša 32.90 EUR (+DDV). Za prijavo boste potrebovali Windows Live ID, če ga še nimate, si ga pridobite tu: Za dodatne informacije se obrnite na elektronski naslov email@example.com ali na telefonsko številko 01 585 34 49. Matjaž


"Kako povedati, komu povedati, kdaj povedati, sploh povedati? Ali mogoče kar oditi na študij v tujino in sploh nikoli povedati? Kot najstniku je bilo vsekakor težko," se časov, ko je želel stopiti iz omare, spominja Matjaž Konvalinka. Danes je poročen in ima hčer, ki hodi v osnovno šolo. Na Fakulteti za matematiko in fiziko, kjer predava, je tudi LGBTQ-koordinator, kar pomeni, da je na voljo študentom in študentkam, če potrebujejo nasvet ali pomoč. "Mami sem povedal, ko sem bil star 17 let, in njena reakcija je bil jok. Ni pričakovala, ni uganila in prva reakcija je bil torej šok. A vse skupaj je hitro predelala in že čez par dni je bilo vse v redu. Od takrat naprej nam je res v izjemno podporo." Očetu je povedal nekoliko pozneje. Reagiral je mirno, saj je že prej sumil, da je sin gej. "Res ni bilo nobene punce nikjer in je domneval, da gre za to." Starša sta dobro reagirala, poudari Konvalinka. Večina ljudi se svoje spolne usmerjenosti začne zavedati v puberteti. "Nekateri se tega zavejo tudi kasneje. Obstajajo fantje, ki imajo punco, se že pogovarjajo o poroki in potem šele ugotovijo, da si tega morda ne želijo. A pri večini to zavedanje pride v puberteti." Z možem sta skupaj že 17 let, poročila sta se pred enajstimi leti. Takrat še fanta sta živela v ameriški zvezni državi Massachusetts, ki je leta 2008 edina omogočala istospolne poroke v ZDA. Matjaž je na univerzi MIT delal doktorat iz matematike, njegov fant pa je po končani diplomi v ZDA vpisal magisterij. Kot se spominja, sta si poroke želela tako iz čisto romantičnih kot iz praktičnih razlogov. "S pravnega stališča je bilo bolje, da sva poročena, ko se rodi otrok. V Ameriki ima poroka drugačno težo, tam neporočeni pari nimajo enakih pravic kot poročeni, zato je poroka pri njih pravno zelo velik korak. Medtem ko je pri nas predvsem simboličen." Kot se spominja Matjaž, sta, takrat še fanta, o želji, da bi imela otroka, kar hitro spregovorila. "Ne vem, kako je pri različnospolnih parih, verjetno je to delikatna tema. Pri nama je bilo povsem sproščeno. Vedela sva, da bi rada imela otroka. A bila sva še zelo mlada, in takrat res ni bilo videti, da bi bile istospolne posvojitve v Sloveniji kadar koli možne." Leta 2004 je prvega otroka dobila Matjaževa sestra in takrat sta začela še resneje razmišljati o družini. "Res je bil strašno prisrčen dojenček in se je sčasoma zelo navezal na naju. Hotel je, da sva ves čas na obisku, imel naju je res rad. Zdaj je sicer že velik najstnik, ki se ne zmeni več za odrasle," pove Matjaž, a kot se spominja, se je prav s prvim nečakom želja po otroku še okrepila. S selitvijo v ZDA je postala tudi uresničljiva. "Dve možnosti sta za gejevske pare. Ena možnost je posvojitev, ki je bila takrat videti nemogoča, druga možnost je nadomestno materinstvo. To pomeni, da ti ženska, ki je to pripravljena storiti, donosi otroka." Na spletu sta našla forum, na katerem so se nadomestne matere med sabo pogovarjale o svojih izkušnjah. "Začel sem brati njihove pogovore, zakaj jim je to pomembno, zakaj to počnejo in kakšne so njihove izkušnje. Na forumu pa so bili tudi oglasi, med katerimi sva na moj rojstni dan našla tudi njenega. Iskala je istospolni par iz tujine in je takrat živela v Kaliforniji, ki je za nadomestno materinstvo najboljša zvezna država. Rekla sva si, to je čudežno!" Začeli so si dopisovati in se dogovorili za srečanje. Z možem sta v Kaliforniji obiskala njeno družino s štirimi otroki. "Res smo "kliknili", med nami je bila neka simpatija, vzpostavili smo prijateljstvo. Takrat nama je postalo jasno, da je to to." "Prvi mail smo si izmenjali septembra, spoznali smo se novembra, septembra naslednje leto pa se je že rodila hčerka. Res se je vse skupaj zgodilo izredno hitro, skoraj filmsko, včasih kar nisva mogla verjeti, da se res dogaja, ampak se je. Hčerka Ana je zdaj stara 11 let." Kako Matjaž Konvalinka odgovarja na pogoste predsodke o istospolnih družinah, pa preberite spodaj. Predsodek: "Otrok gejevskih staršev nima matere." V Aninem primeru to ne drži, saj ima mater, čeprav z njo ne živi. "Midva sva očeta, a Ana ima tudi mater, ki živi v Ameriki, in lepo število polbratov in polsester." Anina mati, s katero vzdržujejo stike, ima skupaj osem otrok, z možem imata pet svojih, trem je bila nadomestna mati. Nosečnost in porod sta bila zanjo vsakič zelo lepi izkušnji. "Rekel bi, da je v tem tudi nekaj veselja, ko vidiš, da si pomagal ustvariti še neko drugo družino. Pomislite, kako pomembna je ona, ne le za svojo družino, ampak še za tri druge. Mislim, da gre za kombinacijo teh stvari, morda ne povsem racionalnih, a tako se je odločila, in mislim, da je s svojimi odločitvami zadovoljna." "Če pa so starši mrtvi ali neznani in otroka posvojita dva očeta, potem tak otrok nima matere. Moj odgovor bi bil: "Pa kaj". Kar potrebuje otrok, je odrasel, ki zanj skrbi, ga ima rad, ga vzgaja, mu daje hrano, pozornost itn. Tu spol ni pomemben, pomembno je, da si kot odrasel otroku to sposoben dati. Rekel bi, da ne potrebuješ mame in očeta, potrebuješ odrasle, ki te imajo radi." Predsodek: "Otrok, ki izhaja iz istospolne družine, mora v vrtcu in šoli veliko pretrpeti." "Preden je Ana šla v vrtec in šolo, me je seveda malo skrbelo, kako bodo reagirali drugi otroci. Ampak otrok to čisto nič ne zanima. Tudi če njo vprašam o starših od koga drugega, je to čisto druga sfera, ki se otrok sploh ne dotakne. Izkazalo se je, da to ni zanimivo za otroke, temveč za odrasle." Vseeno Konvalinka poudari, da je izkušnja njihove družine zelo dobra. "Vse vzgojiteljice, vzgojitelj in učiteljice so v redu reagirali. Tudi kadar sva z možem malo potipala, ali starši ali otroci kaj rečejo, so nama vedno odgovorili, da ne." Z možem poznata tudi veliko lezbičnih parov, ki imajo otroke in imajo s sprejemanjem v vrtec in v šolski sistem prav tako večinoma pozitivne izkušnje. Matjaž Konvalinka se ob tem spomni šolskega informativnega dneva pred Aninim vstopom v prvi razred, otrokom so postregli z malico in med seboj so se začeli pogovarjati. "Ko sva jo vprašala, kako je bilo, je rekla, da jim je povedala, da ima dva očka in sedem bratov in sester. To, da ima dva očka, so ji verjeli, da ima sedem bratov in sester pa ne," pove v smehu. Predsodek: "Življenje v istospolni družini je neobičajno." Enajstletna Ana rada igra Minecraft, hodi na kiparjenje in v programerski krožek, v šoli ima rada matematiko. "Rada se druži s prijateljicami, veliko hodijo k nam na obisk in imamo včasih kar polno hišo." Na vprašanje, kako kot družina preživljajo čas, Matjaž odvrne: "Nimamo vsi čisto enakih hobijev. Vsako stvar, ki se jo spomnim, dva rada počneta, tretji pa ne preveč. Z možem oba rada tečeva, za hčerko pa je že en krog na stadionu preveč, potujeva tudi rajši midva kot ona. Bolj tehnične stvari, kot so matematika in računalništvo, vesolje so bližje nama s hčerko. Mož in hčerka pa gresta na primer rada v mesto na tortico. Tretji se običajno malo prilagodi." Med tednom predvsem skušajo uskladiti popoldanske dejavnosti, kdo bo koga šel iskat itn., povsem običajno družinsko vzdušje. opisuje Matjaž. Predsodek: "Istospolni pari in družine morajo v družbi ves čas pojasnjevati svojo situacijo." "Enkrat je bila moja mama pri frizerju in odpre revijo, v kateri je bil članek o nas, torej o njeni vnučki, njenem sinu in njenem zetu. Frizerka vidi, kaj gleda, in reče: "Grozno, a ne?" Mama je rekla: "To je moja vnukinja." In ja, jo je prizadelo. Potem je bilo nerodno frizerki in mama je bila žalostna ..." Vsake toliko časa se zgodi kaj neprijetnega, a običajno ne v živo ali na osebni ravni, pove Matjaž. Čeprav ne razglaša, da ima moža, se v določenih položajih postavi zase. Če nekdo predpostavi, da ima ženo, ga popravi, da ima moža. "Če kdo reče Ani, kje je tvoja mamica, bom rekel, da ima še enega očka. Če nekdo naredi predpostavko, jo popravim. Tudi če naletim na negativen komentar, če nekdo za nekoga reče: "Ta je pa gej," in ne uporabi ravno te besede, ampak kakšno drugo, rečem: 'Saj sem jaz tudi.' Mislim, da je prav, da se postaviš zase v tem primeru." Kot družina so naleteli tudi na zelo pozitivne reakcije. "Enkrat nas je ena gospa vprašala, ali nas lahko slika, ker smo tako lušni," se spominja. Slikanja se niso branili. Predsodek: "Lezbičnim parom je pri ustvarjanju družine lažje kot gejevskim." Posvajanje otrok je za istospolne pare v Sloveniji praktično nemogoče, države, iz katerih se da posvajati otroke, pa so običajno zelo homofobne, pojasni Konvalinka. "Tisto, kar je lezbičnim parom bistveno lažje, je dobiti otroka tako, da ena od njiju zanosi. Tega je zelo veliko. Bodisi prijatelj donira spermo, bodisi jo dobijo prek klinike v tujini. Marsikdo tega ne ve, zato je prav, da povem, da je za lezbične pare tudi pravno pri nas zelo dobro urejeno. Če ena od njiju rodi, je druga avtomatično v rojstni list otroka vpisana kot mati. Tako kot za različnospolni par obstaja predpostavka očetovstva, za lezbične pare obstaja predpostavka starševstva za partnerico." Predsodek: "Družba še ni dovolj zrela za uveljavitev pravic LGBTQ-skupnosti." Pogosto se neuveljavitev enakih pravic istospolnim parom zagovarja z argumentom, da večji del družbe na to še ni pripravljen. A Konvalinka meni, da je tak izgovor strahopeten. "Ali res moramo počakati čisto vsakogar, čeprav je situacija očitno nepravična? Tudi ženska volilna pravica je bila uveljavljena, čeprav je bil velik del prebivalstva proti. Nekatere države so bile dovolj pogumne in so jo uvedle in potem se je to razširilo, ker je bilo očitno, da je tako prav. Ob tem bi rekel, da je slovenska družba dovolj zrela. O tem priča naša izkušnja in izkušnje vseh drugih istospolnih družin, ki jih poznamo. Pa tudi če izkušnja ne bi bila dobra, to ne bi opravičevalo države, da ljudem dela krivico." Država mora slediti ustavi, ki ne dovoljuje diskriminacije, pozneje sledijo tudi ljudje, ki sprejmejo zakonodajo in sčasoma spremenijo tudi svoje mnenje, je prepričan Matjaž. Kljub temu novi Družinski zakonik, ki je v polnosti v veljavo stopil lani spomladi, v 3. členu navaja, da je zakonska skupnost življenjska zveza moža in žene. "Seveda se mi to zdi diskriminatorno. Zakaj bi po spolu ločevali zakonsko skupnost? Zakaj dva moška ali dve ženski ne smeta skleniti zakonske zveze? Lahko skleneta partnersko zvezo, s katero pridobita skoraj vse pravice kot zakonca, a ne razumem, zakaj bi ločevali? Nobenega razloga ne vidim in tudi zakon ga ne omenja. Prepričan sem, da bo Ustavno sodišče prej ali slej presodilo, da je tak zapis neustaven." Zanimiva je razlika med dojemanjem istospolnih družin v Sloveniji in ZDA. Kot opaža Matjaž Konvalinka, se v Sloveniji zelo veliko ljudi strinja s pravico, da se istospolni pari poročijo, a se hkrati ne strinjajo, da bi imeli otroke. "To je tista stopnička več, ki je niso pripravljeni sprejeti. Če se spomnite referenduma, so se vse polemike vrtele okoli otrok. Glede poroke je bilo večini vseeno." V Ameriki je popolnoma drugače, istospolno starševstvo je bilo sprejeto in legalno že pred veliko časa. "Po zakonu preprosto ni bilo prepovedano, ko so pisali zakone, na to preprosto niso pomislili. Njihov pravni sistem pa je tudi popolnoma drugačen. Istospolni pari so v številnih zveznih državah začeli posvajati otroke v devetdesetih, nekateri že v osemdesetih letih. V ZDA je bilo to bolj sprejemljivo, za poroke med istospolnimi pa so imeli hude kulturne vojne." Pravice istospolnih staršev v ZDA tako niso nekaj spornega niti med konservativci. Predsodek: "Predsodkov do istospolno usmerjenih skoraj ni več" Z ljudmi, ki si jih ni izbral, torej s starši, sorojenci in sodelavci je Matjaž imel srečo. "Z njihovim odnosom do homoseksualnosti nimam težav. Ko pa pogledaš malo iz tega mehurčka, vidiš, da je v Sloveniji še vedno veliko ljudi, ki imajo predsodke do homoseksualnosti in na splošno do LGBTQ-oseb." Konvalinka spomni na razpravo med kampanjo pred referendumom leta 2015, na katerem so državljani odločili, da istospolni pari nimajo možnosti sklenitve zakonske zveze in posvojitve otrok. Spomni na napad na Tiffany in Monokel, gejevski in lezbični klub, novembra lani. Napadalci so vdrli v kluba, osebje pa se je zateklo v notranje prostore in zabarikadiralo vrata. Nasilneži so razbijali po hodniku in vratih, jih zmerjali, jim grozili in se razkadili šele s prihodom policije. "Vsake toliko časa, tudi če je tvoje življenje zelo prijetno, dobiš opozorilo, da stanje v Sloveniji še ni idealno," pove in doda: "Kadar koli imate na MMC-ju kakšen članek, ki je povezan z istospolnimi, bodo spodaj komentarji, ki bodo izražali veliko sovražnosti." Na vprašanje, ali ga taki dogodki osebno prizadenejo, Konvalinka odgovori, da te vsak napad, uperjen proti tvoji skupnosti, zaznamuje. "Tudi če nekje napadejo na primer stavbo gledališča slovenske manjšine, ki je zanje pomembna, to ni le naključen napad vandalov na stavbo, ampak napad na celo skupnost, ki se potem počuti ogroženo." Predsodek: "Če bi bila istospolna usmerjenost popolnoma sprejeta, bi preplavila družbo" "Kdor tako misli, se mu mora zdeti heteroseksualnost na zelo trhlih temeljih. To bi pomenilo, da je večina heteroseksualnih parov skupaj samo zato, ker homoseksualnost ni dovolj sprejeta," razloge za ta neracionalni strah zavrne Matjaž. "Vse, kar vidim okoli sebe, kaže na to, da je velika večina ljudi heteroseksualnih. Ne glede na to, kako je homoseksualnost sprejeta, bo heteroseksualnost vedno "zmagala". Mislim, da je ta strah res neutemeljen."