1f48 V Kinodvoru do nadaljnjega ni projekcij in dogodkov, zaprta je tudi naša Kavarna. Vimeo profil režiserja in scenarista Davida Loweryja je prava zakladnica filmskih vsebin. Med njimi izpostavljamo opevani kratkometražec Pioneer, očetovsko zgodbo za lahko noč, ki je tlakovala pot režiserjevemu indie vesternu Ain’t Them Bodies Saints iz 2013. Kim Longinotto velja za eno najpomembnejših avtoric s področja dokumentarnega filma preteklih tridsetih let. V prosto dostopni zbirki IDFA si oglejte Ločitev po iransko, film o smešnih in bolečih plateh razpada poroke, ki ga je britanska dokumentaristka posnela z iransko antropologinjo Zibo Mir-Hosseini. V bogatem programu za otroke in mlade na TV Slovenija tudi Kinobalonovi filmi. četrtek, 19. 03. 2020 Od danes naprej Slovenski filmski center omogoča brezplačen ogled slovenskih filmov. Prvi v sklopu mladinskih filmov je Gremo mi po svoje. sreda, 18. 03. 2020 Izbor (brezplačno) dostopnih kakovostnih spletnih vsebin za otroke. Seznam posodabljamo sproti, najbolj zanimive vsebine pa izpostavimo še posebej. Knjižice, ki otrokom približajo vsebine filmov in njihov nastanek. Ob igri in branju bodo filmski junaki postali otrokovi prijatelji. torek, 10. 03. 2020 Filmske projekcije za šole in vrtce so začasno ustavljene in jih prestavljamo na kasnejši čas v dogovoru z VIZ ponedeljek, 24. 02. 2020 Na voljo je pedagoško gradivo. Po dogovoru tudi pogovor z režiserjem ali mladimi igralci. Vabljeni na festival za učence, dijake in vse, ki se učijo francoščino. V maju 2020 v Kinodvoru in drugih kinih po Sloveniji. V Kinodvoru do nadaljnjega ni projekcij in dogodkov zaradi razglašene epidemije, zaprta je tudi naša Kavarna. ponedeljek, 23. 03. 2020 Sveže izdani Pravi kot, časopis dijakinj in dijakov Gimnazije Poljane, prinaša tudi “kinotripovsko” filmsko branje! četrtek, 19. 09. 2019 Članstvo v Klubu Kinodvor prinaša 12 brezplačnih klubskih projekcij. Dijakom in dijakinjam pa tudi vabilo na odprtje festivala Kinotrip. Preveri klubske ugodnosti in se včlani. Članarina za dijake – 10 evrov. torek, 17. 03. 2020 Ogled filma Yesterday in pogovor po njem, ki naj bi se zgodila v sredo, 25. marca ob 10. in ob 15. uri, v sklopu Filmskih srečanj ob kavi, prestavljamo zaradi izrednih razmer. O datumu, ko bo srečanje izvedeno, vas bomo pravočasno obvestili. ponedeljek, 09. 03. 2020 Ogled filma Marija Škotska in pogovor po njem, ki naj bi se zgodila v sredo 11. marca ob 10. in ob 15. uri v sklopu Filmskih srečanj ob kavi, prestavljamo zaradi priporočila Nacionalnega inštituta za javno zdravje, ki odsvetuje obisk množičnih prireditev starejšim osebam. O datumu, ko bo srečanje izvedeno, vas bomo pravočasno obvestili. četrtek, 27. 02. 2020 Naša tokratna gostja je bila Neža Miklič, dolgoletna kriminalistka, zdaj predavateljica kriminalistike na Višji policijski šoli. Obiskovalce, ki so kupili vstopnice za odpovedane projekcije, prosimo, da ne prihajajo na blagajno, temveč počakajo na navodila glede vračanja denarja, ki jih bomo objavili, ko se mestni kino ponovno odpre. S slavnostno akademijo združenja AKMS se je v sredo, 4. marca ob 19.30 v Kinodvoru pričelo praznovanje ob 10. obletnici Art 2000 kino mreže Slovenije. Oglejte si fotografske utrinke s sedme edicije noči erotičnega filma, ki je s pravo gostijo kultnih klasik in mejnikov tudi letos nasitila do onemoglosti.


Brez obrazno Metelkova mesto: Gala hala ob 21:00: DUB LAB: DUB LAB: DJ DANJAHRAS (Dubsystem Sound) Za konec našega poletnega Dub Lab druženja na Letnem vrtu Gala hale smo prihranili najboljše! Za mešalko bo stopila DJ Danjahras, selektorica, ki se je svojo glasbeno pot začela kot managerka enega prvih sound systemov pri nas, Dubsystem sound. Kmalu je kot ena redkih ženskih predstavnic začela glasbo tudi vrteti, med bivanjem v Italiji pa je začela zbirati glasbo izključno na vinilu. Njena selekcija temelji na dancehallu, tako da lahko pričakujete zelo plesen Dub Lab za konec. Vstopnina: do 22h vstop prost, 3 € kasneje Izven: 21. mednarodni festival Mladi levi: Stara mestna elektrarna ob 18:00: Leja Jurišić & Marko Mandić: SKUPAJ "Zato lahko brez dvoma zapišemo, da je njun performans eden najpomembnejših domačih uprizoritvenih dogodkov tega časa." – Nika Arhar, MMC RTV Slovenija, 8. februar 2018 Vrhunski performerski dvojec Jurišić–Mandić se v sodelovanju z režiserjem Bojanom Jablanovcem in pisko Semiro Osmanagić ukvarja z večnim idealom performansa in večno nerazrešljivo težavo politike: kaj pomeni biti skupaj in kako biti skupaj? "Skupaj" lahko beremo v zelo različnih prostorskih in časovnih dimenzijah, fizičnih in psihičnih prostorih. Projekt performerskega dvojca Jurišić–Mandić na kocko postavi osupljiv konceptualni in metodološki fokus z namenom najti odgovor na vprašanje, kaj pomeni biti skupaj in kako biti skupaj? "Časovno ekskurzijo performansa Skupaj lahko razumemo družbeno in doživljamo intimno, je brezkompromisni komentar na tempo sodobnega sveta, ki poleg 'svobodnega' časa drobi tudi temelje pripadajočih skupnosti." – Zala Dobovšek, Dnevnik, 1. februar 2018 Leja Jurišić in Marko Mandić v sodelovanju z režiserjem Bojanom Jablanovcem in pisko Semiro Osmanagić. Med performansom se lahko iz dvorane odhaja in vrača. Priporočljivo si je ogledati celoten performans. Lahko se vstopi tudi kadarkoli med potekom. Blagajna bo odprta do 23:00. Performans ni participatorne narave. V predstavi je prisotna golota. Informacije in rezervacije. +386 51 269 906 Dvorana ŠD Tabor ob 20:00: Marko Bulc: PRVA ALTRUISTIČNA PREDSTAVA (slovenska različica) Marko Bulc je slovenski gledališki režiser; motor njegovega dela je odpravljanje na vedno nove terene, na vedno nova polja izzivov sebi – poleg režije je tudi dramatik, igralec, pedagog, performer, raziskovalec ... Na Mladih levih smo pred 12 leti že gostili njegovo Študijo za zadnjo egoistično predstavo, tokrat je na festivalu s Prvo altruistično predstavo. Participatoren monoperformans Prva altruistična predstava je interaktivna predstava, a v njej se vsak udeleženec počuti tako udobno, kot se počutimo na vodenih turah, kjer točno poznamo protokol. Bulc v predstavi osmih slik ves čas menja pozicije in s tem tudi pozicije občinstva. In tako kot so spodrezane nogice stolov, tako tudi občinstvu nenehno spodmika predstavo – njihove vloge, naloge. Spodmika tudi samega sebe, saj je predstava o altruizmu – oziroma o artivizmu – nenehen obračun z lastnim delom, z delom drugih in pa z možnostmi umetnosti nasploh. S svojim altruizmom ni rešil sveta, je pa naredil dobro predstavo. Je to dovolj? Režiser, koreograf, scenograf, oblikovalec kostuma, oblikovalec svetlobe, avtor in izvajalec glasbe, avtor besedila in nastopajoči: Marko Bulc Tehnično vodstvo: Igor Remeta 60 minut ex-KUD: ex Trnfest 19:00 Zgodba o živalskem vrtu (komična drama Žiga Čamernik) Peter, po poklicu založnik, v bližini živalskega vrta ob sončnih nedeljah na osamljeni klopici rad bere knjigo in se na ta način umika že od nekoliko monotonega družinskega življenja. Enkrat pa — popolnoma naključno — naleti na večnega študenta Luko, ki potrebuje malo družbe. Še sanja se mu ne, da gre za nedeljo, ki je nikoli v življenju ne bo pozabil. Dramedija je nastala po motivih Edwarda Albeeja. Igrata: Sebastjan Pikl in Žiga Čamernik Režija: Janez Vajevec Prevod: Alja Predan in Žiga Čamernik 20:00 QuatroPorTango (Tango Nuevo) Zasedbo Quatroportango lahko opišemo kot bučen zvok tanga s priokusom jazza, klasične glasbe, kompleksne medigre in sile, ki jo vsak od glasbenikov sprošča na svojem inštrumentu. S poustvarjanjem novega tanga nagovarja poslušalce 10. leto in slovi kot odličen interpret glasbe Astorja Piazzolle. V zasedbi pomembno vlogo igra, kot se za avtentično tango nuevo skupino spodobi, pri nas skoraj neznan inštrument bandoneon. Zasedba, ki svoje poslušalce popelje na katarzično glasbeno popotovanje od Buenos Airesa do New Yorka, Pariza, Rima in nazaj. Ratko Žižič — bandoneon Matjaž Porovne — violina Jan Sever — piano Marko Turšič — kontrabas Cirkulacija 2 | Tobačna ob 20:00: ogled subsonične instalacije Anže Sever – Rob Zvočna in druga mehanska valovanja prepletajo naše okolje na ravni mikro- in makropremikov in neprestano vplivajo na nas. Jih sprejemamo, se nanje odzivamo, a jim z omejenim obsegom človeškega zavestnega zaznavanja le redko sledimo. Anže Sever se s tem tehnološko-umetniškim eksperimentom usmerja predvsem v telesno stran zaznave zvoka kot nevidne sile v prostoru okoli nas in v naših telesih – z infrazvokom – tujo izkušnjo vsakdanje prisotnosti zvoka. Kino Šiška, Katedrala ob 20:00: ARIEL PINK + Jorge Elbrecht Edinstveni glasbeni vizionar in boter nostalgično ležernega lo-fi retro popa, nezgrešljivega zvoka 21. stoletja, Ariel Pink prihaja prvič v Slovenijo! V svoj odpiljeno privlačen svet nas bo odpeljal tudi s pomočjo septembra izdanega albuma, ki so ga kritiki razglasili za eno najbolj impresivnih indie rock izdaj desetletja in eno Pinkovih najboljših plošč sploh. Pinku se bo na turneji pridružil Jorge Elbrecht, vodja benda violens, ki bo predstavil svojo novo retrospektivno ploščo. Multi-instrumentalist in pevec Ariel Marcus Rosenberg oziroma Ariel Pink je v svojem rodnem Los Angelesu veljal za posebneža, ki je pod vplivom takšnih in drugačnih žanrov ter substanc dolga leta snemal lastne skladbe na kasete in gojil lastno lo-fi zvočno estetiko. Leta 2004 je njegova edinstvena glasba tako navdušila kultno psihedelično zasedbo Animal Collective, da ga je nemudoma podpisala k svoji založbi, a pravi preboj je prišel po prestopu k z 1000 nameniti založbi 4AD. Zanjo je Pink posnel svoj prvi pravi, izpiljeni album, Before Today, ki je sezul dvomljivce in bil razglašen za enega najboljših albumov leta 2010, Pitchfork pa je prvi single z albuma, “Round and Round”, razglasil celo za najboljšo skladbo leta. Od takrat je Ariel Pink zacementiral svoj status kot boter t. i. chillwave oziroma hypnagogic pop zvoka, sanjavo megličastega retro popa, ki se z zvrhano mero nostalgije napaja v radiu prijaznih godbah iz sedemdesetih in osemdesetih let prejšnjega stoletja. Po uspešnih samostojnih albumih Mature Themes in Pom Pom ter sodelovanjih z glasbenimi zvezdami, kot so Sky Ferreira, Charli XCX, Miley Cyrus, Theophilus London, The Avalanches, Weyes Blood in MGMT, se je septembra vrnil k svojim glasbenim koreninam na novi, okusno okleščeni mojstrovini Dedicated to Bobby Jameson, prvi za brooklynško založbo Mexican Summer. Album, posvečen tragičnemu kalifornijskemu glasbeniku Bobbyju Jamesonu, so pri medijih, kot sta The 405 in The Needle Drop, pohvalili kot enega Pinkovih najboljših. Veselimo se torej lahko koncerta virtuoza, čigar unikatna, v nostalgično toplino mladosti zazrta godba je kot nalašč za obujanje spominov v zadnjih izdihljajih poletja. Večer bo otvoril Jorge Elbrecht, glasbenik in vizualni umetnik, ki je na prelomu tisočletja ustanovil cenjen umetniški kolektiv Lansing-Dreiden, zatem nadaljeval kot vodja kitarskega pop benda violens, trenutno pa kot samostojen izvajalec obuja novovalovsko synth-pop estetiko. Poleg prijateljstva z Arielom Pinkom med drugim sodeluje tudi s Kirinom J. Callinanom in Tamaryn, letos pa je izdal retrospektivno ploščo še neizdanega materiala Here Lies. Na dan 18 € Tobačna mesto, Činčin ob 20:00: Jazz Ponedeljek: Ratko Divjak s prijatelji Ratko "Rale" Divjak, stric iz ozadja ponedeljkovih jazzijad v Tobačni, je oral YU-rock ledino s kultnimi bendi, kot sta September in Time, 40 let je bobnal v Big Bandu RTVS, njegovo igranje pa je zapisano na preko 10.000 posnetkih. Zadnji ponedeljek v avgustu si bo na odru pod zvezdami podajal note s saksofonistom Lenartom Krečičem, basistom Tadejem Kamplom in klaviaturistom Zvjezdanom Ružićem. - - - - - LENART KREČIČ (saksofon) ZVJEZDAN RUŽIĆ (klaviature) TADEJ KAMPL (bas) RATKO DIVJAK (bobni) brez vstopnine Cankarjev dom ob 20:00: G. Verdi: Rigoletto, opera Leo Nucci, bariton Onkraj: Škofja Loka: Festival Pisana Loka Sokolski dom ob 18:00: Od flavte do strun Predstava za otroke Zakaj se flavta sveti? Zakaj ima klavir v sebi kladivca? Se lok pri violončelu uporablja za streljanje puščic? Kdaj smo lahko na koncertu glasni? Na ta in podobna vprašanja bodo poskusili odgovoriti trije profesionalni glasbeniki (Irena Rovtar – flavta, Jaka Trilar – violončelo, Tomaž Hostnik – klavir) tekom popoldanskega koncerta za otroke. Vabljeni otroci vseh starosti! Vstop je prost. Velenje: Kunigunda - festival mladih kultur Galerija kluba eMCe plac ob 19:00: Nejc Smodiš - Kill your Expectations razstava Novomeški samorasli slikar predstavlja svoj opus digitalnih in klasičnih del, ki so nastala v zadnjih desetih letih, z njimi pa prikazuje temačno iskreno izražanje duše. Brez vstopnine Huda luknja, Soteska ob cesti Velenje - Slovenj gradec ob 21:00: Širom Strunska glasbila, godala, pihala, zvočila in tolkala se v rokah članov Širom odvežejo svojih zvenskih okov in v skupinski zvočnosti vstopijo v polje prekrivajočih reminiscenc, ki nas peljejo v razplasteni čas in prostor, v preplet zgodovin, v katerih se spajajo tradicije folka, ljud 2000 ske glasbe, melodij Vzhoda in Vzhodne Evrope, ritmičnih tradicij Afrike, morda celo Indonezije, eklektičnost sodobnega neofolka ter zvenska in harmonska imaginacija sodobnega jazza, sistematičnost minimalizma in post rocka ter zvočna inovativnost sodobne eksperimentalne glasbe Brez vstopnine Kinodvor: 18:30 Mary Shelley, Haifaa Al-Mansour / Velika Britanija, ZDA, Luksemburg / 2017 / 120' Mary Shelley je razkošna biografska drama o pisateljičinem burnem ljubezenskem razmerju, ki ga je prelila v enega najvplivnejših gotskih romanov vseh časov: zgodbo o Frankensteinu. Film prve režiserke Savdske Arabije, Haife Al-Mansour (Zeleno kolo), je obenem brezčasna pripoved o mladi ženski, ki se upre družbenim konvencijam, da bi poiskala svojo lastno pot. 21:00 Ne skrbi, peš ne bo prišel daleč (Don't Worry, He Won't Get Far on Foot), Gus Van Sant / ZDA / 2018 / 113' Gus Van Sant je po avtobiografiji kultnega ameriškega karikaturista Johna Callahana posnel topel in humoren film o zdravilni moči umetnosti. Letni kino na Kongresnem trgu Kongresni trg ob 21:00: Na svoji zemlji, France Štiglic / Slovenija / 1948 / 106' Slavnostna projekcija filma Franceta Štiglica posvečena Štefki Drolc, pod častnim pokroviteljstvom predsednika Republike Slovenije Boruta Pahorja, ob 70-letnici prvega slovenskega zvočnega celovečernega igranega filma. V sodelovanju s Slovenskim filmskim centrom. Vstop prost. V Štigličevi epopeji o narodnoosvobodilnem boju, posneti po noveli in scenariju Cirila Kosmača, so nastopili naturščiki in slovenski gledališki igralci v svojih prvih filmskih vlogah. Prvi slovenski zvočni celovečerni igrani film Na svoji zemlji se je leta 1949 kot prvi slovenski oziroma jugoslovanski film predstavil v tekmovalnem programu filmskega festivala v Cannesu.


Ko sva s fotografom na sobotno jutro vstopila v hotel Vander, je ravno prihajala navzdol po stopnicah, vitka, visoka, elegantna. Pred njo je bil naporen dan, številni intervjuji in zaključni večer festivala Fabula v Cankarjevem domu. S fotografom sta zaradi svetlobe za nekaj minut odšla ven, na ulico. »Uf, lepo sva se ujela,« je rekla, ko je zadihana sedla za mizo, »ker je z mano kar težko. Tako nerada se fotografiram.« Težko verjamem. Ne nazadnje ste bili v zadnjih letih ena najbolj fotografiranih pisateljic, poleg tega veljate za dobro fotografinjo. Rada imam fotografije, a kadar sem jaz na drugi strani objektiva. Biti subjekt fotografiranja nikoli nisem marala, niti kot punčka ne. Glede na to, da v literarnih revijah objavljajo vaše modne fotografije, pišejo o vašem novem jopiču Alexandra McQueena, ste postali očitno model za žensko, ki združuje navidezno nezdružljivo, intelektualno in hedonistično, feminizem in občutek za lepo ... (Se smehlja.) Nezdružljivo, da, v določenem ozkem svetu. Toda rada imam ta svet v vsem, kar ponuja, zato imam rada lepoto, rada imam tudi modo, rada imam gledališke predstave ... In za to se nikomur ne mislim opravičevati. Zakaj bi se morala? Ker se ne skladam z ustaljenimi predsodki, kako bi morala biti videti kot pisateljica in kaj bi morala obleči? Zadnje leto je bilo zelo pomembno za sodobno žensko v globalnem smislu, tako čutim. Mislite tudi na kampanje, kot sta #jaztudi in Čas je potekel? In ne nazadnje govor oskarjevke Frances McDormand, ki nas je spomnila na klavzulo pri pogodbi dela na filmu, ki omogoča, da sami vplivajo na spolno in rasno raznolikost pri zaposlovanju. Tako, vse to. In moram reči, da sem bila vzgojena v tem duhu, odkar pomnim. To je zaradi moje mame. Je pediatrinja, in to zelo dobra, študirala je medicino, ker je bilo to v Nigeriji, kjer je odraščala, edina zanesljiva pot proti življenju srednjega razreda. Zelo natančno se spomnim, kako sem jo opazovala, ko se je odpravljala v službo, urejena do zadnjega detajla, bleščeči lasje, čudovita obleka. Velikokrat je morala poslušati opazke v slogu: zakaj se tako oblačiš, ko pa cele dneve in noči preživiš z bolnimi otroki, otroki, ki bruhajo, ki imajo vročino, ki se borijo za življenje ... Še zdaj jo slišim, kako se je zravnala in odgovorila: težava v tvojem vprašanju je, ker predvidevaš, da se oblačim zate. Žal ti moram povedati: oblačim se samo zase. Sem mama samohranilka, obleke si kupujem s svojim denarjem, to je moja stvar. To je moje telo. Moje zadovoljstvo. Taiye Selasi, avtorica nigerijsko-ganskega rodu in nova literarna zvezda. Foto: Blaž Samec/Delo Sprašujem zato, ker se zgodi, da so v imenu feminizma lahko prav ženske najbolj kritične do ženske, ki govori o pravicah žensk in hkrati recimo nosi preveč rdečo šminko ali preveč odprto obleko. Vem, tudi to sem že začutila na svoji koži. In jaz odgovarjam z besedami moje mame, ki spada k tisti veji feminizma, ki pravi: ženska pripada sama sebi. Moram vam pokazati fotografijo (na telefonu pokaže fotografijo ženske v turkizni obleki, z bleščeče črnimi lasmi, svetlejšo poltjo, takoj pomislim na lik Folasade iz romana) ... In imeti mamo, ki je tako glamurozna in hkrati izjemno uspešna in požrtvovalna zdravnica, je bilo ključno za moje formiranje v osebo, kakršna sem. Ko ste leta 2005 napisali esej Bye, bye, Babar, ste na neki način izumili izraz afropolitan, za hibridno identiteto kozmopolitskih študentov z afriškimi koreninami, ki živijo v različnih državah in mestih, govorijo številne jezike in se znajdejo v zadregi, ker jih nekdo vpraša, od kod so ... Da, tako se je začelo. Ko me je kdo vprašal, od kod sem, nisem vedela, kaj naj rečem. Rojena sem bila v Londonu, moj oče je Ganec, a živi v Saudski Arabiji, moja mama je iz Nigerije, odraščali smo v Bostonu. Kako ste nosili breme izumiteljice besede, ki je postala globalni fenomen? Velik del akademske srenje se je v določenem trenutku referirala prav na pojem afropolitan. Najlažji način, da odgovorim na vaše vprašanje, je tudi najbolj resničen. Nobena od teh stvari ne pripada meni. Gotovo je čudovito, da sem že takrat, pred skoraj štirinajstimi leti, dobila to idejo o kozmopolitskih Afričanih in jo razvila v eseju, niti v sanjah si nisem predstavljala, da bo imela takšen vpliv in razsežnost, toda to ne pripada meni. Moje besede so mi bile dane, ne pripadajo meni, zato tega ne vidim kot moč, ki bi se je prestrašila, ampak to vidim predvsem kot moč besede. Moč zgodbe. Roman Gana naj gre ima moč za bralce, ki se jih zgodba dotakne. Toda to ni moja moč. Besede imajo moč. Večina kritikov hvali prav vaš izviren jezik, kot da stavki ustvarjajo poseben ritem, zvok, hkrati z nekim krožnim načinom pripovedovanja ustvarjajo podobe onstran besed, kot slikarska platna, kot ritem afriških bobnov ... Zdajle ste omenili stvari, ki so zame kot pisateljico popolnoma magične. Slikarska platna, glasba, poezija ... Velikokrat sem rekla, da pišem zato, ker ne morem slikati. In da fotografiram zato, ker ne morem peti. S sestro sva študirali violino in klavir, glasba je bila pomemben del mojega odraščanja. A ljubim tudi poezijo. Oboževala sem Iliado, Odisejo, to so čudovite epske zgodbe, povedane, govorjene, zapete v verzih. Hkrati moram reči, da imam rada dobro staromodno zgodbo. Ljubezen, izguba, iskanje, zlomljeno srce, izdaja. Ti osnovni koncepti dobrega pripovedovanja. In način, kako uporabljam zvok, ima opraviti z ritmom in celo z obliko besede, ki asociira določen zvok. To je bil res moj projekt. In ne pričakujem od vsakega bralca, da bo to začutil. Kako ste prišli do tega izvirnega glasu tako zgodaj, medtem ko iz biografij pisateljev vemo, da so nekateri pol življenja posvetili iskanju »specifičnega glasu«, se selili iz mesta v mesto, da bi ga našli ... Te selitve bi lahko veljale tudi zame (nasmeh). Toda kar se jezika tiče, sem ga imela, odkar pomnim. Že na gimnaziji sem imela srečo, da sem imela čudovitega učitelja kreativnega pisanja, Jamesa Connollyja. Ne bom pozabila, kako se je, ko je prebral enega od mojih tekstov, zastrmel vame in mi rekel, da imam po njegovem mnenju zelo izviren jezik, »svoj glas«. In že takrat sem se nekje v sebi zavedala, da kadar pišem iz razlogov, ki jih ne razumem, besede in stavki pridejo ven v nekem posebnem ritmu. Morala bi biti samo pisateljica, mi je rekel. In meni, najstnici in imigrantki iz družine, v kateri ni bilo nobenega umetnika, se je to takrat zdelo preprosto nemogoče. Toda vaš oče je kirurg in tudi poet, mar ne? Je. Toda je kirurg in poet. Najprej moraš biti kirurg, ali pediatrinja, ali odvetnica in šele potem nekaj drugega, za hobi. A hočem reči, da je pomembno, da imaš kot mlada oseba nekoga že zgodaj ob sebi, ki ve in ti reče: zaupaj temu. Vem, da tega ne razumeš, vem, da je preplavljajoče, vseobsegajoče, močnejše od tebe. Prepusti se. In potem so tu še besede Toni Morrison. Nikoli ne bom pozabila, kako je rekla: Taiye, če bi veter odnesel eno stran tvojega rokopisa in če bi ta papir pristal nekje na pločniku, nepodpisan, in bi ga jaz pobrala in prebrala, bi vedela, da si to napisala ti. Ni rekla, da ji je moje pisanje všeč, nobenih vrednostnih sodb, samo to: da bi v hipu prepoznala moj jezik. Zaradi takšnih čudovitih ljudi sem se znebila strahu in začela zaupati temu glasu. Vse, kar napišem, pride ven na ta skrivnostni, a neizogibni način. Prav srečanje s Toni Morrison, Nobelovo in Pulitzerjevo nagrajenko, je bilo eno od tistih naključij, ki je vašo zgodbo popeljalo do pogodbe z založbo Penguin Press, in to za dve knjigi, čeprav do takrat še niste objavili leposlovnega dela. Ja, to je bilo eno tistih srečanj (nasmešek). Toni Morrison je prišla v Oxford ravno, ko sem že končala magisterij iz mednarodnih odnosov, nekaj tednov pred mojim odhodom v ZDA. Ker ... kot sem rekla, vzgojena sem bila v duhu, da si lahko umetnik in ... (pomenljivo pomolči). In jaz sem hotela pisati in ... postati novinarka, specializirana za mednarodne odnose. Kar je moja velika strast. Kot ste rekli, da ste po 11. septembru hoteli razumeti, zakaj? Moj oče je vse življenje živel v Saudski Arabiji, s sestro dvojčico sva ga prvič srečali šele, ko sva imeli dvanajst let, in jaz sem hotela spoznati ta del sveta in hotela sem vedeti, zakaj. Mislim, da to velja za vsakega otroka, ki se rodi v postkolonialni realnosti ... Lik v moji kratki zgodbi pravi: nekateri ljudje se rodijo v zgodovino in nekateri ljudje imajo srečo, da živijo zunaj nje. In pomislila sem, da imajo najstniki v ameriškem predmestju, kakršni so bili moji sošolci, srečo, da so se rodili v državah, ki se jih dogodki zgodovine ne dotikajo neposredno. Tam nekje je hladna vojna, tam nekje so begunci, tam nekje se premikajo silnice političnih moči ... to vse se ne dotika njihovega življenja, ki je sestavljeno iz običajnih dogodkov, učenja, obiskov kina, klubov in prvih zaljubljenosti, prve menstruacije ... Toda v drugih delih sveta živiš v zgodovini. Ko sem prihajala v Slovenijo, sem razmišljala, da ste imeli tudi vi obdobje, ko ste bili sredi zgodovine. Veliko smo se učili o razpadu Jugoslavije, o vojni v tem delu sveta. Taiye Selasi: »Ko pišeš, bralec ne more biti s tabo. Ker, najprej, sploh ne veš, kdo je tvoj bralec, drugič, ker si, če pišeš fiktivnemu bralcu, običajno zamišljaš najbolj krutega, zlobnega kritika, ki ti gleda čez ramo ... Zato je treba utišati bralca v tvoji glavi.« Foto: Blaž Samec/Delo Res? Seveda smo se. Devetdeseta niso tako daleč stran. Leta 1991, ko je izbruhnila prva iraška vojna, in potem vojne na Balkanu, je bil moj oče v Saudski Arabiji, takrat ni bilo instagrama, facebooka in pametnih telefonov, toda ko sem ga poklicala, sem slišala zvok raket, ki smo jih lahko videli tudi na televiziji. Takrat sem intenzivno spremljala tudi dogajanje v Bosni in Hercegovini. Hočem reči, da sem bila vedno nekdo, ki je živel v zgodovini in hkrati zunaj nje. Moja mama, njena družina, očetova družina so bili vsi globoko v tem, v tem postkolonialnem procesu konfliktov, zato mi toliko pomeni beseda dom, zato me tako prizadeva, kaj se dogaja v teh državah. In želela sem postati novinarka in pisati predvsem o tem. A vam je Toni Morrison prekrižala pot in vas usmerila v literaturo? Ah, da (nasmešek). Vidite, kakšen je moj način pripovedovanja zgodbe, zavijem v drugo zgodbo, v spiralo, in se čez čas spet vrnem k prvi ... Torej bila sem v Oxfordu in Toni Morrison je na podelitev diplom prišla kot častna gostja, njena nečakinja je namreč uprizorila predstavo po mojem dramskem tekstu, nato smo bili vsi skupaj povabljeni na večerjo njej v čast. Ko sem vstopila v dvorano, sem videla, da je za dolgo mizo stol poleg Toni Morrison prazen, nihče ni upal sesti poleg nje ... Najprej sem omahovala, a ker je bil to še edini prazen stol, mi je mladenič, ki je skrbel za sedežni red, prišepnil, naj vendar že sedem tja. In pred tem ste seveda prebrali katerega od njenih romanov? Vse do zadnjega (smeh). Bila je vendar moj idol. Toni je tiste vrste pisateljica, z vsemi nagradami, od Pulitzerjeve do Nobelove za literaturo, ki jo preučujejo tako pisatelji kot študentje literature. Med pogovorom sva čisto po naključju ugotovili, da moj očim živi deset minut stran od univerze Princeton, kjer Toni Morrison poučuje literaturo, in da obe čez nekaj dni odhajava na isti kraj, čeprav bi lahko šli kamorkoli v ZDA, obe sva bili namenjeni v New Jersey, v isto ulico. Povabila me je, naj pridem k njej domov, in res sem se oglasila pri njej na domu. Govorili sva o pisanju in vprašala me je, zakaj me je tako strah. Ponudila mi je mentorstvo, ne da bi v resnici vedela, kako pišem. Res, videla je mojo gledališko dramo, najbrž jo je tudi prebrala, a gotovo ni brala ničesar drugega. Torej, Toni Morrison je uvidela, da potrebujem nekoga, da mi da dovoljenje, da povem svojo zgodbo po svoje. Rekla mi je, naj ji v enem letu prinesem zgodbo. Po enem letu sem ji dostavila novelo Spolno življenje afriških deklet. Takrat mi je rekla, da moram to razširiti in nadaljevati v roman. Ker, kot je duhovito rekla, je edina pisateljica, ki ji bodo objavili novelo, samo ona, ravno takrat je namreč objavila novelo Ljubezen. V tistem času sem odpotovala v Gano, srkala vse okrog mene, čutila, jokala, iskala ... Dokler niste v jogijskem resortu na Švedskem pod tušem dobili ideje o šestih likih, kirurgu iz Gane, njegovi ženi Folasade, ki je prebežala iz nigerijske vojne, in njunih štirih otrocih, ki se kot »afropolitanci« vsak po svoje borijo za uspeh v zahodnem svetu ... Da, takrat so brez opozorila k meni prišli vsi liki iz romana Gana naj gre, vsi naenkrat, in ker v resortu ni bilo interneta, sem se odjavila in odhitela v bližnji hotel ter tam začela intenzivno pisati ... Pisala sem in pisala, v nekakšni vročici, zadihano, bil je čudovit občutek. Zdi se neverjetno, da ste na podlagi prvih stotih strani še nedokončanega romana dobili enega najboljših literarnih agentov, nato še priporočilo Salmana Rushdieja in že podpisali pogodbo z založbo Penguin Press ... Da, to je blagoslov. Prišla sem do točke, ko sem v enem kreativnem zamahu napisala prvih sto strani, ampak natanko sto, ne sto dve ali petindevetdeset, natanko sto strani. Na podlagi teh sto strani sem dobila agenta, podpisala sem pogodbo za dve knjigi in si rekla, to je čarovnija, največji blagoslov v življenju. Edina razpoka v tej čudoviti zgodbi, polni naključij, je bila vaša pisateljska blokada? Je bilo resno? Povezano tudi s pritiski prevelikih pričakovanj? Ne samo, da je bilo resno, bila je tragedija (nasmešek). Ko so mi kdaj kolegi govorili o tako imenovani pisateljski blokadi, sem si mislila, ah, zakaj se samo ne usedejo in začnejo pisati. In celo ko se je to zgodilo meni, sem si sprva rekla, daj, no, to bo minilo v nekaj dneh. A to se ni zgodilo, ni se odprlo. Nenadoma sem se morala soočiti s tem, da ne morem napisati ničesar več. Morala sem zapustiti Združene države in oditi v Rim. Zakaj v Rim? Ker sem vedela, da moram spremeniti okolje. In zato, ker nisem mogla najti stanovanja v Parizu (smeh). Torej je bila vaša prvotna destinacija Pariz. Romarska pot za številne ameriške pisatelje, Orwell, Hemingway, Miller, Fitzgerald, ki so iskali navdih in svoj »izvirni glas« ... Ja, Pariz je bil očitno magnet za vse te. In tudi jaz sem si zamislila romantično podobo, češ da sem James Baldwin in Josephine Baker v eni osebi in da je edini prostor, kjer lahko spet pišem, samo Pariz. Toda Sarkozyjev novi zakon je v tistem času dodatno obdavčil lastnike stanovanj, skoraj nemogoče je bilo najeti spodobno stanovanjce za spodobno ceno. In ko sem na neki večerji v New Yorku razlagala o tem privilegiranemu problemu, da ne morem najeti stanovanja v Parizu, se je oglasil akademik in mi rekel, da ima prav takšno stanovanje, kot ga iščem, a ne v Parizu, ampak v Rimu. Do takrat sem bila samo enkrat v Rimu, in še to samo za nekaj ur. Morda ste brali Jej, moli, ljubi Elizabeth Gilbert ... Ne, ne (smeh). Rada imam Elizabeth, toda takrat še nisem prebrala te knjige. In nisem niti vedela, da ima Rim prav tako zgodovino pisateljev, ki so se v iskanju navdiha za nekaj časa preselili tja ... Goethe, Keats, Byron, Emily Wharton ... Da, in tudi novejši avtorji, Gore Vidal, Zadie Smith, Muriel Spark ... A saj pravim, tega takrat nisem vedela. Če si pisatelj v Združenih državah, misliš samo na Pariz. (nasmešek) A ko mi je akademik potem poslal fotografijo stanovanja v Rimu, s pisalno mizo ob oknu, veliko svetlobe, sem vedela, da je to to. In na tisti mizi sem dokončala roman Gana naj gre. Najprej sem mislila, da grem tja za tri tedne. Ostala sem tri leta. Ko sem v romanu opisovala lik Fole, sem v resnici opisovala del sebe, a tega v času pisanja nisem dojemala, to sem ugotovila šele veliko kasneje. To je, da nisem razvila močne nav 008000 ezanosti na stvari, ki ne delujejo tako, kot bi morale. To sem videla v Italiji; če si rojen v Rimu in so tvoja mama, babica in prababica prav tako rojene v Rimu, imaš občutek, da je rimski slog življenja tvoj slog. Zbudiš se, spiješ prvi espreso, za kosilo imaš pasto z vongolami, potem imaš siesto, potem greš na passeggiato in potem greš spat. In če kaj vznemiri ta ustaljeni tok, te to spravi iz tira. Jaz nikoli nisem imela občutka, da je življenje nekaj natančno določenega z rituali. Življenje je bilo zame samo danes, zdaj, kakršno koli je že. In je še vedno? Saj ste vendar dosegli ideal bivanja? (Smeh.) Najbrž je to zato, ker nimam nobenih referenc, kakšno bi moralo biti moje življenje. Ko pogledam nazaj, ne čutim nikakršne nostalgije, ki je predvsem hrepenenje po nečem, kar misliš, da si nekoč imel, pa nimaš več. Ne hrepenim po svoji preteklosti. Niti ne po zelo daljni preteklosti, v metaforičnem smislu, po vaših koreninah v Gani, v Nigeriji, po nečem abstraktnem, kar naj bi Afrika bila? Morda je moje največje hrepenenje povezano s preteklostjo mojih prednikov. Mislite, nekaj stoletij nazaj? Reciva. Lahko tudi tisočletij, če hočete. Nostalgija po časih, ko sem vladala svetu (nasmešek). Toda ne morem hrepeneti po domu mojega otroštva, ker je bilo moje otroštvo odraščanje v različnih hišah, London, Massachusetts, predmestje Bostona, vedno mi je bilo jasno, da smo tam samo začasno. In da bi bili lahko tudi drugje. Tako sem bila vedno tudi drugje. Kje je torej vaš dom? Dom je zame mnogo več kot samo prostor. To je stanje biti in je tudi prostor, kjer me nihče ne sprašuje, zakaj si tam. Torej tudi literatura? Da. Ko sem globoko v knjigi, v zgodbi, me nihče ne sprašuje, zakaj sem tam. Od otroštva dalje, ko sem se kot bralka potopila v knjigo, sem se počutila, da sem doma. Biti v knjigi je zame kot biti doma. Dom je tudi moja družina. Ko se smejem s sestro dvojčico o stvareh, ki se zdijo smešne samo nama, takrat se počutim doma. Ko sem z najboljšo prijateljico, s katero izgovarjava iste stavke v istem trenutku, sem doma. Ko sem poleg oceana, gledam valove, obzorje, sem doma. Ker tudi ocean ne sprašuje: zakaj si tukaj? Hočem reči, da moj dom nima nikakršne zveze z mejami, z geografijo, s potnimi listi. Glede na to, da se tudi za vaš način pisanja, kot za vašo mentorico Toni Morrison, uporablja izraz magični realizem, kako občutite ta slog, ki se literarnozgodovinsko seveda povezuje predvsem z Latinsko Ameriko? Ko rečete magični realizem, jaz rečem Márquez. To je prva asociacija, seveda. Mislim, da je magični realizem zelo prikladen izraz za ljudi, ki ne razumejo, za kaj v resnici gre (smeh). Če resnično razumeš, občutiš, kaj to je, potem za to ne potrebuješ takšnega akademskega izraza. Podobno je kot z izrazom spiritualizem. Tudi to je eden od načinov, kako opisati nekaj, kar na vsak način hočeš definirati, spredalčkati. Toda če v tem svetu številnih dimenzij samo živiš, ga izkušaš, če veš, da obstajajo svetovi, ki so tako fizični kot duhovni, potem ne potrebuješ akademskih izrazov. Potem to ni magija, ampak je – preprosto življenje. Ker je to tisto, v čemer in s čimer živiš, vsak dan. Se počutite privilegirani zaradi teh številnih svetov, ki se pretakajo v vas? Ne nazadnje ima vsak narod, tudi naš, v jeziku skrito pogansko mitologijo, le da smo se skozi stoletja potrudili, da smo to pozabili, potisnili v hodnike podzavesti. Ne pa vsi. Poglejte recimo Islandijo, ki ima še vedno tradicijo škratov, in jug Italije, kjer obstaja mogočna molitev k Madonni ... Zato se upiram razlagam, da samo še v Afriki, Latinski Ameriki ali Indiji ljudje niso pozabili teh različnih plasti in dimenzij, ne, tudi v Evropi ljudje niso povsem pozabili na to. Je povsod. Zanimivo, da ste večkrat rekli, med drugim tudi v oddaji na BBC, »da zavračate koncept rase«. Ni to malo utopična trditev v svetu, v katerem živimo? To sem rekla zato, ker verjamem, da je rasa družbeni konstrukt, kar ne pomeni, da se ne zavedam, da rasizem ne obstaja. Rasizem, ki je srhljiv sistem nehumanega ravnanja z ljudmi, je utemeljen na fikciji rase. Toda to še ne pomeni, da je rasizem fikcija. Rasizem je ena od najbolj realnih in srhljivih stvari, ki sem jim bila priča v mojem kratkem bivanju na zemlji. A temelji na laži. Ena najbolj krutih stvari na tem planetu je utemeljena na laži. Poglejte naju, tukaj sediva, prihajava vsaka z drugega konca sveta, čutiva, da se razumeva, celo bereva iste knjige, tu je moja koža, ki ima več melatonina kot vaša in se hitreje odziva na sonce, a po najinih žilah teče ista kri, moje kosti niso iz drugega materiala. Velika laž je, da nas ta barva kože, oblika ustnic, debelina in gostota las delajo radikalno različne. Laž je, da ste vi drug tip človeškega bitja in jaz popolnoma druga vrsta. In laž je miscegenation, angleška beseda, ki pomeni, kadar se dve osebi različnih narodov ras združita in imata otroka. Otrok, ki se rodi materi svetlejše polti in očetu temnejše polti, je še vedno človeški otrok, ni otrok mešanec. Znanstveno v evoluciji človeka ni preloma v rasah, obstaja samo človeška rasa, živalski svet in rastlinski svet. Rasa je samo ena, človeška. In če se razlikujemo, to ne pomeni, da pripadamo drugi rasi kot človeški. Smo še vedno ljudje, mar ne? Verjetno ste, ko ste bili v Gani, obiskovali tudi Cape Coast, od koder so prebivalce z ladjami pošiljali v Združene države za sužnje. Seveda. Vsakič se mi je strlo srce. In ni ti treba tja, da bi jokal, lahko samo pogledaš televizijo ali na splet in vidiš, kaj se dogaja prav zdaj. V Libiji, na primer, se še vedno trguje s sužnji, kar spet temelji na bolestni katalogični laži, da so temnopolti ljudje druga vrsta ljudi, bolj primerni za mučenje, zlorabo, dehumanizirano ravnanje. In ne samo temnopolti ljudje, tu so še Romi, Aborigini, Indijanci, različne kaste v Indiji, Etopijci v Izraelu, Palestinci ... seznam je srhljivo dolg. Prej ste rekli, da je magični realizem samo koncept. Zanimivo, da ste vi že zelo mladi izumili nov koncept, ki je postal del številnih razprav, polemik in analiz, nekakšen popkulturni fenomen – afropolitan. Ko sem leta 2005 napisala ta esej, ja, vem, zdi se res dolgo dolgo nazaj, sem opisovala predvsem mojo izkušnjo. Izkušnjo, ki jo poznam in jo delim še z mnogimi Afričani v diaspori, ki jih poznam. To sem opisovala v času, ko je ni bilo lahko razpoznati, in jo poimenovala afropolitanska izkušnja. Šele kasneje se je začela prepoznavati in postajati popularna, globalna. Skoraj štirinajst let kasneje res ne morem biti odgovorna za kritike v smislu, da ni vsak Afričan del podobne izkušnje, kot jo opisujem. Nekaj podobnega so, sicer redki, rekli o vaši knjigi: da je vaša Afrika v knjigi Afrika nekoga, ki jo opazuje z zahodnimi očmi privilegiranega sloja. Še eno posploševanje. Najbrž ste brali članek, ki sem ga napisala v Guardianu, v katerem se odzivam ne samo na kritike mojega dela, ampak na kritike literarnih del mojih kolegov z afriškimi koreninami, ki so ustvarjene iz lažnih pričakovanj, da mora ena knjiga, en esej, en štiristranski esej, govoriti o vsem, kar »je treba povedati o Afriki«. Že samo ideja, da bi moral, če imaš afriške prednike, v svojem romanu opisati vse Afričane, vse afriške države, vsa mesta, vse izkušnje vseh časov, je absurdna. In v eseju branim pravico vsakega umetnika, da je lahko specifičen, da lahko izbira temo pisanja. Lahko kritiziramo način, kako je knjiga napisana, toda nimamo pravice kritizirati, kaj je pisatelj izbral za temo svojega romana, eseja, kratke zgodbe. Če je izbral, da piše o afriški diaspori, ki študira na Yalu, potem je to njegova legitimna pravica. Lahko kritizirate slog, zgradbo, način podajanja stvari, a kritika izbora teme umetniškega dela je zame nesprejemljiva. In še nekaj je: nikoli nisem slišala kritik na teme, ki jih izbirajo svetlopolti pisatelji. Torej, da bi se kritik usmeril v Jonathana Franzna z besedami: Ne morete si za teme romanov nenehno izbirati samo ljudi iz srednjega razreda na srednjem zahodu. Kaj pa ubogi revni ljudje v Kaliforniji? Ne prenesem kriticizma, ki se usmerja predvsem na kolege pisatelje iz Indije, Azije, z Bližnjega vzhoda pa tudi Balkana ... Velikokrat so vas vprašali: za koga pišete? Kdo je vaš naslovnik? Toni Morrison mi je rekla najpomembnejšo stvar: ko pišeš, bralec ne more biti s tabo. Ker, najprej, sploh ne veš, kdo je tvoj bralec, drugič, ker si, če pišeš fiktivnemu bralcu, običajno zamišljaš najbolj krutega, zlobnega kritika, ki ti gleda čez ramo ... Zato je treba utišati bralca v tvoji glavi, se mu zahvaliti, da te je toliko časa oviral in mu pojasniti, da zdaj nimaš več časa zanj. In to mora narediti vsak pisatelj. Ker sicer bo dom, o katerem sva prej govorili, prostor literature, zasedel nekdo sovražen. Taiye Selasi: Že samo ideja, da bi moral, če imaš afriške prednike, v svojem romanu opisati vse Afričane, vse afriške države, vsa mesta, vse izkušnje vseh časov, je absurdna. Foto: Blaž Samec/Delo Kaj se dogaja z dokumentarcem o migracijah Exodus, katerega avtorica in producentka ste? Dokumentarec Exodus bodo predvajali v Nemčiji ta mesec. Na žalost nisem mogla biti zraven v zadnji fazi snemanja na terenu, ker je snemanje sovpadlo z rojstvom mojega otroka, toda izkušnja biti udeležen pri scenariju, montaži, pri celotnem procesu postprodukcije je bila prav tako intenzivna. In boleča. In izkušnja o tako imenovanih beguncih mi resnično pomeni zelo veliko. Tako imenovanih, ste rekli. Zakaj? Zato ker si takoj, ko rečemo begunec, predstavljamo neko drugo vrsto človeškega bitja, ki je obsojeno na izkušnjo, polno trpljenja, ponižanja, več bolečine, več smrti, ki bi jo sami kdaj tolerirali za nas. Me razumete? Takoj ko rečemo, da je sto beguncev utonilo v morju, lahko rečemo: ah, strašno. In takoj zatem pristavimo: ubogi begunci, tako pač je, to so begunci. Toda če rečemo: sto človeških bitij, takšnih kot ste vi, vaši sosedi, vaš otrok, vaša mati, oče, je umrlo v oceanu, medtem ko so se borili za življenje – to je nekaj povsem drugega. Moji novinarski kolegi, ki poročajo s kriznih žarišč, počnejo prav to, da bi beguncem dali imena in jim dali zgodbe. A kljub temu se zdi, da smo se vdali v usodo. Da ne moremo več poslušati niti teh srhljivih zgodb. Vem, a je treba nadaljevati. In je treba pisati. Se imate za srečno osebo? Da. Mislim, da sem blagoslovljena, en blagoslov za drugim. To je zgodba mojega življenja. In to mislim resno. Roman, ki ga dokončujete zdaj, o čem govori? O ljubezni (nasmešek). Tokrat ni vprašanj o narodu, politiki, samo izkušnja človeške ljubezni v vseh odtenkih.


Begunski center, zgrajen za približno 1500 ljudi, je napolnilo okoli 9500 prebežnikov. In prihajajo novi. Vsak dan okoli 900. A "šotor", postavljen ob dveh vrstah žičnate ograje, je zaprl vrata. Edini uradni prehod za begunce, ki želijo v Evropo. V Idomeniju sem bil pred slabim tednom. Že takrat prepoln begunski center, že takrat napetost med sodelavci humanitarnih in drugih organizacij, ki poskušajo vsaj približno obvladati razmere, tudi med begunci. Takrat so se meje čez noč zaprle za Afganistance, ki ne morejo razumeti, v čem se razlikujejo od Sircev ali Iračanov, čez noč so od vseh, ki želijo naprej (skoraj enotno v Nemčijo) zahtevali potni list ali osebno izkaznico. Odrasel moški mi je v joku razlagal, da so s tem pot naprej preprečili tistim, ki bi zaščito najbolj potrebovali. Njegov potni list, pravi, je zgorel, tako kot tudi vse drugo njegovo imetje. Prišel je do sem, dobil dokumente, ki jih je lahko, zdaj kaže, da naprej ne bo mogel. Vojni begunci imajo pri sebi zelo redko svoj potni list, je prepričan. "Grških policistov ni bilo nikjer" Včeraj, teden dni pozneje. Najprej v Gevgelijo. Po vsa dovoljenja in hiter ogled, kaj se dogaja na makedonski strani. Zastraženo, oboroženo in, rekel bi, prestrašeno. "Nekaj sto jih je bilo, ki so razbili ograjo. Grških policistov ni bilo nikjer. In potem gledamo posnetke, kako poskušamo ljudi ustaviti s solzivcem in poslušamo, kako nehumani smo. Sicer pa, saj pri vas je podobno, ne?" Makedonski policist, ki ne pozabi povedati, kako rad ima Slovenijo, in z nasmeškom vpraša, kako je živeti evropsko, si ne zna predstavljati, kaj bo, če se bo zastoj nadaljeval. Na drugi strani je že skoraj 10 000 ljudi, mnogi so upravičeno jezni. Spustili so jih do sem, v Grčiji in Makedoniji morajo za prevoze z vlaki in avtobusi plačevati vozovnice (pot iz Gevgelije do Tabanovcev pred srbsko mejo npr. stane 25 evrov, za otroke je prevoz brezplačen), odpeljejo šele, ko so nabito polni, zadnje tedne pa so jih zaradi prenapolnjenega Idomenija grški avtobusi odlagali kar na parkiriščih in bencinskih črpalkah ob avtocesti Atene – Solun, mnogi so nato več 10 kilometrov do sem prepešačili. Ponovi, kar mi je pred enim tednom povedal Grk v gostilni, ki se je z meje v daljavi celo vidi: "Kaj bomo, če se 10 000 ali 20 000 ljudi odloči, da je bilo čakanja v katastrofalnih razmerah dovolj in da gredo naprej. Kako jih bomo ustavili? Naj nanje streljamo?" Odlagajo jih ob avtocesti In nato v Idomeni. Uradna pot do tja, pa čeprav begunska centra ob prehodu za prebežnike loči le žica, vodi po avtocesti. Dobra novica – niti makedonski taksisti, niti grški kmetje ne stavkajo več, kar delo ob meji močno olajša. Prejšnji teden so se med 10. in 14. uro okenca na meji zaradi izmeničnih stavk preprosto zaprla. Prvi odcep na grški strani vodi v Idomeni. Od tu je do begunskega centra še 5 kilometrov. Na cesti množice prebežnikov. Ne vem, koliko kilometrov so že prehodili, a zdaj so tik pred ciljem, le da je grško-makedonska meja verjetno v njihovih mislih videti precej drugače. Grški policisti dogajanje le spremljajo, preverjajo avtomobile, ki zavijajo proti središču, in po navadi dodajo, naj ne pomislimo na to, da bi po poti koga pobrali. Pred tednom dni so se grški policisti lotili "odstranjevanja" afganistanskih beguncev, ki so ogorčeni, ker po novem ne morejo naprej, blokirali železniško progo, pomembno predvsem za tovorni promet proti Solunu. Takrat so novinarjem dostop prepovedali. Čakati so nas pustili na cesti, kakih 700 metrov pred vhodom v begunski center. V enem tednu so begunski šotori prekrili ves prostor do tja. "Ne morem verjeti, da je to Evropa. Z zdravniki brez meja sem že bila v Indoneziji, Afriki, pomagali smo ob naravnih katastrofah. Ja, lahko rečem, da sem videla že tudi kaj hujšega. A tole tukaj se dogaja v Grčiji, v Evropi. Težko verjamem, da gre lahko še na slabše, a kot vidite, gre. Iz ure v uro." Zaskrbljeni zdravniki Zdravnica, ki že šest tednov pomaga v Idomeniju, pravi, da jo prvič zares skrbi. "Ljudje se tepejo za kruh. Za vodo čakajo po uro in več. Veste, kakšna je vrsta za prhanje dojenčkov? Tudi pet in več ur morajo čakati. Jezi me, ker nam nihče ne sporoči, kaj se dogaja. Bodo čakali, da bo tu 10 000 ljudi, morda 15 000?" Zraven nje znan obraz. Še en zdravnik, ki sem ga pred dobrim tednom srečal v Preševu, na srbski strani. "Bolj nas potrebujejo tu, čeprav mi kolegi sporočajo, da se zapleta tudi v Preševu, saj ljudi ne spuščajo proti Šidu. Tam naj bi bilo še nekaj 100 ljudi, ki jih je Hrvaška zavrnila, Srbija pa jih zdaj namerava poslati nazaj v Makedonijo. Ne znam vam opisati, kako zaskrbljen sem tu. Ob vsej vlagi ponoči in relativno toplemu vremenu čez dan je le še vprašanje časa, kdaj bo izbruhnila kakšna bolezen, ki se bo nato bliskovito širila. Idomeni je tempirana bomba, zato moramo storiti vse, da ne eksplodira." Šotori zdaj stojijo na travnikih, poljih, na mnogih piše "Odprite meje", "Pomagajte nam", ob njih pa visijo premočena oblačila. Povsod blato. Mnogi si zakurijo ogenj, porabijo vse, kar jim pride pod roko, v zraku je smrad po zažgani plastiki. Begunka iz Sirije mi pokaže svoj šotor. Tu je že 6 dni, ves čas spi na travniku. Šotor je majhen, a v njem ni sama. Zato jo vprašam, ali je tu z družino. "Da, s svojo in sestrino, zraven so tudi starši. 18 nas spi v tem šotoru." Ko ga odpre, je v njem kup preplašenih otroških oči, vsi otroci so bosi, ob bližnjem ognju se sušijo njihovi čevlji. Nedaleč stran, v vrsti za kruh, sprašujem, ali kdo govori angleško. Kup ljudi mi začne kazati mladega fanta. Tudi Joram prihaja iz Sirije, star je 23 let in takoj pripravljen deliti svoje izkušnje. Tu je že deseti dan, čeprav ima osebno izkaznico in torej ustreza pogojem za sprejem v Makedonijo. "Ušel sem iz Sirije. Tam nimam več nič. Ruševine in grobove. Tu sem kot žival. Obsojen sem na čakanje v centru, kaj naj bi storil drugega. Denarja nimam več skoraj nič, zato je trenutno pot nazaj v Sirijo, tudi če bi se vojna tam nehala, česar pa ne verjamem, nemogoča. Včeraj je makedonska policija ljudi razgnala s solzivcem. Saj razumem, da tako, da razbijamo ograje, ne gre, ampak nas ne razume več nihče. Nič nočemo, samo, da nas spustijo do Nemčije. Zdaj pa se počutim, kot da bi prišel iz ene vojne v drugo." Začnem razlagati o tem, da stvari za mnoge v Evropi niso tako preproste, da je marsikaj odvisno tudi od Avstrije. Medtem se je okoli Jorama nabrala prava množica ljudi. Vsi razlagajo in prosijo, naj mi prevaja. Da Makedonci zavračajo vse, ki imajo v potnih listih turški žig, da naenkrat tudi vsaka osebna izkaznica ni več dobra za prehod meje, da zbolevajo otroci, da so lačni, da jim nočemo pomagati ... Nekateri se bojijo, da bo beguncev preveč, da se bodo meje zaprle in da bodo ostali v Sloveniji, Srbiji, Makedoniji, pojasnjujem. Veliko nerazumevanja in vprašanj, česa se bojimo. "Le bežimo pred vojno, bežimo tja, kjer so nas pripravljeni sprejeti in kjer bi lahko imeli prihodnost. Nismo teroristi, če mislite to." Razumejo tudi to, da se mnogi izdajajo za Sirce, pa to v resnici niso. "Če bi nam želeli pomagati, nam bi lahko. Zelo hitro lahko s pomočjo prevajalca ugotovite, ali res prihajamo od tam, kot smo rekli." Glavna naloga grških policistov včeraj je bila poskrbeti, da lahko mimo begunskega centra, zdaj, ko so šotori povsod, pravzaprav sredi begunskega centra, vozijo vlaki. V ponedeljek niso mogli, saj so prebežniki zaprli progo, takoj za tem pa so jo zaprli še Makedonci. Če bi namreč prebežniki prebili ograjo med grškim begunskim centrom in progo, bi imeli brez dodatne makedonske ograde po tirih prosto pot do Makedonije. Meja, pravijo Makedonci, je bila včeraj zaprta prav zato, ker na grški strani ni bilo nobenega policista. Tudi prehod do male hišice, ki spominja na večji šotor, z obeh strani pa je obdana z žico, je bil zaprt. To je kraj, kjer begunci stopijo z grške na makedonsko stran. Ko mi le uspe priti do tja, vidim množico prebežnikov, ki ob njej mirno čakajo. Nato se vrata odprejo in z makedonske strani vstopijo grški policisti. Pogovori očitno vendarle potekajo. Ko se vrata spet zaprejo, začnejo grški policisti in policistke prebežnikom glasno vzklikati, naj gredo stran od tu. Tudi v naslednjih urah bodo torej vrata najverjetneje zaprta. A ogromno beguncev bo poskušalo ostati čim bliže. Četudi ne gredo v svoj šotor, četudi ne spijo. Ker ne želijo zamuditi trenutka, ko bi se vrata za nekaj beguncev morda vendarle odprla. Med javljanjema za TV Dnevnik in TV Odmeve je bilo dovolj časa, da sva se s snemalcem Pantelijo še enkrat sprehodila po begunskem centru in pred njim. Še vedno dolge kolone – na eni strani za kruh, na drugi za kozarec pretlačenega sadja. Kdor ima denar, se lahko sprehodi nekaj kilometrov in si kruh ali pomaranče kupi tam. A takšnih je vedno manj. Prihajajo grški avtomobili – eni polni oblek, drugi sendvičev, tretji vode. Ustavijo med begunci in začnejo deliti ter drug za drugim doživljajo stampedo. Ko se razve, da se da nekje priti do česar koli, se tja zgrne več deset ali celo več sto ljudi. Spet drugi pridejo z avti in pred begunskim centrom prodajajo jabolka, banane, cigarete, pijače. Nekaj ocvrtih krompirčkov stane 2 evra. Hitri zaslužek na račun beguncev. Tudi na makedonski strani. Za to vedo vsi. Kaj se zgodi, ko odstranijo novinarje? Tik pred vklopom v Odmeve pride do mene begunec iz Iraka in vpraša, ali je res, da nas novinarje podijo iz begunskega centra. Ne da bi vedel, mu odvrnem. Zakaj? "Ker to vedno pomeni kaj slabega, po navadi pride policija in begunce nalaga v avtobuse in vozi nazaj proti Atenam. Tam pa si v enakih razmerah, ampak spet 500 kilometrov stran od meje." Po vklopu pozdravim še grško novinarko, zdaj že staro znanko. "Tako je, kot sem dejala pred enim tednom. In še huje bo. Več kot bo ljudi in čakanja, več bo jeze in nerazumevanja. Če mislite, da ste s tem, ko ste s severa Makedoncem poslali nekaj policistov in opreme, opravili, se motite. Če spodleti Grčiji, bo tudi vam. Namesto da nas režete stran, bi moral končno kdo konkretno pomagati. Ste videli Frontex? V begunskem centru so, da kažejo svoje znake in se nastavljajo fotografom. K nam pa ljudje še naprej prihajajo z vseh strani. In vsi hočejo sem. Jasno, le od tu gredo lahko naprej." Ko sva odhajala iz begunskega centra, je termometer kazal 9 stopinj. Temperatura se hitro spušča, za tiste, ki nimajo niti šotora, so našli nekaj dodatnih oblek. Vsaj dežja to noč ni bilo. Še vedno pa smrad po plastiki, mala ognjišča, iz šotorov občasno otroški jok in še vedno vrste za hrano. Sem ter tja je pripeljal vlak, prebežniki so vstali s tirov, na drugi strani so se umaknili policisti, a le, dokler ni šel vlak mimo. Večer se zdi miren in za danes napovedujejo sonce. Marsikaj bo za to laže. A v begunskem centru Idomeni bo število beguncev najbrž preseglo 10 000. Še en težek dan za vse. Foto: BoBo


Naj pada zdaj dež soncu v slovo / teater / 21. Mladi levi 2018 • Bunker, ob 21.30: Uroš Kaurin, Vito Weis: HEROJ 2.0 – Predstava vseh predstav "Zgodovina si zapomni zgolj tiste, ki so na vrhu. Ostali so le statisti." Vse kar imata, vse kar jima preostane na poti do triumfa, sta onadva, z ramo ob rami. Praznina, luč in dva igralca. Heroja. Oba sta glavna junaka. Oba se borita za svoje mesto pred publiko, izbira sredstev ni vprašanje. Brezkompromisno, preko vseh ovir do vrhunske stvaritve, mojstrovine, remek dela. Predstava vseh predstav, zdaj ali nikoli! • Bunker, ob 20.00: Fleur Elise Noble: RUMOŽ/ROOMAN (Avstralija) V tej predstavi, kjer ne ločimo projekcij od realnosti in scenografije od risb, pademo v Aličino (tokrat Fleurino) sanjsko luknjo, v katero si vedno znova prizadeva priti protagonistka, saj se v sanjah zaljubi v rumoža – človeka kenguruja. Njena ljubezen se v sanjah sprehaja po arhetipih ljubezni. Kaj je še bolj večna tema od ljubezni? Neuslišana ljubezen. Kam se najraje vračamo? V sanje. Zakaj biti buden, če je v sanjah lepše? Večno vprašanje gledališča. Pravijo, da je resničnost bolj divja kot katerakoli umetnost ali katerekoli sanje, ampak kako premagati sanje, ki so tako lepe in v katerih imamo – ljubezen? Kaj storiti, ko »pridemo do točke, ko se moramo soočiti z ultimatom – obupati ali se prebuditi«? Predstava je primerna tudi za otroke od 3. leta naprej. Mini teater, ob 18.00: Wagner Gallo: Napaka 404!, lutkovna predstava 20. Mini poletje v Ljubljani Špansko gledališče Ángeles de trapo. Zaradi cele vrste nenavadnih dogodkov se Steve zaplete v čudno nesrečo, ki ga bo prisilila, da bo storil največjo napako svojega življenja. Mini teater, ob 20.00: PREMIERA: Tadeusz Slobdzianek: Naš razred, drama V štirinajstih prizorih se odvrtijo pretresljive usode desetih učencev nekega povsem običajnega šolskega razreda. Center Slovanskih Kultur France Prešeren, ob 18.00, tj. v sklopu festivala Trnfest 2018: Salam Ghazeea, plesna predstava Plesno društvo Salam Ghazeea za indijski in orientalski ples nam bo predstavilo tradicionalne indijske in orientalske plese, pospremljene s kratkimi predstavitvami in opisi njihovega kulturnega in simboličnega pomena. / predavanja, razstave idr. / Moderna galerija, poletna šola: Konstrukcije utopije – vzhodnoevropske avantgarde in njihova dediščina • 18.00: Branislav Dimitrijević – Razmišljanje z montažo: Branko Vučićević in plaho vračanje avantgarde Branko Vučićević (1934–2016) je znan po vrsti filmskih scenarijev za slovite jugoslovanske filme, vključno s filmi Nedolžnost brez zaščite, Zgodnja dela in Splav Meduze. A dejavnosti tega edinega pripadnika gibanja Fluxus v Beogradu so imele veliko oblik in posledic. Čeprav ga narativi o neoavantgardni umetnosti v Jugoslaviji večinoma prezrejo ali pa omenjajo le ozko znotraj zgodovine kinematografije, Vučićević ostaja razsrediščeni fokus vsakega preučevanja avantgardnih načinov »umetniškega razmišljanja« v srbskem in jugoslovanskem kontekstu – vendar preučevanja, ki presega na posamičen medij omejeno umetnostno zgodovinopisje, ki je nezdružljivo s takimi načini umetniškega in družbenega razmišljanja. Branislav Dimitrijević je profesor zgodovine in teorije umetnosti na Šoli za umetnost in oblikovanje v Beogradu. Deluje kot pisec in kustos, v raziskavah pa se največ ukvarja z vizualno umetnostjo, popularno kulturo in kinematografijo socialistične Jugoslavije. • 19.00: Eda Čufer – Igra v igri: Institucionalna kritika v poznosocialistični Jugoslaviji Umetniški kolektiv NSK, ustanovljen leta 1984 v nekdanji Jugoslaviji, je danes znan predvsem po delovanju še vedno aktivne glasbeno-umetniške skupine Laibach in skupine vizualnih umetnikov Irwin. Manj je znanega o tretji soustanoviteljici NSK-ja – kratkotrajni, vendar v svojem času najbolj kohezivni skupini Gledališče sester Scipion Nasice (GSSN). Njen enigmatični današnji status je v glavnem posledica tega, da je vnaprej določila in potem tudi izpeljala svojo lastno »samoukinitev«. Predavanje bo orisalo, kako je delovanje GSSN-ja v kritičnih letih (1983–87) zadnjega desetletja socialistične Jugoslavije razkrilo razne kontradiktorne odnose med avtoriteto nekdanje jugoslovanske socialistične federacije in institucionalnimi aparati njenih avtonomnih republik (kot so bila narodna gledališča). Eda Čufer je dramaturginja, kustosinja in teoretičarka. V sklopu poletne šole: Konstrukcije utopije – vzhodnoevropske avantgarde in njihova dediščina Mini teater, ob 17.00: BZZ BZZ čebelica (v sklopu 20. mednarodnega festivala Mini teatra za otroke) Sploh si ne moremo misliti kako pomembne so čebele za naš obstoj. skozi zgodbico bomo spoznali kako čuvati na nje, kasneje pa bomo naredili čebelice in panje kamor se bodo lahko skrile. Vabljeni na ustvarjalne otroške aktivnosti, v nedeljo ob 17.00 uri. Poskrbljeno bo tudi za male otroke z igralnimi kotički. V primeru slabega vremena nas najdete v prostorih Mini teatra. Galerija Srečišče, ob 19.00: Dotik tkanja V razstavni postavitvi Dotik tkanja se gledalec sooča z utrinki oz. ostanki pravljic upodobljenih na slikarskem platnu na klasičen način, kakor tudi s transparentnimi deli, kjer je platno dopolnjeno z izvezenimi deli risbe vzorcev rož, potrtretov sodelujočih v projektu. V prosojnih delih se pojavlja idrijska čipka (avtorica Špela Jamšek) v formi prepletajočih se rok in novorojenčka v naročju. Motivi odkrivajo skrite plasti usedlin pravljic sodobne ženske – v tem primeru usedlino zgodbe "Trnuljčice", ki tiho raste in bohti skozi drobovje vsake ženske in se z rojstvom nežno dotakne ženske kot matere v dobesednem ali prenesenem pomenu. / kino / Kinodvor: 17.00 / Dvorana: Fant z oblaki, Meikeminne Clinckspoor 19.00 / Dvorana: Zeleno kolo, Haifaa Al-Mansour 21.00 / Dvorana: Mary Shelley, Haifaa Al-Mansour Slovenska kinoteka počiva!


Skozi leta je čar Star WarsTM sage živel le na zaslonih in v naši domišliji. Zahvaljujoč tehnološkim napredkom pa lahko sedaj del novega Star Wars filma The Force AwakensTM prinesemo v tvoj dom. Spoznaj BB-8TM DroidaTM, ki se preko aplikacije poveže s tvojim pametnim telefonom in je tako pristen, kot je napreden. BB-8 ima nekaj, kar nima noben drug robot - prilagodljivo osebnost, ki se spreminja s tvojo igro. Glede na tvojo interakcijo bo BB-8 pokazal nabor izrazov in celo prisluhne zvočnim ukazom. Nastavi ga na način patruljiranja in opazuj kako Droid raziskuje okolico, ustvari si svojo izkušnjo in ga upravljaj sam ali posnemi in pregleduj holografske posnetke. Sedaj je mogoče raziskovati galaksijo z svojim lastnim Astromech Droidom ob strani. BB-8 je več kot igrača - je tvoj spremljevalec.


Nadškof Zore na Brezjah: Danes tudi mi prihajamo prednjo in ji izročamo naš narod | Radio Ognjišče Ljubljana, sreda, 18. julij 2018, 07:04 Domov > December 2017 > Slovenija Nadškof Zore na Brezjah: Danes tudi mi prihajamo prednjo in ji izročamo naš narod Visoki gostje, foto © www.marija.si Pridiga nadškofa Zoreta Uvod v mašo p. Bahčiča Nagovor Sušnika Objavljeno 02. 12. 2017, ob 12:05 Zbrani pri Mariji Pomagaj V slovenskem narodnem svetišču Marije Pomagaj je bila danes maša za vse žrtve slovenske revolucije, predvsem za tiste, ki so bile letos prekopane iz rova sv. Barbare v Hudi jami, daroval jo je ljubljanski nadškof metropolit msgr. Stanislav Zore, udeležil pa se je je tudi predsednik republike Borut Pahor, pred tem se je predsednik republike na pokopališču Lipica v Škofji Loki udeležil blagoslova kostnice. Uvodoma je zbrane nagovoril rektor svetišča na Brezjah p. dr. Robert Bahčič. „Po Marijinem vzoru in njeni priprošnji stojmo ob strani drug drugemu, si med seboj pomagajmo, pokojnim žrtvam pa izkazujmo največje spoštovanje z molitvijo in daritvijo svete maše,“ je dejal p. Bahčič. Svete maše so se poleg številnih svojcev in drugih, ki jim je mar za ta del temne slovenske zgodovine udeležili nekateri duhovniki, redovniki, redovnice in bogoslovci. Med prisotnimi so bili še predsednik Republike Slovenije Borut Pahor, vodja njegovega kabineta Alja Brglez, predsednik Nove Slovenske zaveze Peter Sušnik, predsednik komisije vlade za reševanje vprašanj prikritih grobišč Jože Dežman ter predlagateljica Zakona o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev poslanka Državnega zbora Republike Slovenije Ljudmila Novak. „Zbrani smo pri Mariji Pomagaj na Brezjah s posebnim namenom, da bi, po več kot 70-ih letih, obhajali sveto mašo za vse žrtve iz Hude jame in za mnoge od katerih smo se letos poslovili, kot to nalaga Zakon o prikritih vojnih grobiščih in pokopu žrtev. Prepozno? Ne, za spomin in za molitev ter daritev svete maše ni nikoli prepozno. Krute smrti teh žrtev pričajo o njihovi popolni predanosti veri, saj so mnogi umirali s svetinjicami in podobicami Marije Pomagaj, v rokah so držali rožne vence,“ je uvodoma poudaril p. Bahčič in dodal, da tukaj v slovenskem Marijinem narodnem svetišču Marije Pomagaj, te žrtve znova izročamo njej, ki je Mati vseh. „Vse te žrtve je Marija spremljala v njihovem trpljenju kakor svojega Sina na križu. Marija Pomagaj, kakor je zapisal pokojni nadškof Alojzij Šuštar, je pravo ime, ki je pomagala, ki pomaga in bo pomagala. Po Marijinem vzoru in njeni priprošnji stojmo ob strani drug drugemu, si med seboj pomagajmo, pokojnim žrtvam pa izkazujmo največje spoštovanje z molitvijo in daritvijo svete maše. Marija Pomagaj, bodi še naprej vedno z nami in nam izprosi prave modrosti,“ je dejal v uvodu v sveto mašo p. Bahčič. p. dr. Robert Bahčič Nadškof Zore: Danes tudi mi prihajamo pred Marijo Pomagaj in ji izročamo naš narod Nadškof Zore je v pridigi spomnil na dogodke, ki so pripeljali do odkritja množičnega grobišča Huda jama ter nadaljeval, da nas danes, ko se spominjamo žrtev iz Hude jame in iz drugih morišč, nagovarjajo besede knjige modrosti: „Duše pravičnih so v Božji roki. V očeh neumnih se zdijo mrtvi, njihov odhod velja za polom in njihovo potovanje proč od nas za propad ... je bilo vendar njihovo upanje prežeto z nesmrtnostjo...“ „Tisti, ki so ta dejanja ukazali, so mislili, da so jih s smrtjo utišali in da so utišali tudi tiste, ki bi mogli ohranjati spomin nanje. Nič ni bolj naivnega. Nasprotnik je nevaren. Mučenec postane nesmrten. Nasprotnik je ranljiv, je samo človek. Mučenec je močan in obdan z avreolo tega, kar je moral pretrpeti. In ljudje režima so z vsemi nesmiselnimi pomori iz ljudi, ki so nasprotovali njihovi zamisli o ureditvi sveta, naredili mučence. Prst naše domovine je na več kot 600 krajih prepojena in pregnetena s krvjo mučencev – Slovencev in tolikih drugih, ki so umirali na naši zemlji zaradi želje po oblasti, ki se je ponujala kot ustvarjanje zemeljskega raja, v katerem pa ni bilo prostora za vse, ki so mislili drugače, kakor revolucionarna elita,“ je povedal nadškof Zore. Opozoril je, da se prizadevanje, da bi pomorjene utišali, še ni končalo. Po eni strani njihovo življenje in smrt vedno znova označujejo z nalepko narodnega izdajstva. Po drugi strani s potrjevanjem legalnosti odločitev samozvanih sodišč, ki so brez prvih postopkov in dokazov mimogrede obsojala na smrt, je povedal. „A zločina ne more zakriti nobena nalepka in nobena odločba katere koli ustanove. Zločin ostaja zločin in s takimi dejanji tudi danes ljudje postajamo udeleženci zločina. Lahko bi celo rekli, da se s takim ravnanjem zločin nadaljuje v času in prihaja med nas.“ Nagovor pa je nadškof Zore sklenil z besedami, da so k Mariji Pomagaj naši predniki prinašali svoje stiske, potrebe, bolečine in nemoč, ki jih niso mogli izraziti nikomur drugemu. „Kolikokrat je Marija Pomagaj v desetletjih po drugi svetovni vojni poslušala besede tihe tožbe in žalovanja za pomorjenimi in kolikokrat je na tem kraju brisala solze po licih ljudi, ki nismo smeli žalovati. Pred Marijo so lahko izjokali svojo bolečino. Danes tudi mi prihajamo prednjo in ji izročamo naš narod. Prednjo prihajamo s prošnjo, da bi bili sposobni priznati in sprejeti resnico, saj Jezus pravi, da nas bo resnica osvobodila. Vsaka laž, tudi laž o naši preteklosti, pomeni ujetost duha in srca. Samo resnica osvobaja za korak naprej. Samo resnica odpira prihodnost. Prednjo prihajamo s prošnjo, naj pred usmiljeno obličje vsemogočnega Očeta prinaša žrtve vseh naših hudih jam. Naj skupaj z nami prosi za odpuščanje njihovih grehov. Naj pred Očeta prinese njihovo trpljenje in njihovo smrtno stisko. Naj pred Očeta prinese njihove molitve in njihove smrtne krike. Naj skupaj z nami prosi za morilce in za tiste, ki so ta dejanja ukazali. Naj se usmiljeni Oče dotakne njihovih src, da se bodo kesali svojih dejanj in v kesanju našli odpuščanje in osvoboditev.“ Zbrani so si v znak sprave med molitvijo Očenaša prižgali sveče, ob sklepu pa je nagovoril vse, ki so se udeležili maše zadušnice predsednik Nove Slovenske zaveze Peter Sušnik. Naše občutke ob spominu na žrtve revolucije najlepše opisuje Psalm 44, ki pravi takole: “In vendar, zavrgel si nas in nas izročil zasramovanju, ne greš z našimi vojskami. Delaš, da se obračamo nazaj pred nasprotnikom in si naši sovražniki nabirajo plen. Daješ nas kakor ovce za hrano, med narode si nas razkropil.” Ker nam po človeški pameti ni razumljiva usoda teh nedolžnih žrtev, nas že več kot sedemdeset let tolažijo besede iz Pisma Rimljanom: “Tiste, ki jih je vnaprej določil, je tudi poklical; in tiste, ki jih je poklical, je tudi opravičil; tiste pa, ki jih je opravičil, je tudi poveličal.” “Prav kakor je pisano: Zaradi tebe nas ves dan pobijajo, imajo nas za klavne ovce. Toda v vseh teh preizkušnjah zmagujemo po njem, ki nas je vzljubil. Kajti prepričan sem: ne smrt ne življenje, ne angeli ne poglavarstva, ne sedanjost ne prihodnost, ne moči, ne visokost, ne globokost ne kakršna koli druga stvar nas ne bo mogla ločiti od Božje ljubezni.” Te besede, ki so tolažile na skrivaj jokajoče starše, žene, zaročenke, dekleta in otroke pokojnih, nam dajejo upanje, da Bog poskrbi za svoje zveste služabnike, katerih žrtev je bila potrebna za naš narod in našo državo. A hkrati nas mora njihova usoda vseeno navdajati z močjo, da se odločneje postavimo za vrednote, ki so jih za smrti vredne sprejeli pokojniki. Na prvem mestu je danes napadena “Mati” in s tem družina. Z odvzemom časti in dostojanstva materinstvu in družini, se razvrednoti dom, ki postane zgolj bivališče. Razlika med domom in bivališčem je znana vsakomur, ki je svoj dom moral zapustiti. Dom je simbol tradicije. Obraniti dom pomeni, da obraniš svojo identiteto, svoje ime, svoj ponos in svoje premoženje. Vaške straže in kasneje domobranci so prijeli za orožje najprej zato, da bi branili svoj dom. Na drugem mestu je napadena “Domovina”. Ta dežela je domovina vsem nam zato, ker je slovenska. Zgodovina je oblikovala našo kulturo, naš jezik, naše običaje in nas po tem razlikuje od drugih narodov. V obrambi svoje različnosti in enkratnosti nočemo popustiti tistim, ki nam razlagajo, da v današnjem času domoljubnost nima mesta. Tisti, ki sicer žrtvam revolucije goreče pripisujejo izdajo naroda, hkrati danes pred pravno državo skrivajo tujce, in jim nudijo Slovencem nedosegljive privilegije. In končno je napaden “Bog”. Spoznanje, da revolucija na prvo mesto postavlja boj proti veri, Cerkvi, Bogu in tako najbolj svetim stvarem preprostega Slovenca, je vodila škofa Rožmana pri oceni, da je komunizem večja in bolj daljnosežna grožnja narodu in preprostim ljudem, ki se ji je treba zoperstaviti. Danes je nesporno, da je imel prav. Gnev, ki vodi nadaljevanje boja proti veri in Cerkvi ter jo danes silovito izriva iz slovenske vsakdanjosti v posameznikovo intimo, ki je nimamo pravice razkazovati ali iz nje uravnati svoje javno in poklicno življenje, je današnje logično nadaljevanje revolucionarnega nasilja. Pokojni so želeli ubraniti moralni temelj, ki ga je katoliška vera dala narodu, saj morale komunistične revolucije niso sprejeli. Slovenska družba še ni sposobna, da bi se otresla svoje zgodovinske zmanipuliranosti in sprejela dejstvo, da te žrtve niso izdajalci. S hvaležnostjo sicer ugotavljamo, da so storjena nepovratna dejanja, ki naš državni in narodni odnos do mrtvih dvigujejo iz primitivnega barbarstva v civilizacijo. K tem dejanjem prištevamo tudi iznos 1416 žrtev iz rova sv. Barbare. A hkrati je tragično, da v Ljubljani stoji spomenik, ki ničesar ne predstavlja, saj družba zapade v brezupno agonijo ob misli, da bi zapisali, da je namenjen tudi žrtvam revolucije. In tako raje ne zapišemo ničesar. Stoji sicer nedaleč proč veličasten spomenik revoluciji, a hkrati ni omembe, da je ta revolucija za seboj pustila opustošenje, žrtve, žalost, krivice in stotine morišč in grobišč ter rovov in jam polnih anonimnih trupel. Ko država išče kompromise, da bi resnico obšla, dela novo krivico pokojnim in njihovim trpečim svojcem. Mar ni bilo dovolj, da so bili pobiti, njihova smrt zamolčana in njihovo ime oblateno? Dokler v srcih ne bo dozorelo spoznanje, da so bile vrednote žrtev revolucije hkrati najbolj pristne vrednote slovenstva in dokler ne bo obžalovanja, da se je zločin in zločince ščitilo in opravičevalo, bomo obsojeni na življenje v bridkosti in razdvojenosti. Gospod predsednik Republike Slovenije: hvaležni smo za vaše sočutno ravnanje in prizadevanje, da bi država z mrtvimi ravnala kakor veleva civilizacija. Hkrati pa Vam želim pogum, da bi iz resnice črpali moč za dejanja državnika v preseganju te razdvojenosti brez ozira na politično všečna ali korektna stališča. Obračamo se k Mariji Pomagaj, zavetnici Slovencev skozi vso zgodovino, ki je poslušala jok, žalost in stiske slovenskih družin, slovenske Cerkve in ki se ji je izročil slovenski narod. Zato sem vesel in hvaležen ljubljanskemu nadškofu p. Stanislavu Zoretu, ki je dal pobudo, da se maša zadušnica za 1416 izkopanih žrtev iz rova sv. Barbare opravi tu na Brezjah. Priporočam mu v molitev vse nas, da bi nam po zgledu svojih predhodnikov škofov Rožmana in Vovka, pokazal pot pokončnosti, predanosti in poguma pri obrambi Boga, domovine in družin.


Medsebojna delitev dobrin: november 2015 Avtor Rok Kralj ob 17:44 Ni komentarjev: Družabna omrežja, časopisi, blogi, TV dnevniki in drugi mediji dobesedno tekmujejo v slikanju kar najbolj črnih podob sveta. Propad Evrope, propad civilizacije, propad sveta, 3. svetovna vojna, podnebne kataklizme in tako naprej. Pa je res vse tako črno, brezupno, brezizhodno? Situacija res ni rožnata, a prikazovanje najslabšega je pravzaprav enako ustvarjanju najslabšega. Ko ljudem pokažeš svet v najslabši luči, večina začne ravnati, kot da je res vse tako slabo, brezupno, črno. Mediji ne poročajo o svetu, kakršen je, temveč ustvarjajo svet, kakršnega želijo politiki in globalne elite. Podobe ogroženosti, kaosa in brezupa omogočajo globalnim elitam in politikom, ki delajo v njihovem imenu, da ohranjajo izjemno nepravično stanje v svetu. Ljudje, ki so med seboj ločeni in sovražni, čeprav za to nimajo nikakršnega posebnega razloga, seveda ne bodo sodelovali, se združevali in ne bodo zahtevali pravičnejšega sveta. Zdaj nenadoma kristjani sovražijo muslimane in muslimani kristjane, sosedi se gledajo čez kot britev ostre ograje, večina sovraži istospolne, invalide, ljudi drugih narodnosti - sovraštvo vsepovprek. Saj že prej vsi ljudje niso bili strpni do drugih oziroma drugačnih, a v zadnjih mesecih se je iz predsodkov razvil hud strah, iz njega pa otipljivo sovraštvo. Mediji so pri tem odigrali pomembno vlogo in mnogi politiki so si z njihovo pomočjo na krilih predsodkov, strahu in sovraštva (ti so vselej povezani) pridobili politične točke, globalne elite pa si v ozadju manejo roke. Orožje in različna varnostna sredstva se prodajajo kot že dolgo ne; poceni prekerne delovne sile je na pretek in skoraj nihče se ne upira njihovim nevarnim projektom, med katerimi vsekakor izstopajo prostotrgovinski sporazumi (TTIP, CETA itd.). Z njimi bodo svetovne dobrine dokončno privatizirane, prehranski in okoljski standardi povoženi, delavci brezpravni, demokracija le mrtva črka na papirju, dobički korporacij pa bodo poleteli v nebo. Sprti, skregani, ločeni, nestrpni, sovražni - takšni smo korporacijam in elitam najljubši. Strpni, sodelujoči, prijateljski, solidarni - takšnih si nas zagotovo ne želijo. Nobene potrebe ni, da bi sovražili muslimane, kristjane ali pripadnike katerekoli druge vere; nobene potrebe ni, da bi sovražili istospolne, invalide ali kakršnekoli ljudi pač. Vsi smo samo ljudje. S sodelovanjem, z medsebojno delitvijo dobrin, s spoštovanjem drug drugega, s strpnostjo in solidarnostjo lahko ustvarimo svet blaginje in miru. Če le hočemo. Ne pozabite: nas je veliko, več milijard, simboličnih 99 %; njih pa malo, nekaj tisoč, simboličnih 1 %, in njihova edina prava moč je naša ločenost, sprtost, nestrpnost in medsebojno sovraštvo. Združimo se in spremenimo svet. Avtor Rok Kralj ob 16:07 Ni komentarjev: Kaj nas bolj osreči, kaj nas naredi bolj nesebične? Ko se zapremo v svoje stanovanje, si pripravimo obrok hrane in ga sami pojemo? Ali ko si hrano delimo z drugimi? Delitev obeda z drugimi nas naredi boljše ljudi, izhaja iz študije, ki jo je vodila Charlotte De Backer iz Univerze v Antwerpnu, v Belgiji. (Time: How Sharing Food Makes You a Better Person) Raziskovalci so anketirali 466 belgijskih študentov, pri čemer jih je zanimalo, kako pogosto so v otroštvu jedli doma pripravljene družinske obroke in kakšno je njihovo sedanje prosocialno (družbeno odgovorno in empatično) vedenje oziroma altruistično (nesebično) ravnanje do drugih. Tisti, ki so v otroštvu hrano pogosteje delili z drugimi, so bolj nesebični, na primer pri usmerjanju tujcev na želene lokacije, pri odstopanju sedeža v javnem transportu, pri pomoči prijateljem pri selitvah, prav tako so pogosteje prostovoljci. “Mislim, da imajo naše zahodne individualizirane družbe lahko bolj kot kdajkoli prej koristi od delitve hrane,” je za revijo Time dejala De Backerjeva, ki je vodila študijo. “Delitev hrane pripravi ljudi k razmišljanju o pravičnosti (Ali dobim toliko kot vsi ostali pri mizi?), avtoriteti (Kdo je prvi dobil hrano?) in pohlepu (Včasih ne morem vzeti toliko, kot bi si želel.).” Vendar obstaja razlika med “delitvijo obroka” in delitvijo hrane. Preprosto iti na večerjo s prijatelji in naročiti vsak svojo jed nima enakega povezovalnega učinka. Ko pa je hrana postrežena v “družinskem načinu”, v skupni posodi oziroma na plošči ali pladnju, delitev hrane v večji meri vključi naš prosocialni jaz. Ko boste naslednjič srečali prijatelje, izberite vrsto kuhinje, za katero je bolj značilna delitev obrokov. “Azijske države imajo močno tradicijo delitve hrane,” pravi De Backerjeva. “Tudi v zahodnih državah v večini azijskih restavracij še vedno strežejo na pladnjih oziroma večjih krožnikih, tako da si vsi, ki sedijo za mizo, hrano delijo.” De Backerjeva poudarja, da ni nikoli prezgodaj učiti otroke, da hrano ni treba servirati ločeno. Na primer, ko gre za rojstnodnevno zabavo. “Če na mizo postavite torto, se bodo otroci samodejno skušali obnašati pošteno,” je dejala De Backerjeva. Pustiti jih je treba, da sami presodijo, če so kosi enaki in jim tako pomagati k altruističnemu vedenju - medtem ko jim zgolj serviranje kosov torte v ničemer ne koristi. Mar ni Zemlja dejansko velik pladenj, na katerem je dovolj hrane in drugih dobrin za vse ljudi na planetu. Le kaj daje pravice posameznikom, podjetjem in državam, da si prigrabijo tako veliko, da drugim ne ostane niti za preživetje? Navkljub izjemnemu tehnološkemu razvoju, smo Zemljani v 21. stoletju še vedno razvajeni in sebični otroci, ki hočemo vse zase. Čas je, da si začnemo deliti hrano in druge dobrine sveta; da znamo presoditi, kakšen je naš pravični delež. Potem bo Zemlja mnogo prijaznejši kraj za bivanje, naš skupni dom. Avtor Rok Kralj ob 14:58 Ni komentarjev: Avtor Rok Kralj ob 22:38 Ni komentarjev: "Nobena realna rešitev ne bo mogoča, v kolikor se ne bomo učinkovito lotili revščine, pomanjkanja perspektive, politične nestabilnosti, konfliktov, nespoštovanja človekovih pravic in vladavine prava kot tudi učinkov podnebnih sprememb," je na vrhu EU - Afrika, ki je potekal v Valletti, poudaril slovenski premier Miro Cerar. Cerar je pri tem izpostavil stališče, da je treba nadaljnje napore usmeriti predvsem v izvorne razloge migracijske krize. (24ur.com) “Paradoks je, da na dolgi rok učinkujejo slabo zamišljene in sprejete odločitve politike. Tu ne mislim toliko na navadne vojne, temveč na gospodarske vojne, ki jih razvite države, še posebej Evropa, vodijo proti nerazvitim, predvsem v Afriki. Te vrste vojn poleg ekološkega opustošenja planeta generirajo državljanske vojne, spopade v zvezi s surovinami in posledično velike begunske tokove.” (ddr. Rudi Rizman, intervju, Mladina, 13. 11. 2015, str. 31) Z zgornjo izjavo premierja Mira Cerarja se vsekakor strinjamo. Probleme tako imenovane begunske krize zares učinkovito lahko rešimo samo pri njenemu izvoru oziroma vzrokih. Seveda moramo beguncem pomagati, a če se ne lotimo vzrokov, se bo še več ljudi odpravilo proti Evropi. Ni odveč poudariti, da je v svetu trenutno vsaj 59,5 milijona beguncev (UNHCR) in da je v letu 2014 zaradi konfliktov svoje domove vsak dan zapustilo 42.000 ljudi (United Nations, Sustainable Development, Goal 1). (Več o velikanskih številkah ljudi, ki živijo v hudem pomanjkanju v prispevku Ne verjamete, poizkusimo.) G. Rizman v zgoraj omenjenemu intervjuju jasno pove, da je bila begunska tragedija “programirana že pred desetletji. Danes žanjemo njene sadove.” Desetletja gospodarske oziroma sistematične ekonomske vojne ima za posledico velikansko neenakost in povsem opustošena območja, ki jih zdaj zapuščajo stotisoči. Zelo veliko ljudi zdaj prihaja v Evropo zaradi naslednjih ekonomskih vzrokov (glej STWR: Financing the global sharing economy): - Razvite države letno svojemu kmetijskemu sektorju namenijo 374 milijard dolarjev (v obliki subvencij in drugih oblik pomoči), s čimer kmetom iz revnejših držav onemogočajo dostop na razvite trge. Veliko kmetovalcev, še zlasti manjših, tako ne more prodajati svojih pridelkov, kar jih pahne v hudo revščino. - Srednje in manj razvite države dolgujejo skupno preko 4.000 milijard dolarjev in dnevno (!) porabijo 1,4 milijarde dolarjev za odplačilo teh dolgov. V povprečju revnejše države vrnejo za 400 % odstotkov več denarja (za odplačilo dolgov), kot ga prejmejo v obliki pomoči. Takšna ekonomska politika (tu bi lahko dodali še problematiko davčnih oaz, borznih in čezmejnih kapitalskih špekulacij, privatizacije naravnih virov itd.), ki jo vodijo razvite države, je neposreden vzrok revščine, lakote in tako imenovane begunske krize. To so tudi pravi vzroki terorizma in vojn (kar je eno in isto), ki v veliki meri izhajajo iz velikanske ekonomske neenakosti in nepravičnosti v svetu. Prav tako se velja spomniti, da Evropska centralna banka vsak mesec v evrosistem “stoči” 60 milijard evrov ali v letih 2015 in 2016 skupno kar 1140 milijard evrov. (24ur.com) Hkrati pa je EU doslej namenila “kar” 1,8 milijarde evrov za ustanovitev „nujnega skrbniškega sklada za stabilnost in odpravljanje temeljnih vzrokov za nezakonite migracije v Afriki“. Za pomoč prebivalstvu v Siriji in finančno podporo sosednjim državam, ki gostijo največ beguncev iz Sirije, kot so Jordanija, Libanon in Turčija, pa je EU doslej zagotovila še nadaljnjih 3,9 milijarde evrov (Evropska komisija). To je skupaj le pol odstotka denarja, ki bo vržen v neskončno globoko bančno brezno. Če bi torej premijer Cerar mislil resno, da je potrebno reševati vzroke krize, ne bi ostal le pri praznih besedah, temveč bi si aktivno prizadeval za temeljite ekonomske reforme v Sloveniji, Evropski uniji in v svetu: za ukinitev kmetijskih subvencij, za izbris dolgov revnim državam (od koder prihajajo begunci), za odpravo davčnih oaz oziroma izogibanju plačila davkov (kar zlasti uspešno počnejo bogati posamezniki in velike korporacije), za obdačitev čezmejnih finančnih transakcij in borznih špekulacij, za obsežno pomoč najrevnejšim državam sveta, za prenehanje subvencioniranja industrije fosilnih goriv, za pravičnejšo delitev globalnih virov in tako naprej. Šele takrat bi mu verjeli, da misli resno z reševanjem kompleksne globalne krize (begunske, politične, ekonomske, okoljske in še kakšne). V nasprotnem primeru, gre samo za prazne marnje. Avtor Rok Kralj ob 19:32 Ni komentarjev: “Če pa gledamo od zunaj – na primer iz vesolja, od koder se ta veličastna zgradba bolje vidi – se percepcija hitro spremeni in evropski zid se naenkrat pokaže kot velikansko zaporniško dvorišče, ali natančneje, kot koncentracijsko taborišče.” (Boris Dežulović, Objektiv) Boris Dežulović ima seveda prav - ograjevanje države je nenazadnje gradnja velikega zapora ali celo koncentracijskega taborišča. Ko bo ograja, ta grdi žičnati stvor, postavljena, jo bo težko podreti. Morda bo tam ostala še dolgo časa. In mi bomo dejansko zaporniki, za takšno ograjo preprosto ne moremo več govoriti o svobodni družbi. Kako bomo po postavitvi ograje oglaševali Slovenijo? Bo beseda LOVE, ljubezen, ki je del besede Slovenija, še aktualna? In namesto na sončni strani Alp, bomo odslej živeli na senčni strani ograje. Bomo res varni pred begunci oziroma pred množicami lačnih in premraženih otrok, žensk in moških? Je država res tako šibka, je celotna EU tako šibka, da mora graditi takšne ograje? Si predstavljate Palestinca, ki bi mu slučajno uspelo uiti iz popolnoma ograjene Gaze in bi se znašel pred podobno ograjo na naši meji? Saj bi se počutil kot doma. Se bodo oglasili vsaj ljubitelji živali (če že ne ljubitelji ljudi); postavljanje takšnih žičnatih ograj namreč pretrga naravne poti živali, ki bodo v mukah umirale zataknjene za žice z malimi rezili. Politiki pravijo, da gre za “tehnična sredstva”, a nič ne pomaga, ograja je ograja, zid je zid, zakaj bi govorili drugače. Obletnice padca Berlinskega zidu, kot simbola svobodne Evrope, pač ne bomo smeli več obeleževati. Preprosto ne, ni prav. Med drugo svetovno vojno je italijanska vojska z žico obdala Ljubljano, a tokrat se bomo obdali kar sami. Menda je šlo takrat za dober biznis, tovarnarji so dobro zaslužili. Kdo bo tokrat zaslužil? Ograja bo predvidoma začela rasti 11. 11. Gre za datum z veliko simbolike, na ta dan se je namreč uradno končala prva svetovna vojna. Za nas bo to poslej samo še datum postavitve Ograje. Saj žičnata ograja je pravzaprav simbol prve svetovne vojne in druge in hladne vojne. Slovenija si bo torej sama postavila veličasten spomenik. Vojni in človeški neumnosti. Morda pa bomo čez nekaj let to tragično dejanje naše zgodovine obeležili na prav poseben način: s pohodom po poteh okupirane Slovenije. Morda tudi z maratonom. Samo upamo lahko, da pohod in tek ne bosta potekala po celotni slovenski meji. To bi bil res velik zalogaj. Celo za vrhunske športnike. Avtor Rok Kralj ob 21:21 Ni komentarjev: Čeprav se spodnje številke spreminjajo in se v različnih virih tudi nekoliko razlikujejo, pa so dober pokazatelj razmer v svetu (uporabili smo kolikor je mogoče aktualne podatke iz zanesljivih virov). Čeprav nas morda bolj prizadanejo podobe posameznikov, moramo biti zmožni razmisleka o sporočilnosti teh številk. Zazreti se v oči enemu stradajočemu človeku, je nekaj najhujšega, kar se nam lahko zgodi, še zlasti če gre za otroka, a takšnih ljudi je kar 795 milijonov (za več kot 397 Slovenij). 7,3 milijarde ljudi trenutno živi na Zemlji. (World Population Clock) 795 milijonov ljudi je lačnih oziroma stradajo. (Hunger Statistics) Zaradi posledic skrajne revščine in nedostopnih javnih storitev letno umre 15 milijonov ljudi oziroma 40.000 dnevno (Share The World's Resources), od tega 22.000 otrok (The Hunger Project); med temi 3,1 milijona v starosti do pet let (United Nations; Sustainable Development, Goal 2). 1,4 milijarde ljudi v nerazvitih državah živi z manj kot 1,25 dolarja na dan, kar je uradna meja skrajne revščine. (The Hunger Project) Z zdajšnjo količino pridelane hrane, bi lahko nahranili 10 milijard ljudi. (We Already Grow Enough Food For 10 Billion People – and Still Can ́t End Hunger) Vsako leto zavržemo od 30 do 50 odstotkov vse proizvedene hrane na svetu oziroma med 1,2 in 2 milijardama ton. (Global Food; Waste Not, Want Not) 1,7 milijarde ljudi nima dostopa do čiste pitne vode; 2,3 milijarde jih trpi zaradi bolezni, povezanih z neprimerno vodo; 12 odstotkov svetovne populacije uporablja 85 odstotkov svetovnih zalog čiste vode. (The Hunger Project). V svetu je 59,5 milijona beguncev. (UNHCR) V letu 2014 je zaradi konfliktov svoje domove vsak dan zapustilo 42.000 ljudi. (United Nations, Sustainable Development, Goal 1) 57 milijonov otrok po svetu ne more obiskovati osnovne šole. (United Nations, Sustainable Development, Goal 4) V letu 2014 so skupni svetovni vojaški izdatki znašali 1.776 milijard dolarjev (dolar in evro sta v novembru 2015 skorajda izenačena) oziroma 245 dolarjev na posameznega Zemljana. (Sipri Yearbook 2015, Summary, str. 14) Uradna razvojna pomoč manj razvitim državam je v letu 2014 znašala 135,2 milijarde dolarjev. (United Nations; Sustainable Development; Goal 17) Ocenjuje se, da je v tako imenovanih davčnih oazah skritih 21 do 32 bilijonov dolarjev (21.000 do 32.000 milijard dolarjev). Svet je tako samo v letu 2012 izgubil 190 do 280 milijard dolarjev davčnih prihodkov. (Tax Justice Network) Najrevnejša polovica svetovnega prebivalstva (torej več kot 3,5 milijarde) ima v lasti toliko premoženja, kot najbogatejših 85 Zemljanov. (Oxfam) In še en podatek za Slovenijo: V Sloveniji je leta 2014 pod pragom tveganja revščine živelo 14,5 % ali približno 290.000 oseb. (Statistični urad RS) Čeprav bi lahko navedli še več podatkov, pa nam že obstoječi povedo naslednje: Revščina, lakota in velika neenakost ter vsi drugi problemi (konflikti, nepismenost, ozdravljive bolezni, okoljski problemi itd.), ki izhajajo iz tega primarnega jedra oziroma vzroka splošne globalne krize, niso posledica pomanjkanja dobrin ali finančnih sredstev, temveč skrajno nepravičnega globalnega ekonomskega sistema, ki temelji na brutalni tekmovalnosti (konkurenčnosti), pohlepu in sebičnosti. Če bomo ekonomski sistem vzpostavili na načelih sodelovanja in medsebojne delitve dobrin, bodo te številke že v nekaj letih takšne: lakota 0, begunci 0, nepismeni 0, mrtvi zaradi revščine in ozdravljivih bolezni 0 itd. Ne verjamete. Poizkusimo. PS: Pa še nekaj. Tako imenovana begunska kriza je samo delček hude globalne krize, ki nas je oplazila. Zdi se, da se je večina do zdaj sploh ni zavedala, zato toliko panike in strahu, ki hitro preraščata v sovraštvo, to pa lahko vodi v nasilje. Ne gre samo za to, da moramo pomagati beguncem, ki na hitro prečkajo našo državo, pomagati moramo svetu. Ne s sovraštvom, temveč z ljubeznijo, ki se izraža edino z našo aktivnostjo za dobro vseh ljudi in sveta kot celote. Avtor Rok Kralj ob 21:39 Ni komentarjev: Slika: Green Guide Avtor Rok Kralj ob 19:25 Ni komentarjev:


source: wikipedia

text: 380. je deveto desetletje v 4. stoletju med letoma 380 in 389. D-0380.


source: fineweb

text: Whitsunday Apartments je bil obnovljen , tako da bo bivanje v Whitsundays zagotovo prijetno. Hotel leži samo 1 Km od centra mesta, kar omogoča enostaven dostop do pomembnih mestnih ustanov. Urejena okolica in bližina Eva Bay, dajejo temu hotelu poseben čar. V Whitsunday Apartments naredijo vse, da se bodo gostje počutili prijetno in udobno. To je zaradi tega, ker se hotel trudi ponuditi najboljše storitve. Dvigalo, prostor za kajanje, ogledi, prevozni servis, parkirišče so samo nekatere od dodatnih storitev, ki Whitsunday Apartments ločijo od drugih hotelov v mestu. Pridite v eno od 168 prijetnih sob in se za nekaj časa izognite vsakodnevnemu stresu. V njih so na voljo tudi satelitska/kabelska TV, prostor za likanje, tuš, predvajalnik DVD/CD, hladilnik. Vodni športi (nemotorizirani), park, golf igrišče (v premeru 3 km), wellness, zunanji bazen so idealna mesta, kjer se odpočijete in sprostite po napornem dnevu. Zaradi svoje idealne lege je hotel Whitsunday Apartments kraj, kjer boste našli vse potrebno za prijetno bivanje.


Samsung bo očitno ponudil izjemen preklopni mobitel - Tehnik Samsung bo očitno ponudil izjemen preklopni mobitel Tehnik 23. september 2019 Čas branja članka: 2 min Če ste mislili, da mobiteli s preklopno obliko ne prihajajo več na trg, ste se zmotili. Samsung na primer vsako leto ponudi kakšen nov tovrstni mobitel. In pričakujemo lahko, da bo relativno kmalu ponudil še enega, z oznako W2020. V zvezi z modelom W2020 smo sedaj dobili zanimivo informacijo, ki jo je posredovala zaupanja vredna spletna stran SamMobile. Ta pravi, da bo imel W2020 v osnovni različici kar 512 GB internega spomina. Če ga bo imel toliko že osnovni model, ne gre izključiti možnosti, da ga bo imel kakšen drug model še več. Omenjena spletna stran obenem tudi namiguje, da bi lahko imel W2020 nekatere specifikacije, ki jih ima Galaxy Note10. Npr. imel bi lahko enak čip (Snapdragona 855) in enako količino RAM pomnilnika (8 GB). SamMobile pravi tudi, da bo W2020 verjetno imel Android Pie. Zdi se torej, da bo W2020 zares vrhunski preklopni mobitel. Žal pa je veliko vprašanje, ali ga bo sploh možno kupiti v Evropi in posledično tudi pri nas. Bi ga kupili, če bi ga imeli v prodaji pri nas? Svoje mnenje lahko pustite spodaj. Vir: sammobile.com.


Bill Shipsey je dolgoletni aktivist Amnesty International, odvetnik, ustanovitelj globalnega programa Umetnost za človekove pravice in pobudnik nagrade Ambasador vesti. Veterana boja za človekove pravice, ki je letos tudi član mednarodne žirije na Festivalu dokumentarnega filma, smo ujeli med odprtjem prostora Václava Havla v Ljubljani, ki je namenjen spodbujanju demokratičnega dialoga. “Ideologije mi niso blizu, nimam časa ne za leve ne za desne skrajneže.” Ob 70. obletnici podpisa deklaracije se spomni na Eleanor Roosevelt: “Ker je bila ženska, žal nikoli ni dobila priznanja, ki bi ga zaslužila. Sestaviti Splošno deklaracijo človekovih pravic ni bilo lahko, to je bil čas po vojni.” “Vedno ko pomislim, da Trump ne bi mogel storiti nič slabšega, od tega kar počne, potem vedno naredi še kaj hujšega.” A Bill Shipsey meni, da bo to v ljudeh prebudilo upor. “Verjamem, da bodo na koncu prevladali razmišljujoči ljudje. Zaradi vse večjega nadzora se to morda še ne bo zgodilo tako kmalu, toda na koncu bomo ljudje izboljšali svoj položaj.” Njegov optimizem, da se ne bomo vrnili v despotizem in totalitarizem, temelji na aktivnih državljanih – tako v Sloveniji kot na Irskem in drugod. “Ne glede na vse izzive.”


text: 1949 (MCMXLIX) je bilo navadno leto, ki se je po gregorijanskem koledarju začelo na soboto. Dogodki 1. januar - s prekinitvijo ognja, ki je bil izpogajan pod nadzorom OZN, se konča prva kašmirska vojna. 25. januar - v hollywoodskem atletskem klubu poteka prva podelitev emmyjev. sile Komunistične partije Kitajske vkorakajo v Peking. David Ben-Gurion postane prvi predsednik vlade Izraela. 28. marec - angleški astronom Fred Hoyle v radijskem intervjuju na BBC prvič uporabi izraz »veliki pok«. 31. marec - Nova Fundlandija in Labrador se kot deseta provinca pridruži Kanadi. 1. april - Republika Irska zapusti Skupnost narodov in postane suverena država. 4. april - dvanajst zahodnih držav s severnoatlantskim sporazumom ustanovi zvezo NATO. 5. maj - z londonskim sporazumom je ustanovljen Svet Evrope. 23. maj - ustanovljena je Zvezna republika Nemčija. 8. junij - George Orwell objavi svoj antiutopični roman 1948. 8. avgust - Butan postane neodvisna država. 7. oktober - ustanovljena je Demokratična republika Nemčija. 16. oktober - z vdajo komunistov se konča državljanska vojna v Grčiji. 8. december - vlada Republike Kitajske konča z evakuacijo na Tajvan in razglasi Tajpej za začasno prestolnico. 16. december - Sukarno je izvoljen za prvega predsednika Indonezije. Rojstva 12. januar - Haruki Murakami, japonski pisatelj in prevajalec 17. januar - Andy Kaufman, ameriški komik († 1984) 22. februar - Niki Lauda, avstrijski dirkač Formule 1 in podjetnik († 2019) 3. marec - Franc Mihelič, slovenski harmonikar 10. marec - Jos Zalokar, slovenski TV voditelj, igralec, politik, podjetnik, in humanitarec 21. marec - Slavoj Žižek, slovenski filozof 22. marec - Danilo Kocjančič, slovenski glasbenik († 2013) 19. april - Manley Augustus Buchanan, jamajški reggae pevec in glasbenik 26. april - John Leonard Orr, ameriški požigalec 30. april - António Guterres, portugalski diplomat in politik 19. maj - Ivo Ban, slovenski gledališki in filmski igralec 23. maj - Ivan Sivec, slovenski pisatelj 24. maj - Tomaž Pisanski, slovenski matematik 18. junij - Lech Kaczyński, poljski politik († 2010) 22. junij - Meryl Streep, ameriška igralka 12. avgust - Mark Knopfler, škotski kitarist in pevec 31. avgust - Richard Gere, ameriški filmski igralec 1. oktober - André Rieu, nizozemski violinist in dirigent 16. oktober - Božo Cerar, slovenski pravnik in diplomat 21. oktober - Banjamin Netanjahu, izraelski politik in predsednik vlade 29. november - Aleksander Godunov, rusko-ameriški baletnik († 1995) 26. julij - Roger Taylor, angleški rock glasbenik, bobnar skupine Queen 17. december - Paul Rodgers, angleški rock glasbenik Smrti 26. februar - Ivan Jožef Tomažič, slovenski škof (* 1876) 30. marec - Friedrich Bergius, nemški kemik in Nobelov nagrajenec (* 1884) 6. maj - Maurice Maeterlinck, belgijci pesnik, dramatik (* 1862) 4. junij - Maurice Blondel, francoski filozof (* 1861) 10. junij - Sigrid Undset, norveška pisateljica, nobelovka 1928 (* 1882) 11. junij - Oton Župančič, slovenski pesnik, dramatik, prevajalec in urednik (* 1878) 19. junij - Vladimir Nazor, hrvaški pisec in politik (* 1876) 28. junij - Matej Sternen, slovenski slikar in restavrator (* 1870) 8. september - Richard Strauss, nemški skladatelj (* 1864) 13. september - August Krogh, danski fiziolog, nobelovec (* 1874) Nobelove nagrade Fizika - Yukawa Hideki Kemija - William Francis Giauque Fiziologija ali medicina - Walter Rudolf Hess, Antonio Caetano De Abreu Freire Egas Moniz Književnost - William Faulkner Mir - John Boyd Orr