Živiva, moja Lesbija, in se ljubiva V svojem pregledu antičnih zvrsti Kvintilijan, rimski učitelj govorništva in prvi učitelj govorništva s plačilom iz državne zakladnice, kot zastopnike rimske erotične elegije imenuje Tibula, Propercija, Ovida in Gala. Vendar nam retor pri tej klasifikaciji postreže zgolj s „klasiki“ žanra, saj je dokazano, da o elegični ustvarjalnosti lahko govorimo že začasa predhodnega obdobja cesarstva kakor tudi kasnejše republike, pri čemer bi bilo mogoče upoštevati Katula kot vodilnega med avtorji, ki niso bili omenjeni. Zgoraj omenjena skupina elegikov je poleg tega izdajala svoje pesniške zbirke, ki so si bile motivno in strukturno zelo podobne. Galova pesniška zbirka, ki je bila verjetno ravno tako kot Ovidijeva naslovljena Ljubezni, sicer velja za izgubljen material, vendar ima z zbirkami Propercija, Tibula in Ovida, katerih strukturno-tematska sorodnost je očitna, sledečo skupno značilnost: v enem izmed sklopov teh pesmi nastopi elegični Jaz – Paul Veyne ga v svojih interpretacijah naziva institucija Ega – ki se izdaja za avtorja poezije o svojih pretežno žalostnih ljubezenskih izkušnjah in pri tem uporablja točno določene, konvencionalne postopke, ki preusmerijo pozornost na njemu ljubo osebo. Tako je ljubezen Ega pri Galu osredotočena na Likorido, pri Properciju na Kintijo, pri Ovidiju je vsaj v pesniški zbirki Ljubezni v središču pozornosti Korina, Tibulova pesniška zbirka pa je sestavljena iz sosledja treh elegičnih ciklov s tremi različnimi „Muzami“- Delijo, Maratom in Nemezis. Ta delitev se z vidika današnjih raziskav zdi zastarela, saj se je zaljubljeni poet alias pripovedovalec ljubezenskega pesništva izkazal za dozdevnega: tako pesnik pripovedovalec (Ego) kakor tudi opevano dek 1000 le (puella)[puela] sta stvar konstrukta, pri čemer je podoba pesnika zaljubljenca že skorajda konvencionalna: gre za mladega moškega iz premožne družine, ki je kot pesnik – ne pa tudi kot ljubimec – uspešen, temu pa je zoperstavljeno lepo mlado dekle, ki je moškemu stalno nezvesto. Za pesništvo Tibula, Propercija, Gala in Ovida se ponavadi uporablja pojem „rimska erotična elegija“, kar lahko daje vtis, da gre za vrsto, vendar imamo opraviti samo z njeno posebno obliko oz. z zvrstjo. Elegično pesništvo je kot literarni žanr priznano že od 7. stoletja in tematsko ni zamejeno zgolj na erotiko. Vsebinsko so prve elegije predstavljale nekakšno protiutež epu, saj poetični Jaz, ki je v epu nujno podrejen vsebini, v elegiji pride do besede in sme direktno izraziti svoje misli o različnih življenjskih vprašanjih. Znotraj tega izjavljanja osebnih potreb in želja prevladujetata v starejših elegijah vidik didaktičnosti in opominjanja. Začetke zgodnje rimske elegije med drugim predstavlja Katulova slavna pesem št. LXVIII, ki pomeni prehod od helenistične elegije, v kateri zavzame večji del vzpostavljanje vzporednic med mitološkim in stvarnim svetom, na poti do pesništva avgustovske dobe. V omenjeni pesmi torej pride do vpeljave novega vodilnega motiva; govor o ljubezni se v naslednjih pesmih, ki v zbirki sledijo, nadaljuje, bodisi v elegičnem tonu, ki ga je narekovala pač takšna konvencija ali z jambskim posmehom do tistih, ki jim ta etos manjka: Lesbij je lep. Gotovo: saj Lesbija rada ima ga, rajši kot tebe in vso tvojo rodbino, Katul. Lepi naj v sužnost proda Katula z rodbino, če trije znanci mu dajo poljub, ne da bi branil jim gnus. (Prev. Marko Marinčič) Njegov odnos do Lesbije je torej spremenljiv - včasih jo obravnava očitajoče, drugič pa v odnosu do nje prihaja do napetosti med svetom rimskih vrednot ter realnostjo skrivnih ljubimk in ljubimcev. Katul je v svojem odnosu do ljubezni in vrednot referenčna točka za elegike, uveljavlja pa tudi konvencionalni vidik mehkužnosti (molliculi), ki je bila v predstavnem svetu Rimljanov eden izmed naglavnih grehov, za takšnega pa velja zaradi predajanja brezdelju (otium), brezdelnež pa je potemtakem slab bojevnik za državne kreposti. Omenjen motiv je najti v Katulovi pesmi XVI, kjer obračunava s Furijem in Avrelijem, ki sta mu omenjeno pomehkuženost – pri tem seveda nista računala na ločevanje med pesniško fikcijo in pesnikom – javno očitala: Natlačil vaju bom od dna in z vrha, Avrelij - candra, Furij - pederast! Samo zato da sem „brezsramna mrha“, ker mojim stihom manjka moška čast? /.../ (Prev. Marko Marinčič) Na tej podlagi bi lahko govorili o določenem sistemu, ki je prisoten v rimskih elegijah. Za razumevanje tega sistema je potrebno poznati njegove 3 osrednje značilnosti: prvič. Ljubezen je dolgotrajno stanje - Veyne situacijo opiše kot umanjkanje časovne dimenzije - to je poezija brez dejanja, brez zapleta, ki bi vodil k razpletu ali ohranjal napetost, zato čas v njej nič ne pomeni. Analogna naj bi bila instituciji zakona, ki je zapečaten za celo življenje; ljubezen med Egom in puello naj bi torej izgledala kot ljubezen do smrti, Tibul celo izraža željo, da bi bila Delija ob njegovi smrti z njim. Drugič: Ljubezen kot oblika bivanja zoperstavljena običajnim rimskim pragmatičnim merilom: Ego ne najde zadovoljitve v poklicnih zadevah, ki so sicer v življenju višjih slojev igrali osrednjo vlogo - predvsem so velik ugled uživali vojaki in trgovci. Dnevna zaposlitev elegikov je torej izključno ljubezen, imajo se za nekakšno militia amoris in se na ta način postavljajo nad dejansko vojsko. Rimljani so ljubezenske gibe primerjali z bojnimi in so prav tako 2000 kot mi poznali izraz „umreti od užitka“ : Vsak je, kdor ljubi, vojak: Kupido nad četami vlada. Pravim ti, Atik, zares: vsak je, kdor ljubi, vojak./.../ tudi ljubimci- mar ne?- izkoriščajo spanje soprogov: komaj zadremlje sovrag, že gre orožje v pokrêt /.../ (Prev. Marko Marinčič) Fraza „orožje v pokrêt“ se nanaša na takrat splošno uporabljeno metaforo orožja za spolni ud oz. za naskoke, s katerimi naj bi zlomili odpor lepe sovražnice. Zanimivo navezavo ljubezenskega konteksta z vojaškim je po Plutarhu opaziti tudi znotraj poročnih običajev - nevesti so namreč s sulico kopja razdelili lase. In tretjič: Vidik suženjstva (servitium amoris): pesnik se kot suženj podreja volji svoje puella kot svoje gospodarice (domine), čeprav rimski družbeni sistem moškim v odnosu do žensk pripisuje prevladujočo vlogo - v Plutarhovih Rimskih vprašanjih beremo, da naj bo ženska samo odsev misli svojega moža - kar je v popolnem nasprotju s takratno dejansko razdelitvijo vlog. Predstave o razmerju moči med akterjema erotičnega akta - eden v vlogi penetratorja - močni, obvladani, aktivni moški - drugi penetriranca - ženske iz vseh socialnih slojev, dečki, mehkužni moški. Nad pederastijo ni bilo zgražanja, saj je razmerje moči med ljubečim moškim in ljubljenim dečkom predstavljalo normo. Nasprotno pa je spolno razmerje med dvema ženskama veljalo za perverzno, saj je seksualni diskurz hkrati odslikaval diskurz moči, ki je zahteval aktivnega in pasivnega udeleženca. Ker pa je bila vsem ženskam že po spolu določena vloga pasivnega udeleženca, so ženske, ki so poželele drugo žensko, ravno tako kršile normo kot ženske, ki so si aktivno prizadevale za naklonjenost moškega ali znotraj zveze partnerju želele vsiliti svojo voljo. Obratno je za neskladno z normami veljalo, če je moški veljal za copato. Smiselno vprašanje je torej, ali so hoteli rimski elegiki prek svoje poezije oz. v razmerju svoje poezije do socialne stvarnosti izraziti nezadovoljstvo do dejanskega stanja v Rimu. Mnogi raziskovalci namigujejo, da Gal, Propercij, Tibul in Ovid prek pesniške maske Ega posredno artikulirajo kritiko sistema. Niklas Holzberg takratno držo elegikov razlaga prek primerjave z ameriško mladino v 60.- ih letih 20. stol. in parolo „make love, not war“. Veyne jih podobno primerja s popevkarji, vendar s tem namiguje predvsem na to, da opevajo nazore, s katerimi se ne istovetijo niti sami niti bralci in gre po njegovem mnenju v primeru elegikov predvsem za humorno igro. Dejansko je v takratnem Rimu po prehodu od republike v principat mladina imela vse razloge za nezadovoljstvo. Že od državljanske vojne med Cezarjem in Pompejem, se pravi od konca petdesetih let prvega stoletja pr. n.š. je bila konvencija, po kateri je vsak pripadnik višjega sloja imel možnost, na legalen način priti do politične (družbene) moči znotraj senata za to moč prikrajšani, saj je pomembnejše uradnike določil imperator glede na lastno presojo. Takšen razvoj dogajanja je dosegel višek, ko je Oktavijan prevzel vladarsko ime Avgust in zastavil razmišljanje, kako bi iz svoje družine oblikoval dinastijo. Ker se je diskurz moči še naprej odslikaval v polju seksualnega, bi bilo predstavljivo, da rimski elegiki (v tem ko odnose moči provokativno postavljajo na glavo, svoje senatskim sedežem pripadajoče bralce pozivajo k vrnitvi napeljevali k temu, da imajo pravico do tega sedeža). V študiji Rimska erotična elegija zato Veyne nasproti avtobiografskim interpretacijam izpostavi vidik manirizma: „kjer je težišče premaknjeno ali nestalno, kjer obstajajo neskladja in samovoljni prehodi, kjer so zorni koti raznovrstni, kjer veličastni toni prehajajo v vsakdanje, kjer se pesnik pojavlja s krinko, se posmiha, norčuje, kjer je vse nestanovitno in nesimetrično (Veyne 53)“ in nadalje, da „manirizem pri elegikih vsebino postavlja na laž, namesto da bi zgolj pestril njihovo barvitost, zato, ker deluje skupaj z neko drugo posebnostjo, in ta je odločilna - namreč z nenehno humornostjo njihove poezije (Veyne 53- 54).“ Primer humorno učinkujoče dvoumnosti, ki izrablja zgoraj opisano rabo vojaške metaforike v erotiki in je vezana na stereotipno situacijo varanja oz. obračun ljubimcev, je Katulova pesem LVI: O Katon, nora, velesmešna stvar, poslušaj-vredno je- in se nasmej! Nasmej se, če ti je Katula mar! O, noro, o presmešno: ravnokar sem svoje drage ljubljenčka zasačil s tičkom v rokah, in, pri Dioni, glej, z orožjem svojim bridkim ga natlačil. (prev. Marko Marinčič) Zelo pomembna znotraj elegične ustvarjalnosti je tema ljubezenskega svetovanja oz. vidik didaktičnosti znotraj elegične poezije, ki se pri Ovidu najlepše izrazi znotraj zbirk Zdravila za ljubezen - kjer navaja nasvete za lažje kljubovanje srčnim težavam - ter Umetnost ljubezni, v samih Ljubeznih pa se nahaja pesem, prek katere želi na primeru Korine poučiti zakonsko ženo, kako naj med večerjo izmenja dogovorjena znamenja, ne da bi jo mož pri tem zalotil: Tvoj se moški namenja na isto večerjo kot midva; jaz pa želim si, da zanj to bi bil zadnji banket. Kaj! Da lastno bom ljubico le kot povabljenec gledal? /.../ tam bodi prej kakor on. Ne vem, če se medtem bo našla dobra priložnost; a, glej, da boš prispela pred njim. Ko se odpravi na kavč, ga vdano poglej in mu sledi, toda še prej mi skrivaj z nogo pod mizo daj znak /.../ (Prev. Marko Marinčič) Da so imeli elegiki s svojim pisanjem predvsem didaktične namene-da gre predvsem za posnemanje tipičnih situacij, prek katerih torej delijo svoje nauke - kaže opevanje ljubezenskih situacij iz različnih zornih kotov - ta tipičnost je zlasti opazna pri primeru Tibula, ki poleg ljubezni do Delije in Nemezis izpostavi tudi ljubezen do dečka - ta „ljubezen“ pa se kaže v njegovem pisanju o tem, kako zapeljati dečke in kako biti z njimi ustrežljiv - ne izrekajo sami sebe, temveč prehajajo k „objektivnosti javnih mnenj (Veyne 83).“ Elegiki torej zakrinkani v vlogo Ega sporočajo javno mnenje, to pa hkrati pomeni, da so situacije, ki jih obravnavajo, nujno tipske. Oziroma, z Veynovimi besedami povedano: „Ego ni ničesar izpovedal in je bil samo literarni prijem, konvencija... najognjevitejši monologi so zgolj dokument med vsemi drugimi, ki ga je treba shraniti v dosje o strasti (Veyne 84).“ Da so bili tudi ženski liki del konstrukta, dokazuje dejstvo, da v treh četrtinah Ovidovih Ljubezni, ki naj bi opevale Korino, ni najti nobenega imena, v eni izmed naslednjih pesmi pa pesnik potarna, da se je zaljubil v dve ženski naenkrat; na nekem drugem mestu se posmehne, češ da pozna Rimljanko, ki se ima za Korino, Ovidij se namreč pri opisu svoje Muze ogne opisovanju obraza. Preobrate najdemo tudi pri opisovanju motiva večne zvestobe; medtem ko govorec na začetku knjige dekletu prisega svojo zvestobo, v več pesmih skuša navezati stik z neznankami. Dobro se spomnim, Grecin: prav ti si nekoč zagotavljal, da še nikdar ni nihče hkrati zaljubil se v dve. Slepo sem nauku verjel, povsem nepripravljen ujel se v zanko sramotno: zdaj res hkrati zaljubljen sem v dve. (Prev. Marko Marinčič) „Korina“ ali „Kintija“ sta torej pesniški fikciji, utemeljeni zgolj na lastnih imenih, iz katerih se norčujejo tudi elegiki sam 2000 i; tako je denimo Propercijeva pesniška zbirka nosila naslov Kintija. Propercij piše o tem, kako je njuna ljubezen trajala pet let, dejansko pa se njegove besede nanašajo na pesniško zbirko, ki obsega pet zbirk. Podobno se je Ovid po Tibulovi smrti norčeval iz Tibulove zaobljube Deliji-ki jo je seveda sam prelomil z opevanjem Marata in Nemezis), saj v tretjem delu svojih Ljubezni navaja Nemezis kot Tibulovo ljubico na njegovi smrtni postelji. Jasno torej postane, da je iskanje vzporednic med elegično poezijo in avtorjevim življenjepisom nesmiselno, saj avtorji ne želijo bralcem prikazati posamezne erotične izkušnje, temveč ljubezensko življenje nasploh oz. z Veynovimi besedami- ustvariti erotično mitologijo, svet svobodne ljubezni, kjer so v vlogo Muz povzdignjene vlačuge. Ovid je zase celo priznal gibanje v lahkoživih krogih Rima, vendar je potrebno poudariti, da elegija ni posnetek „pokvarjene stvarnosti“, v kateri so se bolj ali manj gibali elegiki, temveč zgolj humorni dvojnik slabe družbe, kar potrjuje poznavanje takratnih dejanskih družbenih razmer. Norme v zvezi s tem, kakšna/katera ljubezen je nezakonita in katera ne, niso bile samo stvar splošnega prepričanja- ljudska morala oz. norme v zvezi z njo so bile stvar cesarskega vmešavanja in želji po čim večjem nadzoru nad zasebnim življenjem nasploh -zelo pomenljiva je vzvišenost funkcije cenzorja, ki si je prizadeval iztrebiti moralno pokvarjenost, lakomnost in korupcijo in pri tem posegal tudi v najbolj intimne sfere zasebnega življenja uglednih politikov in državnikov, kakršen je bil primer Katona. Strogo naj bi bilo torej kaznovano prešuštvo zakonske žene, pri čemer se krivda porazdeli, ter zunajzakonska zveza z vdovo. Razen v razmerju z ženo ali z lastnimi sužnjami ali osvobojenkami je bila svobodna ljubezen dopustna s prostitutkami ali pa še z neporočenimi osvobojenkami. Matrone-poročene ženske, vdove in ločenke-pa so v nasprotju z njimi nosile dolgo obleko (stolo- matrona stolata), ki je pomenila, da so nedotakljive. Medtem so bile plebejke ne glede na zakonski stan za velikaše povsem dostopne. Elegiki so v svojem pisanju izkoriščali predvsem dve protislovni situaciji takratne rimske družbe- spreminjajoči se pomen stole ter status rimskih osvobojencev. Pomen te obleke se je namreč pričel spreminjati ravno v času Ovidove pesniške aktivnosti, in sicer je izgubil konotacijo nedotakljive ženske časti in je zaznamoval samo še oblačilo za posebne priložnosti, podobno kot toga. Stola torej ne ločuje več državljank od suženj ter deklariranih prostitutk, ki jim je zakon sicer prepovedoval nositi stolo, ampak je zgolj še simbol bogastva posameznice. Izvirno besedilo iz Umetnost ljubezni se je tako glasilo Pel bom resnico; pri tem, Venera, daj mi moči. Ozki trakovi krog čela, le stran, saj oznanjate čednost, stran, ti obšiv, ki napol žensko zastiraš nogo! Skoke nedolžne čez plot bom opeval, dovoljena čustva, v moji pesnitvi zaman bralec iskal bo pregreh. (Prev. Barbara Šega Čeh) Po Veynu navaja Ovid ime te obleke, da bi dokazal svojo navezanost na nacionalno tradicijo, hkrati pa gospo v obleki postavlja v nasprotje s kurtizanami, ki naj bi bile uradno priznane prostitutke, v resnici pa ima v mislih fenomen osvobojenk, saj je bilo priležništvo z njimi dovoljeno. Zamenjevanje oz. enačenje kurtizan s priležnicami so posledica, kot tako mnoge sestavine domnevno rimske kulture, prostovoljne helenizacije in ta kontekst zasledimo že pri Plavtu, ki je za potrebe prilagoditve grških stvaritev rimskemu kontekstu kurtizane preoblekel v osvobojenke, promiskuitetno življenje osvobojenk pa so zagovarjali družbeni stereotipi, saj je z vidika javnega mnenja erotična dostopnost osvobojenk pomenila varnost matron pred skrunitvijo, tehten razlog za razuzdano življenje osvobojenk pa je bila pravica do noči, ki je pripadala gospodarju; splošno mnenje je namreč bolj kot samo čistost od osvobojencev pričakovalo uslužnost gospodarju. Dva pomembna dejavnika znotraj družbenih norm sta bila tudi dota-ženska brez nje bo najverjetneje ostala brez moža in se bo morala pustiti vzdrževati - in pa vsemogočna očetovska oblast, od katerega so otroci odvisni, dokler je živ. Oziroma, bolj točno, v primeru smrti očeta je ženska dobila vso oblast sama nad seboj in svojim premoženjem. Kljub temu, da so bila ta dekleta po statusu mnogo više od osvobojenk, pa so jim, kot ugotavlja Veyne, podobna predvsem v tem, da so se ravno tako pustile plačevati. „Denar ne pomeni samo sredstva za prepričevanje gospa, to je pravica, ki si jo pridobivajo s svojimi uslugami, in najbolj zaljubljena je bila tudi najbolje plačana (Veyne 125).“ Iz tega vidika dobi Katulova pesem V- Živiva, moja Lesbija, in se ljubiva- nekoliko drugačen pomen, saj štetje poljubov dejansko aludira na štetje denarja: /.../ Daj mi poljubov tisoč in še sto, za njim drugih tisoč in še sto, potem pa znova najprej tisoč, potlej sto: Ko bova mnogotisočkrat se poljubila, v številkah bova zlahka se zmotila in tudi kak zavistnež kleti ne mogel bi poljubov nama šteti. (Prev. Jože Šmit) Zelo pomembno vlogo v delih elegikov je odigrala mitologija, ki so jo takrat obravnavali kot znanje omikanih bralcev, saj miti niso več predstavljali skupne vednosti, temveč učeno znanje, vpletanje mitologije v rimsko elegijo pa je kljub njeni obstranski vlogi-za razliko od helenistične elegije-stvar konvencije. Pri Ovidiju so mitološki zgledi, ki naj bi domnevne zglede podkrepili, pogosto tako neustrezni, da niso zgolj komični, ampak jih dejansko postavljajo pod vprašaj. Takšen je primer Pazifainine zaljubljenosti v bika, ko želi govorec „učencu“ vliti zaupanje, češ da so ženske po naravi še strastnejše od moških. Kljub temu, da se marsikdaj zdi, da je bil njihov ključni namen družbeno-kritičen, najdemo tudi ugovore proti tej teoriji. Najprej, Veyne kot eno ključnih značilnosti elegičnega pesništva postulira dvoumnost in tako tudi domnevno antiavgustovske odlomke interpretiramo na več različnih načinov. Dva argumenta za družbenokritično interpretacijo pa sta po Holzbergu smrt Gala in izgon Ovida. Kar se tiče razlogov za njegov izgon, smo vezani predvsem na pričevanje pripovedovalca v Ovidovi poeziji. Ta elegični Jaz imenuje dva razloga za izgon. Prvi se nanaša na izid pesniške zbirke Umetnost ljubezni, za drugega pa zapiše, da Avgust ne bi bil zadovoljen, če bi o njem govoril javno; tako gre sklepati, da ga je Oktavijan izgnal - podobno kot Gala - iz povsem političnih razlogov in je Umetnost ljubezni kot razlog za izgon Ovidijeva interpretacija incidenta. Po Veynu pa naj bi se Ovid kot stranska oseba zapletel v nek dvorni škandal, kjer je Oktavijanova hčerka Julija na posebnih karnevalih smešila svojega deda. Pozneje je v izgnanstvu v verzih zatrjeval, da ni ničesar zagrešil, skušal doseči svojo vrnitev v civilizacijo in se pretvarjal, da verjame, da so bili razlog za izgon lahkoživi verzi v Umetnost ljubezni. Se je pa moral Ovid zaradi nasvetov v omenjeni zbirki zagovarjati in dokazati, da se njegovi nasveti niso nanašali na zlorabo krepostnih matron, poročenih ali brez moža, temveč izključno na kupljive ženske, ki so bile izvzete iz zakona. Slednji pa je predpisoval, da je potrebno spoštovati vsako žensko, ki ni bila pocestnica ali neporočena nekdanja sužnja in se je imenovala matrona. Izgnanec je torej moral priseči, da v spornih verzih ni imel v mislih matron -in njihove, kot je bilo že omenjeno, siceršnje nedotakljivosti- kar poudari v nekoliko predelani izdaji Umetnosti ljubezni, kasneje pa samozagovor zasledimo še v Tristii in Epistulae Ex Ponto. Spesnil vlačugam samo Umetnost ljubezni sem svojo, ne pa krepostnim ženam, prva že stran 2000 jih svari. (Prev. Nada Grošelj) Repetitio je spisala Zala. Brala sta Peter in Ana P., tehniciral je Makis


source: wikipedia

text: 1714 (MDCCXIV) je bilo navadno leto, ki se je po gregorijanskem koledarju začelo na ponedeljek, po 11 dni počasnejšem julijanskem koledarju pa na četrtek. Dogodki 1. januar Rojstva 17. junij - César-François Cassini de Thury III., francoski astronom, geograf († 1784) 17. julij - Alexander Gottlieb Baumgarten, nemški filozof († 1762) - Alexander Wilson, škotski matematik († 1786) 2. december - Jeremijaš Šoštaric, hrvaški (gradiščanski) duhovnik in pisatelj († 1770) Smrti 21. april - Vasilij Vasiljevič Golicin, ruski knez in državnik (* 1643) 5. oktober - Kaibara Ekken, japonski konfucijanski filozof in botanik (* 1630)


(obračun pri nemerjeni porabi vode)


Recept za okusne kokosove kocke - Kresnik Recept za okusne kokosove kocke 15.09.2018 | Avtor: Mavrični Mesečnik Kokosove kocke so pecivo, ki nikoli ne razočara. Za pripravo in peko porabimo približno eno uro. Rahle, sočne in slastne. 200 g čokolade v prahu Ostala margarina (200 g) Margarino, jajca, sladkor in nekaj mleka dobro zmešamo, da dobimo penasto zmes. Nato dodamo moko, pecilni prašek in preostalo mleko. Vse skupaj dobro zmešamo. Pekač namažemo ali obložimo s peki papirjem. Testo zlijemo na pekač in pečemo v prej ogreti pečici približno 30 minut, pri 180°C. Na rahlem ognju segrejemo mleko v posodi. Dodamo čokolado v prahu in preostalo margarino. Kuhamo toliko časa, da se margarina lepo stopi, nato posodo odstavimo. Na krožnik stresemo kokosovo moko. Biskvit razrežemo na kocke želene velikosti in vsako kocko najprej na hitro pomočimo v čokolado, nato pa še povaljamo v kokosovi moki. V knjigi "Sladice iz domače pečice" najdete recepte za peko sladic iz vašega otroštva pa tudi otroštva vaših babic. Več o knjigi in vsebini receptov si preberite tukaj >> http://www.doria.si/knjigarna/q/artikel/7415/ Ključne besede: kokosove kocke sladice pecivo recept čupavci


source: CulturaX

text: Školč: Če se Majniška deklaracija ne bi naslonila na afero JBTZ, bi bila preslišana - Moja Slovenija Ljubljana, 7. maja – Branje Majniške deklaracije na Kongresnem trgu pred 30 leti je po besedah predsednika takratne RK ZSMS Jožefa Školča pripeljalo do slovenske samostojnosti. A če se ne bi naslonili na prizadevanja odbora za varstvo človekovih pravic, ki je nastal v podporo obtoženim v aferi JBTZ, bi deklaracija ostala preslišana, je povedal za STA.


text: Redni zbor članstva NSi – krščanskih demokratov Ajdovščina | Občina Ajdovščina | MojaObčina.si Redni zbor članstva NSi – krščanskih ...... Redni zbor članstva NSi – krščanskih demokratov Ajdovščina Občinski odbor NSi Ajdovščina je 15. januarja 2016 pripravil redni zbor članstva. Srečanje sta s svojo prisotnostjo počastila predsednica stranke Ljudmila Novak in poslanec Jernej Vrtovec; poleg članov so se ga udeležili tudi strankini funkcionarji iz naše regije. Prejemnica zlatega priznanja Marta Kravos z Ljudmilo Novak in Nadjo Ušaj Pregeljc Po uvodni izvolitvi delovnega predsedstva je delo občinskega odbora v letu 2015 predstavila predsednica Nadja Ušaj Pregeljc. Občinski odbor je samostojno ali v sodelovanju z vipavskim odborom pripravil tri odmevne pogovorne večere na temo privatizacije, družine in kmetijstva v Vipavski dolini, mašo za domovino in predstavitev zakona o dostojnem pokopu žrtev, gostil strokovnjake in pisce zakonov ter štiri strankine in dva evropska poslanca. Praznovali smo strankino 15. obletnico delovanja v Ajdovščini in Ljubljani. Udeležili smo se številnih dogodkov, posebej tabora v Beltincih in programskega kongresa v Dravogradu. V sodelovanju s koalicijo Za otroke gre smo pripravili dve referendumski soočenji v Ajdovščini in Vipavi. Pri sv. maši v Šturjah smo se spomnili pokojnih članov NSi. Vodja svetniške skupine, Dušan Mikuž, je podal poročilo o delu štirih svetnikov NSi in sedmih članov delovnih teles občine. Izpostavil je najpomembnejše predloge naših svetnikov v občinskem svetu pod novim županskim vodstvom. NSi je zastopana v nadzornem odboru, občinski volilni komisiji, v osmih svetih zavodov, imamo tri sodnike porotnike. Predsednica stranke Ljudmila Novak in poslanec Jernej Vrtovec sta govorila o delu v parlamentu in pomembnih temah, ki jih stranka izpostavlja v svojem političnem delovanju (davčna in zdravstvena reforma, družinski zakonik, migrantska kriza ...) ter pohvalila delo ajdovskega odbora. Asistent evropskega poslanca, Andrej Černigoj, je pozdravil v imenu Lojzeta Peterleta in povabil mlade k stažiranju v Bruslju. Na letošnjem zboru sta priznanje občinskega odbora prejela zakonca Ivana in Franc Bratina iz Dolge Poljane. Zlato priznanje občinskega odbora si je za zvesto delo zaslužila Marta Kravos s Ceste.


Številske naloge | Lingvistika Category Archives: Številske naloge Waorani 2 Tole je naloga s številkami iz jezika waorani. Waorani je jezik domorodcev v Ekvadorju. Nekaj števil lahko ugotovimo iz računov, za tista, ki v računih ne nastopajo, pa moramo najti pravilo s pomočjo ostalih števil. V spodnjih štirih računih nastopajo števila od 1 do 10. Vsaka podčrtana skupina predstavlja eno število od 1 do 10. Znak + pomeni seštevanje, x pomeni množenje, številka 2 nad podčrtano skupino pa kvadriranje. mena mena mena mena + mena go mena = aemaempoke go aroke x 2 aroke2 + mena2 = aemaempoke aemaempoke go aroke2 = mena go mena x aemaempoke mena go mena mena x aemaempoke = tipaempoke Zapiši vsa števila od 1 do 10 v jeziku waorani. Za tista števila, ki manjkajo v zgornjih računih, ugotovi pravilo s pomočjo ostalih števil.


text: 1927 (MCMXXVII) je bilo navadno leto, ki se je po gregorijanskem koledarju začelo na soboto. Dogodki 7. januar - prvi čezatlantski telefonski klic med New Yorkom in Londonom. 12. april - s pokolom delavskih komunističnih simpatizerjev v Šanghaju se prične kitajska državljanska vojna. 20. maj - Saudova Arabija postane neodvisna država. 20. – 21. maj - Charles Lindbergh opravi prvi čezatlantski polet brez postanka iz New Yorka v Pariz s svojim letalom Spirit of St. Louis. 17. junij - v takratni Kraljevini Jugoslaviji je ustanovljena 10. evropska letalska družba, Aeroput, ki veliko doprinesla k razvoju civilnega letalstva na celotnem Balkanu; družba pod imenom Air Serbia deluje še danes. 24. julij - v Romuniji je ustanovljena skrajno desničarska Železna garda, takrat pod imenom Legija Nadangela Mihaela. 8. september - v ameriškem mestu Wichita, Kansas je ustanovljeno letalsko podjetje Cessna, ki je proizvedlo največ letal splošne kategorije na svetu, deluje še danes. september - v ameriški zvezni državi New York je ustanoljeno letalsko podjetje Piper Aircraft, ki je kasneje naredilo ljudsko letalo Piper J-3 Cub, podjetje deluje še danes. 12. november - Lev Trocki je izključen iz Komunistične partije Sovjetske zveze, kar da Stalinu izključno oblast v državi. 24. november - popolni sončev mrk je viden nad severno Anglijo in Walesom. 20. december - ustanovitev najstarejšega slovenskega aerokluba Naša krila v Mariboru, ki deluje še danes. Rojstva 28. januar - Smiljan Rozman, slovenski pisatelj, dramatik in slikar († 2007) 1. marec - George Ogden Abell, ameriški astronom († 1983) 6. marec - Gabriel García Márquez, kolumbijski pisatelj, nobelovec († 2014) 31. marec - César Estrada Chávez, ameriški delavski aktivist († 1993) 10. april - Marshall Warren Nirenberg, ameriški biokemik in genetik, nobelovec († 2010) 6. maj - Ninian Smart, škotski religiolog in filozof († 2001) 9. avgust - Robert Shaw, angleško-ameriški igralec († 1978) 30. september - Ivan Malavašič, slovenski besedilopisec, pisatelj in slikar († 2019) 16. oktober - Günter Grass, nemški pisatelj, nobelovec († 2015) 18. oktober - Zvonko Čemažar, slovenski besedilopisec in pesnik († 2010) 6. december - Tone Ferenc, slovenski zgodovinar († 2003) Smrti 2. januar - Ahad Ha'am, s pravim imenom Asher Zvi Hirsch Ginsberg, judovski mislec in sionist (* 1856) 25. januar - Ivan Milev, bolgarski slikar (* 1897) 4. maj - Jakob Aljaž, slovenski duhovnik in skladatelj (* 1845) 14. junij - Jerome Klapka Jerome, angleški pisatelj (* 1859) 21. avgust - William Burnside, angleški matematik (* 1852) 2. oktober - Svante August Arrhenius, švedski fizik in kemik, nobelovec (* 1859) Nobelove nagrade Fizika - Arthur Holly Compton, Charles Thomson Rees Wilson Kemija - Heinrich Otto Wieland Fiziologija ali medicina - Julius Wagner-Jauregg Književnost - Henri Bergson Mir - Ferdinand Buisson, Ludwig Quidde


Zgodovina Foresta Naslov sporočila: Zgodovina Foresta Sre 31 Dec 2008 - 11:56 V deželi brez imena je pred 5.000 leti vladal mir. Škratje so delali v rudnikih daleč na severozahodu in se niso menili za ljudi. Njim najbljižja naselbina je bil Etahirous, a imeli niso tako rekoč nobenih stikov, le zaradi samotnih popotnikov so vedeli drug za drugega. Ljudje so živeli tudi v Minirimonusu in Belerindusu. Škratje pa so že takrat živeli v dveh mestih: Ephel Duathu in Fin Hollenu. A vse se je spremenilo pred 4.500 leti, ko so v deželo pripluli vilini. Prišli so daleč iz vzhoda in se začasno naselili na majhnem otočku Sumatolu, od tam pa počasi raziskovali deželo. Ena skupina, ki jo je vodil Gilian II., je obšla gore in našla Etahirous. Med nevednimi ljudmi so pustili velik vpliv. Mesto so preimenovali v Ethir, razširilo se je in zaživelo. Prebivalci so bili dobri in pošteni in vilini so jim pomagali razviti gospodarstvo in trgovino. Tudi ko so vilini odšli proti severozahodu, je mesto nadaljevalo z razvojem. Zdelo se je, kot da bi vilini tam pustili iskre svojega razuma in odločnosti in Ethir se je zelo lepo razvijal, četudi je imel nekoliko odročno lego. Isti vilini so nato na svoji poti proti severozahodu našli velik gozd in se sklenili tam tudi naseliti. Vendar so še pravočasno spoznali, da tam že nekdo živi in po nekaj dnevih potovanja so našli škrate. Vilini so ji prezirali, saj so menili da so nerazviti rudarji in skušali so jih pripraviti do tega, da bi zaživeli kot ljudje v Ethiru; da bi trgovali z ljudmi in razvijali gospodarstvo. Škratje pa niso bili tako podobni vilinom kot ljudje in so se v skladu s svojo tradicijo in izročilom uprli. Sklenili so, da ne bodo poslušali nekakšnih prišlekov in bodo nadaljevali s svojim starodavnim delom. Tako so se vnele bitke, saj ognjeviti vilini niso prenašali, da bi jih 'pritlikavci', kot so jih imenovali, zavrnili, prav tako ognjeviti škrati pa niso prenašali, kako so jih 'prišleki' poskušali prisiliti v spremembo njihovih običajev. Vendar je bilo vilinov premalo in njihovi pogajalci so uspeli skleniti nekakšno mirovno pogodbo s škrati. A zamera med ljudstvoma je ostala. Vilini so odšli na jug, saj se je na zahod raztezala pusta pokrajina in upali so, da bodo našli gozdove, primerne za naselitev na jugu. Res so kmalu prišli do njih in se naselili v gozdu Araw, ob reki Lithlad. Njihova naselbina pa je bila pozneje poimenovana Elwe. Druga in večja skupina vilinov, ki jo je vodil Neorfin III., je pri gorah za razliko od prve zavila levo in potovali so skozi pusto pokrajino. Ko so že skoraj prišli do Minirimonusa, jih je dohitel sel Giliana II. in jim povedal o Ethiru. Odločili so se, da povežejo mesti in tako je večji del skupine pod vodstvom Ulissa I. začel z gradnjo ceste čez gorski prelaz. A manjša skupina, vključno z Neorfinom III. je spoznala, kakšni so prebivalci Minirimonusa. Tam so se hoteli za nekaj časa ustaviti in dobiti zaloge hrane in vode, a mesto je bilo že takrat zlo. Čeprav so mestu dali ime Min-Rimmon (prebivalci so ga privzeli šele kakšnih 20 let pozneje in trajalo je še 40 let, da je ime postalo tudi uradno) in ogromno pripomogli k njegovi povezavi z Ethirom, pa v samem mestu niso pustili sledov. Razlog je preprost - nikoli niso niti prišli vanj, saj jih je množica vojakov napodila stran. Mesto je bilo takrat na veliko višji razvojni stopnji kot Ethir pred odkritjem vilinov in tako dodatnega razvoja niti niso potrebovali. Vojščakov pa je bilo veliko več od izmučenih vilinov in tako so jih kjub njihovi magiji (ki pa je bila tudi dokaj nerazvita) uspeli pregnati - ne pa tudi premagati. Vilini so bežali do gore Anole in se skrili v jamo, da jih vojščaki niso našli. Ker jih je gora 'rešila', jo vilini od tedaj obravnavajo za sveto. Ko so vojščaki odšli, so nadaljevali na zahod in našli gozd, ki so ga poimenovali Lathles, svojo naselbino tam pa Noldorian. Za naselbino Elwe še niso vedeli, saj je sel tiste skupine domneval, da so se ustalili nekje na severozahodu, saj ni vedel za škrate. Kaj pa skupina Ulissa I.? Zgradili so še kar dobro cesto in prispeli v Ethir. Tam so jih sprejeli z odprtimi rokami in jih napotili na pot, kamor so odšli vilini pod vodstvom Giliana II. A namesto na viline so naleteli na škrate, ki pa so misllili, da gre za iste viline kot prvič. Razjezili so se, ker naj bi kršili mirovno pogodbo, a jim je na srečo uspelo rešiti nesporazum. Nekaj bolj dobrovoljnih škratov iz Ephel Duatha jim je povedalo, da so vilini odšli na jug. Tako so odšli še oni in našli Elwe ter se jim pridružili. Vendar je vse precej skrbelo, kaj se je zgodilo z vilini Neorfina III. Nekateri so jih hoteli iti iskati na vzhod, a so na srečo prej razposlali raziskovalce po gozdu in eden od njih je našel Noldorian. Mesti sta se povezali in delavni vilini so hitro zgradili cesto med njima. Tretja skupina je odšla na pot pod vodstvom Jaela II. Do gor niso prišli, saj so takoj odpravili na jug in ne na zahod, kot prvi dve skupini. Prišli so do Belerindusa in se tam za nekaj časa ustavili, vendar niso pustili takšnega vtisa, kot tisti v Ethiru. Jael II. je bil bolj miroljuben in je hotel pustiti ljudem, naj se razvijejo po svoje. Pa tudi sami so bili že precej razviti. Vseeno pa so precej pripomogli k razvoju boljših ladij, pa tudi mesto so preimenovali v Beleriand. Nekateri vilini so se tako zaljubili v to mesto, da ga sploh niso zapustili (tako je nastalo prvo mesto vseh ras). Drugi so se ob reki Nicotanii odpravili na zahod in prispeli do prekrasnega kraja, kjer so blizu tekle tri reke, pa tudi prostor sam je bil zelo lep. Odločili so se tam postaviti mesto, kjer bodo v svobodi živeli vsi, vse rase. To so tudi storili in mesto povezali z Beleriandom. Vendar so raziskovali naprej na zahod, saj so želeli izvedeti, kaj se je zgodilo z drugimi vilini. Obšli so goro Anolo in vse griče okoli nje, šli mimo jezera Falay in našli Noldorian. Izmenjali so si vse informacije, ki so jih vedeli o tem svetu in tako so tisti pod vodstvom Jaela II. izvedeli za Ethir, škrate in Min-Rimmon. Nekateri vilini, ki so bili bolj navezani na gozd, so ostali v tem mestu ali pa so šli živet v Elwe. A večina je z Jaelom II. odšla nazaj. Ko so prispeli nazaj v svoje mesto, poimenovano Lossarnach, so se odločili zgraditi cesto do Min-Rimmona. Niso se želeli povezovati z njihovimi zlimi prebivalci, vendar so hoteli imeti stik z Ethirom, saj so slutili, da bi jim povezava med mesti prinesla koristi. Vendar je miren in bister Jael II. vseeno komuniciral z prebivalci Min-Rimmona in čeprav so bili na različnih straneh, so se vseeno nekako razumeli (no, vsaj pobili se niso med sabo). Tako so sklenili, da bosta mesti živeli v miru med sabo. Vendar je Jaela II. gnala volja po raziskovanju in spoznavanju novega sveta in ker je bil že tako visoko na severu, je sklenil obiskati škrate. Vilini iz Noldoriana so mu povedali, kje živijo in odpravil se je na severozahod. Z njim je šla skupina vilinov, ki so mu bili zvesti in niso ostali v Beleriandu, Noldorianu ali Lossarnachu. Po dolgem in napornem potovanju so prispeli v Fin Hollen. Jael II. je spet pokazal svoj neverjetni talent za komuniciranje z bitji, ki mu niso naklonjena in tako so z škrati postali kar dobri prijatelji, vsaj s tistimi na svetli strani. Le-ti so tudi privolili, da povežejo svoja mesta z preostalo deželo. S skupnimi močni so zgradili cesto, ki se je povezovala s tisto med Min-Rimmonom in Ethirom, saj je bila tako krajša, kot da bi jo zgradili naravnost do Lossarnacha. A niso se vsi škratje vrnili domov. Tisti bolj svobodnomiselni in radovedni so sledili Jaelu II. v Lossarnach in nekateri so se tam tudi naselili. Nekateri so tudi želeli videti morje in nekatere je le-to povsem očaralo; naselili so se tudi v Beleriandu in tako sta mesti res upravičili naziv mest vseh ras. Nazadnje urejal/a Leassi Tor 22 Jul 2014 - 10:11; skupaj popravljeno 7 krat Naslov sporočila: Re: Zgodovina Foresta Ned 30 Avg 2009 - 13:24 Precej let so živeli v miru. Dežela se je razvijala, a novih mest niso gradili in tudi povezav med njimi je bilo dovolj. Pred kakimi 3700 leti pa so v Min-Rimmonu začeli delovati alkimisti. Razvijali so temno magijo, ki so si jo sposojali od demonov in energijo shranjevali v posebnih kamnih. Med poskusi jih je veliko umrlo, najmočnejši pa so v končnem obredu z napojem, katerega recept se je že davno izgubil, postali čarovniki. To pomeni, da so bili nadarjeni za magijo in niso več umrli, če so se hoteli poslužiti kakega uroka, kot tisti prej. A magija je bila vseeno naporna in najprej so čarovniki mogli razviti svoje moči ter se jih naučiti nadzorovati. A ker so bili prav tako temni, kot ostali prebivalci Min-Rimmona, so se trudili uporabiti magijo na zle načine in uničili so velik del mesta, pobili veliko prebivalcev. Končno so jih imeli Rimmonovci dovolj in so jih izgnali iz mesta. Vsa ta magija jih je izčrpala in voljski se niso mogli upreti, prav tako kot pred toliko leti vilini. Takrat so se nekaj časa skrivali v pusti pokrajini in izčrpavali svoje moči do konca, da bi si priskrbeli hrano ter pri tem neznansko trpeli. Nekaj šibkejših čarovnikov je takrat tudi pomrlo in preostala deveterica čarovnikov se je zaobljubila, da se bo maščevala. Nadeli so si ime Popotniki pogube in se odpravili proti Lossarnachu v upanju, da tam niso izvedeli za njihove zle podvige v Min-Rimmonu. Res niso. A to jim ni prav veliko pomagalo, saj so jih zalotili že pri kraji hrane. Ko so naredili še nekaj neumnosti, so morali pobegniti iz Lossarncha. Tokrat so brez obotavljanja nadaljevali pot do Belerianda, kjer pa so zanje že vedeli. Stražarji so se dobro zavedali njihove nevarnosti in so jih hoteli ubiti. A Popotniki so ukradli ladjo in odpluli na Sumatol. Tam so živeli več let in nenehno kovali načrte, kajti hoteli so zavladati deželi. Bili so mnogo pametnejši kot poprej in zaradi nenehnega razvijanja njihovih moči so bolje nadzorovali svojo magijo. Odločili so se, da se bodo vrnili na skrivaj in ne bodo vzbujali pozornosti, ampak samo na hitro prevzeli oblast. Njihova moč je bila resnično velika, poleg tega pa so obvladali širok spekter urokov. Tako so se po najkrajši možni poti odpravili do kopnega in potovali do Min-Rimmona. Vendar se jim je zdelo mesto premočno, kajti takrat je imelo izjemno krutega in odločnega vladarja. Ta je okrepil obzidje, postavil straže in preveril vsakogar, ki je prišel v mestu, po ulicah pa so patruljirali vojaki. Tako so se odločili, da bodo najprej zavladali Ethiru. Prišli so v mesto in v prijaznem ter šibkem mestu jim ni moglo nič preprečiti, da bi ubili vladarja in se razglasili za kralje. Zaprli so izhode iz mesta in kruto pobijali prebivalce ter jih zasužnjili. Njihove metode so bile grozljive, a uspehi prelepi, večina izjemnih arhitekturnih dosežkov in najlepših stavb tam izvira iz tistega obdobja. Vendarle je bilo nekaj ljudi dovolj pogumnih, da so poskušali pobegniti in le peščici je uspelo. V nevarni poti do Lossarnacha so tvegali življenja, da bi prosili mesti vseh ras za pomoč. Tisti, ki so preživeli, so prišli do lossarnaškega kralja in ta jim je sklenil pomagati, saj so bili z Ethirom zavezniki. Zbrali so majhno vojsko, ki so jo sestavljali tudi Beleriandčani in šli pomagat Ethiru. Čarovniki so bili mnogo močnejši, kot takrat v Min-Rimmonu. A vendar so po dolgotrajni bitki in številnih smrtnih žrtvah uspeli pobiti vseh devet Popotnikov. Skupina čarodejev je bila ubita in s tem tudi celotna čarovniška populacija Foresta. Res? Seveda ne. Trije od devetih čarodejev so imeli v Ethiru otroke in le dva od otrok sta preživela. Le eden oziroma ena, deklica po imenu Crolla, je imela svoje otroke. Iz tega neizogibno vidimo, da so vsi današnji čarovniki Crollini potomci. Čarovniki so skoraj izumrli, pa niso, in število ljudi s nadarjenostjo za čarovnijo je bilo vedno večje. Veliko od njih se sploh ni zavedalo, da imajo to sposobnost, veliko pa se je tega sramovalo in so to tudi skrivali. Ker pa se čarovniška sposobnost deduje na vsakega otroka, čarovniki nikoli po Crolli niso bili v nevarnosti pred izumrtjem. Ko so se 3000 let nazaj čarovniki razširili še po ostalih treh mestih, kjer so sicer živeli ljudje, pa so začeli obujati moč čaranja. Posebej v Min-Rimmonu, saj so se tamkajšnji čarovniki hoteli naučiti čarati, da bi imeli večje možnosti preživetja. Nekateri so potovali v Ethir in tam našli zapiske Popotnikov pogube, z njihovo pomočjo so zli izurjeni čarodeji spet zaživeli v Min-Rimmonu, čeprav jih je bilo malo. V obeh mestih vseh ras pa so živeli predvsem čarovniki na dobri strani, ki so pozitivno razvijali svojo magijo in jo začeli izkoriščati v dobre namene, čeprav so vedeli, da so nastali zaradi zla in da tudi njihova magija deluje s pomočjo le-tega. Od tedaj pa do danes se v deželi Forest ni veliko spremenilo. Zlo se je spopadalo z dobrim, a nobena bitka ni omembe vredna. Sile dobrega in zla so bile ves čas dokaj uravnotežene, nobeno ni moglo prevladati in dokončno uničiti drugega. Morda velja omeniti le, kako zelo so se po Popotnikih ljudje bali otočka Sumatola. Ko so na njem pristali vilini, so ga ljudje skorajda častili, sploh tisti iz Belerianda, ker so jih vilini pač prinesli napredek. Po Popotnikih pogube na ta otok nihče več ne pluje, med prebivalci velja za prekletega. Govori se o temnih urokih deveterice, ki še vedno vladajo na otočku. Zdaj, 3.000 let pozneje se v Forestu pripravljajo dogodki, ki bodo najbrž pretresli celotno deželo. Škratje ne upoštevajo starodavnih dogovorov in se pripravljajo na bitko proti vilinom, ti pa bodo morda prvič za pomoč prosili ljudi. Zlo iz Min-Rimmona se kot kuga širi po ostalih mestih. Se bo dobra stran uspela upreti, preden bo prepozno? Kateri bodo zmagali? Nazadnje urejal/a Leassi Tor 22 Jul 2014 - 10:10; skupaj popravljeno 3 krat Naslov sporočila: Re: Zgodovina Foresta Čet 23 Jun 2011 - 19:29 V deželi so na dokaj majhnem prostoru bivale 4 različne rase, vsaka s svojimi posebnostmi, tako svetlostranci in temnostranci in pravi čudež je, da je minilo 5000 let brez večje vojne. Da, bili so že spori, bile so bitke, mnoge med njimi zelo krvave, a nobena ni zajela vseh ras na obeh straneh. Pa označimo leto poleta prve škratje ptice vohunke z ena. Nasprotja so se pred nekaj leti začela zaostrovati in predvsem so k temu prispevali temni škratje. Na oblast v Fin Hollenu je prišla kraljica Naith. Dolga leta, stoletja so se škratje držali mirovne pogodbe, ki so jo davno sklenili z vilini. A Naith je bila drugačna. Ni se menila za stare zakone; za veljavno in resnično je imela samo to, kar je določila ona sama. Zato se je odločila, da bo enkrat za vselej premagala viline in da bodo v Forestu zavladali škratje. Na tisti prelomni dan so škratje v kraljevo palačo v Elweju poslali prve ptice vohunke. Želeli so čim več izvedeti o vilinskih načrtih za prihodnost, da bi jih lahko napadli, ko bodo najbolj šibki. Vendar je elwejska princesa Merenwen eno izmed modrih ptic ujela in jo prisilila, da ji pove, za koga in zakaj vohuni. Vilini seveda niso bili neumni - tudi oni so poslali v Fin-Hollen vohunko Saiaron, ki se ji je uspelo vtihotapiti v kraljičin grad, kjer je našla vojne načrte proti vilinom. Še dodatno pa so nasprotja zaostrili ljudje iz Min-Rimmona z voditeljem Zoglongom. Vilinov niso marali že od takrat, ko so prišli v deželo in jim ušli, in skozi mnoga stoletja se ta odnos ni kaj dosti spremenil. Ljudje so slišali za upore kraljice Naith in po tem so sklepali, da vilini postajajo vedno šibkejši, kar so želeli izkoristiti. Tako so tudi oni poslali vohuna po imenu Ralio Murer, ki je želel ugotoviti, kako močni so dejansko vilini. Vendar so ga vilini s pomočjo vilinke Tanie, ki je zbrala dokaze proti njemu in izvedela za koga vohuni, uspeli ujeti. Čeprav se Raliu ni uspelo vrniti domov, je bil on za viline dokaz, da jih temni ljudje nameravajo napasti. Takrat so vilini vedeli, da so ogroženi iz dveh različnih smeri. Bali so se napada temnostrancev in uničenja njihovih gozdov in mest. Vladarji Elweja in Noldoriana so se zato odločili za ukrepanje. Dobro so vedeli, da v spopadu ne morejo zmagati brez pomoči. Tako so na vilinskem zbirališču Aniriel zbrali veliko skupino svetlostrancev, ki je odpotovala v Lossarnach, Beleriand in Ethir in prosila vladarje teh mest za pomoč v spopadu, na koncu so poskusili zažgati Min-Rimmon. S tem so nekoliko preusmerili pozornost temnostrancev. Vendar pa tudi temnostranci niso mirovali. Ker se njihov vohun ni vrnil, so vedeli, da so izgubili presenečenje v napadu na viline. Zato so se odločili, da bodo ugrabili princeso Noldoriana, ki je zelo pomembna pri vilinih in jo odpeljali iz gozda. Bilo jim je zelo pomembno, da se bitka začne na njim domačem terenu, v puščavi severno od gore Anole. Res so na osrednjem trgu v Min-Rimmonu zbrali skupino temnostrancev in se odpravili na pot. Ugrabili so princeso, za katero so vilini poslali reševalno ekipo. To ekipo so temnostranci pričakali v zasedi v puščavi, jo napadli ... in tako v samem osrčju puščave poleti leta 2 začeli bitko, največjo bitko v zgodovini dežele Forest. Na začetku bitke nobena od strani ni posebej prevladovala, prav tako pa še ni bilo veliko borcev. Na strani svetlostrancev se je bojevala le reševalna odprava za princeso in tisti, ki so prispeli po tem, ko so zažgali Min-Rimmon, na strani temnostrancev pa le udeleženci ugrabitve princeske in prvi, dokaj majhen del okrepitev iz Min-Rimmona. Drugi, večji del še vedno ni prišel zaradi težav z požarom, ki so ga zanetili svetlostranci. Po nekaj urah bojevanja je prišlo do navala novih bojevnikov. Svetli strani so se pridružile okrepitve iz vilinskih mest, mest vseh ras, Ethira in Ephel Duatha, temni strani pa večji del okrepitev iz Min-Rimmona, pa tudi skupine bojevnikov iz mest vseh ras in Fin Hollena. Bitka se je razmahnila po veliko večjem prostoru kot sprva, prav tako pa so bile prve bojne vrste že globoko v območju nasprotnika. Obe strani sta se bojevali pogumno in vztrajno, a zdelo se je, da temnostrancem zmanjkuje tiste začetne energije, s katero so neustavljivo prodirali naprej, in so se začeli bolj braniti kot kaj drugega. Po drugi strani so svetlostranci šele zdaj začeli napadati, kot se spodobi, a so mnogi pri tem pozabili na izjemen pomen obrambe in so podlegli zvitim udarcem nasprotnikov. Vendarle sta na koncu prevladala domač teren in temnostranska zahrbtnost. Svetlostranci se kljub vsej svoji energiji niso mogli dolgo kosati z zvitimi obrambami nasprotnikov, z njihovimi podlimi zvijačami, krutimi nasmeški in rezili, željnimi krvi. Temna stran je zmagala in pregnala majhno skupino preživelih svetlostrancev daleč stran od puščave, v zelene gozdove Lathlesa in Arawa, do poslednje svetle točke v deželi. Na tisoče mož in žena je padlo tisti dan, dan, ki so ga kasneje poimenovali 'Bitka med dobrim in zlim'. Največjo škodo so utrpeli škratje, tako svetli kot temni. Nešteto jih je padlo med pogumnim, a vendarle neenakim bojem z ostalimi rasami. Redki posamezni škratje so sicer preživeli, a rasa je z bitko med dobrim in zlim v deželi Forest izumrla. Po celoletni vladavini teme, ko se je zdelo, da ni več upanja, pa se sedaj, v poletju leta 3, kažejo prvi znaki zbiranja preostalih svetlostrancev. Svetla stran se krepi in organizira. Ji bo v tem poletju uspelo premagati črnino, ki je legla na deželo po zmagi temnostrancev? Naslov sporočila: Re: Zgodovina Foresta


source: fineweb

text: (foto: Getty Images) Frank Lampard šteje že 33 let in tisti, ki vztrajajo, da morajo Londončani poleti izvesti remont svoje ekipe, med nogometaši, ki utegnejo zapustiti klub, pogosto vidijo tudi Lamparda. Toda izkušeni vezist o tem ne razmišlja. Sam namreč namerava vztrajati še dolgo, želi postati podobna klubska legenda, kot sta pri Manchester Unitedu Paul Scholes in Ryan Giggs. "Obožujem Chelsea in upam, da bom tu dlje kot le še eno sezono. Ko gledam Paula Scholesa in Ryana Giggsa in ko vidim, kako še vedno igrata, si želim sam podobno početi pri Chelseaju," je za Daily Mirror dejal Lampard. Pred leti je, priznava, tudi Lampard razmišljal, da bi šel igrat nekam v tujino, vendar je vesel, da je ostal zvest Chelseaju: "Pred tremi, štirimi leti sem razmišljal, da bi odšel na tuje, to drži. Odločil pa sem se, da bom dolgo ostal pri Chelseaju. John Terry in Steven Gerrard dokazujeta, kaj se da doseči. S klubom se nameravam pogovoriti poleti in če me bodo še naprej želeli, bom z veseljem nadaljeval. Z leti seveda ne moreš igrati več tako dobro kot včasih. Vseeno pa mislim, da lahko še veliko dam. Še vedno se počutim dobro in sveže, v nogometu pa uživam kot še nikoli doslej." Lampard je v Chelsea prestopil leta 2001. Pred tem je igral za West Ham, preizkusil pa se je tudi na posoji pri Swanseaju.


črni PU sprednji del zadrge z zadrgo - Lupsona DomovVsi izdelkičrna PU sprednja zadrga slim tank vrh črna PU sprednja zadrga slim tank vrh Sexy / Punk / Club slog


Kdaj parfumom poteče rok trajanja? Planet lepoteNega obraza in telesaDišaveKdaj parfumom poteče rok trajanja? 1. dec 2015 10:14 Za razliko od hrane kozmetiki rok trajanja ne poteče tako hitro. Pravzaprav tudi roki uporabe, ki so navedeni ... ... na embalažah, niso nekaj, na kar bi se lahko zanašali – ob shranjevanju na temnem in hladnem se rok trajanja podaljša za več mesecev ali celo let, medtem ko se bo, če boste imeli izdelek na toplem in vlažnem, rok trajanja precej skrajšal. Še zlasti pa imajo dolg 'rok trajanja', če to sploh lahko tako imenujemo, parfumi. Večina parfumov je uporabnih leta in leta, tudi po 10, 15 let in celo več, če so kakovostni in ustrezno shranjevani. Kaj pomeni ustrezno shranjevanje pri dišavah? Predvsem stran od svetlobe in toplote. Kako vedeti, ali je parfum še uporaben in kako ga shranjevati tako, da mu boste rok trajanja podaljšale na več let? 1. Parfumi s težjimi osnovnimi notami trajajo najdlje. Pa ne le to – vonj lahko tekom časa postane celo bogatejši, kakovostnejši. Tipična primera tovrstnih parfumov sta orientalska (in za večini pretrežka vonja) Yves Saint Laurent Opium in Calvin Klein Obsession. Temeljita namreč na močnih lesnih osnovnih notah kot sta pačuli in vetiver, ki se z leti še izboljšata. Po drugi strani pa sveži citrusni, zeleni in cvetlični vonji ne trajajo tako dolgo, ker so lažji in hitreje hlapijo. Seveda pa to ni pravilo – kot omenjeno, je veliko odvisno od tega, kje in kako jih shranjujete. 2. Direktna (sončna) svetloba in toplota sta faktorja, ki najbolj uničita dišave, enako velja za večja hitra nihanja temperature. Najbolje je shranjevati parfume na sobni temperaturi okoli 20 stopinj, stran od virov toplote, svetlobe in vlage. Idealno mesto je omara, predal s perilom ali kakšna shramba – lahko pa celo hladilnik – kar bo preprečilo propadanje dragocenih dišavnih esenc. 3. Naslednji največji sovražnik parfumov pa je zrak. Ta povzroči, da se sestavine na nek način okužijo in parfum oksidira. To seveda takoj ugotovite po spremenjenem, ponavadi neprijetnem, bolj rezkem vonju. 4. Če imate veliko parfumov in jih uporabljate izmenično, kar pomeni, da vam, trajajo dolgo časa, izberite takšne, ki vsebujejo več alkohola in eteričnih olj – tako bodo trajali dlje časa, tako na vaši koži kot tudi v steklenički. Idealna izbira je Eau de Parfum. Jasno je tudi, da dlje časa trajajo parfumi na sprej kot pa tisti, ki se jih odpira in so tako neprestano izpostavljeni novemu zraku, a takšni so v današnjih časih na srečo redkost. Skratka, parfumom dejansko poteče rok trajanja, kar pomeni, da se vonj spremeni. A ni nujno, da na slabše, lahko vam bo novi vonj še bolj všeč, zato ni nujno, da ga zavržete. Predvsem pa se, tako kot tudi pri vsej ostali kozmetiki, na prvem mestu zanašajte na svoje čute – torej ne glede na uradno naveden rok trajanja: če izdelek ni spremenil vonja, barve in teksture, je zagotovo še uporaben.


text: Na POP NON STOP in VOYO tudi Pisma sv. Nikolaju Prihajajo božični filmi in risanke! Ob koncu leta si vsi zaslužimo lepe zgodbe. Izberi svojo na VOYO, kjer smo poskrbeli za pester izbor božičnih risank in filmov. Med njimi so Božična zgodba, Črni božič in Spopad žarnic pa tudi Žabec in prijatelji ter Filip. Zagotovo se sami pri sebi nejeverno nasmehnete, ko že novembra vidite police v trgovini okrašene z adventnimi venčki, rdečimi pentljami, umetnimi snežinkami, plišastimi jeleni v naravni velikosti in vso drugo praznično šaro. Potem je tu še prva praznična pesem, ko si mislite: ''No, pa smo tam.'' Pri tekanju po trgovinah, dolgih spodnjicah, drsanju po poledenelih ulicah, praskanju ledu z avtomobilskih šip, pijanih turistih z jelenjim rogovjem na glavi ... A tudi predpraznični čas ima svoj čar. Ni samo tobogan za skeptike in samske, ki se praznikov bojijo kot hudič križa. Predvsem je veliko veselje v otroških glavah. Pa veselje vseh tistih, ki se radi valjajo po snegu. Na smučeh drvijo v dolino ali pa z lopato strašijo sosede. Ne pozabimo na romantike, ki delajo lastovke in piruete na zaledenelih jezerih. Na babice, ki po polju lovijo vnučke, ki v copatih in pižami vlečejo sani proti bližnjemu hribu. A na decembrski dan ni lepšega od toplega doma. Ko se s skodelico toplega čaja ugnezdimo pod odejo in si privoščimo zvrhano porcijo božičnih filmov. Ali dolgih juter, ko se otroci v družbi kruha in marmelade topijo ob prazničnih risankah, zagotovo jih zanima, kaj na božič pravi Grozni Gašper. Ob koncu leta si vsi zaslužimo lepe zgodbe. Tudi na VOYO. Poleg božičnih filmov na VOYO velja omeniti tudi romantično komedijo slovenskega režiserja Mitja Okorna Pisma sv. Nikolaju, ki prihaja na spored POP NON STOP (KINO) in na VOYO na božič 25. decembra.


Urinska inkontinenca - Nasveti za zdravo življenje! - Nasveti za zdravo življenje! Nasveti za zdravo življenje! 15Jun2016 Objavljeno v kategoriji: Izobraževanje Inkontinenca je nehotno zadrževanje urina, za katero obolevajo tako moški kot ženske. Normalni mehur zdrži približno 0,5 l urina, potrebo po uriniranju pa začutimo pri približno 0,25 l urina. Skoraj vsaka tretja ženska ima težave z inkontinenco. Poznamo stresno, urgentno inkontinenco, owerlow, refleksno in kombinirano inkontinenco. Vzrok za stresno inkontinenco je insuficienca sečnice (popuščanje ligamentov) ali pa oslabelost mišic zapiralk sečnice. Urgentna inkontinenca je povezana z močno potrebo po uriniranju, zaradi nehotnega krčenja sečnega mehurja ali prevelike občutljivosti sečnika. Pri owerlow inkontinenci seč kronično zastaja v sečnem mehurju, največkrat zaradi zapore v sečni cevi (povečana prostata, sladkorna bolezen, poškodba hrbtenice,..). Refleksna inkontinenca je predvsem nevrološka težava, ki je nezavedna, nehotna in neustavljiva. Kombinirana inkontinenca pa je kombinacija stresne in urgentne inkontinence. Konzervativno zdravljenje inkontinence je lahko s pomočjo biološko povratne zanke (bio feet back), medikamentoznega zdravljenja (predvsem pri nevrogenem mehurju in pri blagih oblikah stresne inkontinence s pomočjo estrogenov), funkcionalne električne stimulacije (FES; s pomočjo električnih tokov krepimo mišice) in s pomočjo keglovih vaj. Vaje pri katerih prekinjamo mikcijo, naj bodo le kot pripomoček za to da se naučimo katere mišice je potrebno napenjati in ne kot vaje za urinsko inkontinenco, saj se načeloma izogibamo zastajanju urina. V pomoč le nekaj vaj, ki so v pomoč pri urinski inkotinenci. Vaja za krepitev mišic medeničnega dna, ki jih lahko izvajamo v vseh položajih (leže, sede, stoje), ponovimo jih najmanj 3-4 krat na dan: – Medenično dno stisnemo in kontrakcijo zadržimo tako dolgo kot lahko. Sledi odmor, ki je dvakrat daljši od kontrakcije. – Medenično dno trikrat močno in hitro stisnemo, nato sledi pavza. Vaje leže na hrbtu ponovimo 3-4 krat na dan, z vajami začnemo že zjutraj predno vstanemo. – Ležimo na hrbtu s prekrižanimi nogami, stisnemo obe nogi skupaj, nart ob nart, stisnemo skupaj tudi meča in stegni. Zadržimo v tem položaju in med vajo dihamo. Čutimo predvsem v analni regiji. – Ležimo na hrbtu, s skrčenimi nogami. Koleni imamo skupaj, stopali rahlo narazen. Istočasno stisnemo skupaj koleni in potiskamo podplate ob tla, dvignemo rebra in potegnemo medenično dno navzgor. Občutimo predvsem nožnico in sečnico. – Ležimo na hrbtu, napnemo trebušne mišice, stisnemo zadnjico, dvignemo medenico in povlečemo medenično dno navzgor. Med vajo ves čas dihamo. Za uravnavanje kontinence je zelo pomembna tudi pravilna drža telesa, ki zmanjšuje pritisk na medenične mišice, urejena prebava, normalna telesna teža, dihalne vaje in vaje za vensko črpalko. Potrebno je dovolj piti. Hodite na vodo na 3-4 ure tudi če vas ne tišči, pazite na zmernost uživanja pijač, ki vsebujejo kofein, izogibajte se alkoholu, prenehajte kaditi in predvsem prevzemite odgovornost za vaše zdravje in pričnite z vajami. V kolikor že imate težave je pri dvigovanju bremen najbolje če imate eno nogo pred drugo, težišče na stopalih, pred dvigom izdihnite da tako zmanjšate pritisk v trebušni votlini. Blanka Koščak Tivadar, dipl fiziot. Pnf in Cyriax terapevt 5 najpogostejših dejavnikov pri kronični utrujenosti 1 komentar na članek “Urinska inkontinenca” dober dan! verjetno da bom v kratkem doživela svoj prvi spolni odnos.že od rojstva imam zaradi operacije lipoma na spodnjem delu hrbtenjače,nevrogeni mehur in urgentno inkontinenco, zato so določene stvari v mojem življenju otežene.ena iz med njih je tudi spolnost.ob orgazmu,ali še preden pride do njega, se vedno zgodi, da mi nekaj urina uide, zato verjamem da bo s partnerjem ta izkušnja neprijetna.Iz tega razloga se obračam na vas, da mi svetujete kaj lahko glede tega storim.1x na dan se tudi katetriziram, vendar ob kakšni “razburljivi” situaciji moj mehur ne zadrži urina, in ga nenadno spusti.Prosim za kakršno koli pomoč glede inkontinence in spolnih odnosov.


text: Urbain-Jean Joseph Le Verrier, francoski astronom, astrolog in matematik, * 11. marec 1811, Saint-Lô, Manche, Francija, † 23. september 1877, Pariz, Francija Življenje in delo Njegov oče, nižji državni uradnik, je prodal svojo hišo, da bi lahko poslal sina na univerzo. Sinov uspeh je opravičil njegovo požrtvovalnost. Svoj prvi članek o astronomiji je objavil že leta 1831 še med študijem na Politehniki. Le Verrier je začel poklicno življenje kot kemik v Gay-Lussacovem laboratoriju, kjer je delal obetajoče raziskave s spojinami fosforja z vodikom in kisikom. Vendar se mu je leta 1836 ponudila priložnost, da postane profesor astronomije na Politehniki, kjer je delal. V vlogi astronoma se je tako znašel popolnoma po naključju. Ukvarjal se je z vprašanji nebesne mehanike, nadaljeval Laplaceovo delo in še z večjo točnostjo dokazal stabilnost Osončja. Gibanje Merkurja in Vulkan Arago ga je kot pomočnika opozoril, da bi bilo potrebno gibanje Merkurja natančneje preučiti. Njegovi točni računi so pokazali, da njegovo prisončje prehiteva za 40"/stoletje kot je napovedala Newtonova teorija. Leta 1845 je bil Le Verrier prepričan, da je med Merkurjem in Soncem še neodkrit planet. Imenoval ga je Vulkan, po rimskem bogu ognja Vulkanu, ker bi moral biti zelo vroč, saj bi zaradi bližine Sonca celo žarel. 26. marca 1859 je francoski zdravnik in ljubiteljski astronom Lescarbault gledal skozi daljnogled in bil priča nenavadni igri Sonca. Črna pika je šla preko Sončeve ploskve in izginil na drugi strani. Bil je prepričan, da je našel neznan planet. Črna pika se je premikala zelo hitro, zato je bila izključena Sončeva pega, ki bi se vrtela s Soncem. Ko je Le Verrier skušal izračunati odstopanje gibanja Merkurjeve elipse, se je zdelo počasnejše kot dejansko gibanje planetov. Iz tega je tudi sklepal, da so Venerino maso izračunali premajhno in da so njeno maso napačno prenesli na vpliv Merkurja. Vendar se je bolj nagibal k zamisli, da Merkurjev tir premika neznan planet. Poiskal je Lescarbaulta, da bi se prepričal o njegovih opažanjih, saj je bil Lescarbault zdravnik in ne astronom. Poleg tega si je želel dobiti njegov amaterski daljnogled. Njuno srečanje je bilo edinstveno v zgodovini astronomije. Znan astronom se je ponižal in poiskal neznanega skromnega ljubitelja. Najprej se je predstavljal z izmišljenim imenom, ko pa se je prepričal o zanesljivosti Lescarbaultovih opazovanj, je razkril, kdo je. Na osnovi Lescarbaultovih računov je Leverrier ocenil Vulkanov premer na 500 km, oddaljenost od Sonca pa 21,0652 m (30 m), kar je približno tretjina Merkurjeve in sedmina Zemljine polosi. Obhodna doba planeta naj bi bila 19 dni in 17 ur. Sam in mnogi drugi so poskušali pojasniti nepravilnost Merkurjevega tira z vplivom gravitacije takega namišljenega planeta med Merkurjem in Soncem, kar je bilo takrat aktualno, saj so na ta način odkrili Neptun in Pluton. Nekateri ljubitelji, kot na primer S. H. Schwabe so iskali takšen planet, še preden je Le Verrier objavil svoje izsledke. Vulkanov tir bi bil tako kot Merkurjev nagnjen na ekliptiko, zato ne bi prečkal Sončeve ploskve pri vsakem obhodu. Le Verrier je na osnovi svojih opazovanj izračunal celo trenutek Vulkanovega prehoda preko Sončeve ploskve. Po njegovi napovedi naj bi med Sonce in Zemljo prišel marca ali aprila leta 1860. Vendar ga tudi z vložitvijo velikega napora niso uspeli najti, čeprav so zelo skrbno preučevali okolico Sonca tudi ob vseh naslednjih Sončevih mrkih. Le Verrier je menil, da je šel Vulkan mimo Sonca ponoči. Marca leta 1862 ga naj bi spet odkrili. Angleški astronom ljubitelj Lummis iz Manchestra je odkril črn madež, ki je šel čez Sonce. Na osnovi njegovega opažanja so lahko še natančneje izračunali Vulkanov tir. Radau in Valz sta popravila polos na 21,201 m, obhodno dobo pa na 19 dni in 22 ur, kar se je skoraj ujemalo z Le Verrierovimi računi. Namesto da bi čakali, da gre Vulkan spet nepričakovano čez Sonce, bi ga bilo najbolje opazovati pri popolnem Sončevem mrku. Če bi teorije o Vulkanu držale, bi moral biti viden kot svetla pika za Merkurjem in Venero. 29. julija 1878 so lahko v ZDA opazovali popoln Sončev mrk. Najbolj sta se izkazala dva izkušena opazovalca. Watson je na observatoriju v Ann Arborju odkril zvezdo 2,5 stopinje jugozahodno od Sonca, astronom ljubitelj Swift, lovec na komete, pa je našel dve zvezdi 3 stopinje jugozahodno od Sonca. Prva zvezda je bila zanj θ Raka (θ Can), druga pa Vulkan. Oba sta trdila, da je Vulkan rdeč. Watson ga je opazoval skozi daljnogled in ni videl le svetlobe kot pri zvezdi, temveč je jasno zaznal ploskev, ki bi kazala na planet. Zdelo se je, da je primer rešen in, da so odkrili nov planet na osnovi Le Verrierovega dela, podobno kot pred 32 leti z odkritjem Neptuna. Vendar so se o njegovem obstoju proti koncu stoletja pojavljali dvomi. Najglasnejši je bil Newcomb. Astronome je opozarjal, da naj poročilom o Vulkanu ne verjamejo slepo. V preteklem stoletju je bilo 19 poročil o temnih lisah, ki naj bi šle čez Sonce. Skoraj vse so posredovali neastronomi ali ljubitelji s slabo opremo. Medtem pa so vsak dan opazovali Sonce tudi poklicni astronomi. Danes vemo, da takega planeta ni. Drugi so predlagali tudi asteroidni obroč. Do leta 1949 so opazili samo nekaj sporadičnih asteroidov od katerih bi lahko bil samo eden Vulkan. Ena od prvih fotografij snemana leta 1949 s kamero Smithovega daljnogleda s premerom 1264 mm (48 palcev) na Observatoriju Mt. Palomar je odkrila majhen asteroid s premerom 1,448 km (9/10 milje) kjer bi moral biti Vulkan. Imenovali ga naj bi Perifet. Nekateri so krivili za sukanje tudi Merkurjevo Luno, medplanetarni prah ali celo sploščenost Sonca, ki vpliva tudi pri drugačnih gravitacijskih teorijah. Hall pa je menil, da Newtonov splošni gravitacijski zakon ne velja natančno in, da gravitacija pojema hitreje kot s kvadratom razdalje. Precesijo Merkurjevega prisončja bi tako povzročal majhen dodatek k sili, kar je vedel že Newton. Obe domnevi, asteroidni pas in odstopanje Newtonovega splošnega gravitacijskega zakona sta povzročili več težav, kot naj bi jih rešili, zato so ju opustili. Kljub temu pa razburjenje okoli Merkurjevega gibanja ni bilo popolnoma brezplodno. Schwabe je na ta način odkril cikel Sončeve aktivnosti, nekaj kar je gotovo pomembnejše kot slučajno odkritje Vulkana. Le Verrier si je s svojimi raziskavami Merkurjevega tira leta 1846 pridobil mesto v Francoski akademiji znanosti (Académie des sciences). V letih od 1855 do 1877 (v letu 1859) je še točneje dognal, da se prisončje Merkurjevega elipsoidnega tira premika za še dodatnih 38"/stoletje več kot je kazal njegov izračun motenj kroženja planeta okoli Sonca. Problema Merkurjevega prisončja ni mogla rešiti niti generacija, ki je prišla za njim. Problem je ostal njegov edini neuspeh. Vendar je bil ta neuspeh pomembnejši za prihodnost znanosti kot njegov uspeh pri Neptunu. Neuspeh je potrdil, da Newtonova teorija gravitacije, ki jo je potrdilo odkritje Neptuna, ni popolnoma pravilna. Te Merkurjeve nepravilnosti je pojasnila šele Einsteinova splošna teorija relativnosti in je imel na neki način Hall prav, čeprav se je pokazalo, da je problem globlji. Leta 1882 je Newcomb popravil Le Verrierovo vrednost na 43". Leta 1895 je na osnovi točnih podatkov Merkurjevega gibanja navedel 42"/stoletje, kar se je pozneje lepo skladalo z Einsteinovim teoretičnim premikom. Tako je po napovedi za 41" ± 2" na stoletje ostala razlika pri hitrosti precesije Merkurjevega prisončja od opazovane. Razlika med opazovano in napovedano lego Merkurja je tako naraščala za 8" na stoletje. V splošni teoriji relativnosti se prisončje suče, enostavno rečeno, ker sta prečno in radialno gibanje povezani. Premik je: kjer je spremenljiv lomni količnik: in gravitacijski polmer: ter (Lorentzev faktor): in razmerje hitrosti telesa s svetlobno hitrostjo . Pri telesu, ki je zelo daleč od singularnosti je , zato . Pri tem se svetloba ne prelamlja in je , telo, v tem primeru Merkur, se glede na svetlobno hitrost giblje zanemarljivo počasi, da je in tudi . Po izpopolnjenem 3. Keplerjevem zakonu za Merkur je: Če se zanemari maso Merkurja glede na maso Sonca , je sprememba precesijskega kota za Merkurjevo prisončje v 100 letih: kjer je velika polos Merkurjeve elipse m, Merkurjeva siderična revolucija d, hitrost svetlobe v vakuumu c = 2,99792458 · 108 m/s in izsrednost Merkurjeve elipse . Čebotarev je leta 1941 izmeril 42,65". To je samo majhni del zasuka, ki ga niso mogli pojasniti drugače. V celoti se Merkurjevo prisončje zasuče za 5614" na stoletje. Največji del zasuka, 5039" na stoletje povzroča precesija zemeljske osi zaradi Lune in Sonca na masni kvadrupolni moment Zemlje, kar usreza polnemu krogu v platonskem letu (približno 25.765 let). Del 575" na stoletje pa povzroča motnja drugih planetov. Tudi drugim planetom se na enak način njihovo prisončje premika (Venera 8,61", Zemlja 3,84", Mars 2,54" na stoletje), vendar jih zaradi malih vrednosti še niso uspeli opaziti. Precesija prisončja planetov je torej posledica krajevnih nepravilnosti v sami geometriji Sončevega gravitacijskega polja kot prostorsko-časovni ukrivljenosti. Ko Merkur sledi obrisom popačenega prostora blizu Sonca, se njegov tir naravno prilagodi kompleksni poti v obliki gosto navite rozete. Gerber je leta 1898 privzel, da se gravitacija širi s končno hitrostjo in da to prizadene potencialno energijo. Preko Lagrangeevih gibalnih enačb je prišel do enačbe za premik in s podatkom 41" izračunal hitrost gravitacije 3,05500 · 108 m/s, ki se ujame s hitrostjo svetlobe in elektromagnetnega valovanja. Einstein je izpeljal enačbo za premik v splošni teoriji relativnosti še preden je zapisal enačbe polja v končni obliki. Gehrcke je nasprotoval njegovi teoriji, hvalil je svojo in ponovno objavil Gerberjevo delo. Kaže, da Einstein ni vedel za Gerberjevo delo. Von Seeliger je opozoril na slabost Gerberjeve izpeljave sile, von Laue pa je poudaril, da lahko zajame končno hitrost samo retardirani potencial. Takrat pa ne moremo privzeti, da Sonce miruje. Dodatno drugačno razlago se najde v Jordan-Brans-Dickeovi tenzorsko skalarni teoriji gravitacije. Sonce je sploščeno zaradi vrtenja in je treba upoštevati dodatne člene masnega kvadrupolnega momenta v gravitacijskem potencialu, ki ga ta teorija poda s skalarnim poljem χ in ta povzroča sukanje prisončja. Kot premika je v približku: kjer je delež skalarnega polja χ s > 0,01. Te vplive so opazovali R. H. Dicke, H. M. Goldberg, H. A. Hill in R. T. Stebbins z univerze v Princetonu. Teorijo zavračajo, ker vrtenje Sonca nosi s seboj tudi vrtenje njegovega jedra, ki ni združljivo s stacionarnim modelom Sonca in še meritve Sončeve sploščenosti so zelo težavne ter še ne dajo dovolj točnih podatkov, tako da splošna teorija relativnosti ostaja v veljavi. Pri dvojnem pulzarju PSR 1913+16, ki vsebuje dve sesedli telesi z masama 1,44 mase Sonca, je zaradi njunega medsebojnega gibanja njuna elipsa zelo iztegnjena. Pod takšnimi pogoji je precesija periastrona že 4 stopinje na leto, kar že lahko zelo dobro opazujejo. Kako si lahko danes tudi razlagamo Lescarbaultovo opazovanje, ki je francoske astronome prepričalo, da Vulkan obstaja? Vse skupaj je bilo skrajno nenavadno. V istem času je proučeval Sonce tudi francoski astronom Emmanuel Liais v Braziliji, vendar ni opazil nič nenavadnega. Njegova beseda pa ni veljala nič v primeri z Le Verrierovo. Lescarbaultov daljnogled je bil nezanesljiv in je pačil sliko. Le Verrier je po svojem slavnem obisku omenjal poškodovane naprave in napačne meritve. Kljub temu je sprejel Lescarbaultovo trditev, da je videl Vulkana. Le Verrier je to utemeljil s tem, da je Lescarbault moral delati nadvse vestno, saj sicer s takšno opremo ne bi mogel videti prav ničesar. Leta 1891 se je pokazalo, ko je Lescarbault pred Francosko Akademijo znanosti pojasnil, da je v ozvezdju Leva odkril novo zvezdo. Izkazalo se je nasprotno, da je zvezda Saturn. Lescarbault je bil slab opazovalec in je sam sebe prepričeval, da je videl nov planet. Najbrž je videl Sončevo pego ali ptico, mogoče je šlo za okvaro na njegovem daljnogledu. Tega ne bomo nikoli izvedeli. Watson in Swift sta bila nedvomno boljša opazovalca, vendar so bile njune risbe nepopolne. Oba sta zvezdo opisala kot slabotno žarečo, s sijem +4,5m. Če naj bi Vulkan vplival na Merkurjev tir, bi moral imeti 3 do 4 krat tolikšno maso kot Merkur. Poleg tega bi, če bi se res nahajal tako blizu Sonca, odbijal mnogo več svetlobe in bi bil veliko svetlejši kot Merkur, žarel pa bi vsaj tako kot Venera, desetkrat svetleje od Sirija. Watson in Swift sta Vulkan najbrž zamenjala s kakim kometom, ki je letel mimo Sonca. Vsekakor pa je mogoče, da obstajajo manjša nebesna telesa, ki so še bližje Soncu kot Merkur. Morda so to majhna skalnata telesa s premerom 10 do 15 km, podobna asteroidom med Marsom in Jupitrom. Leta 1979 je ameriška raziskovalna skupina izračunala, da bi tu na vsak način lahko obstajal roj milijonov majhnih asteroidov do 3 milijone km daleč od Sonca. Mogoče tvorijo kolobar, kakršnega imajo Jupiter, Saturn ali Uran. Tudi Henry C. Courten stalno fotografira Sončeve mrke, da bi določil položaj asteroidov. Prepričan je, da v pasu asteroidov v Merkurjevem tiru prevladuje velikanski asteroid s premerom 130 do 800 km, tako nekako kot Cerera v asteroidnem pasu med Marsom in Jupitrom. Cerera ima maso kot vsi drugi asteroidi skupaj. Če bodo vesoljske raziskave kdaj potrdile obstoj tega asteroidnega pasu, bo veliki asteroid prav gotovo dobil ime Vulkan, čeprav bo velik le desetino svojega izginulega in neodkritega soimenjaka. Ti asteroidi so Vulkanoidi. Odkritje Neptuna Uran, ki ga je odkril William Herschel, je bil tedaj najbolj oddaljen znani planet. Tudi v njegovem gibanju so opazili nepravilnosti. Bil je 1,5 ločne minute oddaljen od mesta, kjer bi moral biti po napovedih Newtonove teorije gravitacije. Nekaj mesecev preden je Adams seprembra 1845 končal s svojimi preračuni lege novega sedmega planeta, je Arago prigovarjal Le Verrierju na Pariškem observatoriju, da razišče možnost obstoja tega neznanega planeta, ki bi povzročal motnje v gibanju Urana. Nekateri astronomi kot sta Bessel in John Herschel so to predlagali že prej. Le Verrier se je dela neodvisno lotil na povsem drugačen način kot Adams. Že novembra 1845 je objavil članek, ki je govoril o tem, da niti Jupiter niti Saturn ne moreta povzročati razlik v gibanju Urana, kar je z natančnim računom pokazal Bessel. Tak zunanji planet bi vplival na Uran z dodatno gravitacijo, ki jo tisti, ki so do tedaj računali njegov tir, niso upoštevali. Leta 1846 je ekstrapoliral Titius-Bodejev zakon in dobil za srednjo oddaljenost neznanega planeta 38,8. Iz načina nepravilnosti gibanja je zaključil, da je nagib novega planeta priblično enak 0, ekscentričnost poti pa je po velikosti enaka ekscentričnosti Jupitrove poti. Junija 1846, ko je vmes vneto računal, je objavil izračunano lego in maso novega planeta. Airy se je na Le Verrierjev članek odzval podobno kot pri Adamsu. Tudi njega je v pismu spraševal, če njegova teorija pojasni tako odstopanja v oddaljenosti od Sonca kot odstopanja v legi na nebu. Le Verrier je takoj odgovoril, da njegova teorija pojasni obe odstopanji in istočasno prosil Airyja, če bi lahko v Greenwichu začeli iskati nov planet. Pariški observatorij je bil takrat slabše opremljen, astronomi pa so se bolj kot s praktičnim delom ukvarjali s teoretičnimi izračuni. Najboljši daljnogled v Angliji je bil v Cambridgeu. To je bil 300 mm refraktor. Zato je za iskanje prosil Challisa, ta pa se je dela lotil površno in planeta ni odkril. Opazoval je štiri noči in si narisal lego vseh teles na področju, ki ga je v svojem pismu označil Le Verrier. Nato je na hitro pregledal 39 teles na risbah iz prve in iz zadnje noči. Ker nobeno od njih ni spremenilo lege, je pregledovanje opustil in se lotil drugega dela. Ko Le Verrier iz Anglije predolgo ni dobil nikakršnega odgovora, je 18. septembra 1846 pisal v Berlin Galleu kot pomočniku, da bi se mu zahvalil za neke publikacije in ga prosil naj preveri ali je na označenem mestu kakšen nov planet. 23. septembra 1846 mu je v observatorij poslal vse izsledke svojih preračunov poti Neptuna. Galle je od predstojnika observatorija Enckeja dobil dovoljenje za začetek iskanja. Že prvo noč je Galle skupaj s pomočnikom d'Arrestom po komaj uri iskanja našel majhno zvezdo, ki na karti ni obstajala, naslednje noči pa je odkril še njeno gibanje, potem pa še pri veliki povečavi tudi njeno planetno sled. Tako je Galle lahko določil lego planeta, ker so imeli v Berlinu čisto nove izboljšane zvezdne karte tistega dela neba kot pa v Cambridgeu, kjer je Adams končal potrebne preračune in jih pokazal Airyju. Novi planet je bil samo 52 ločnih minut od mesta, ki ga je izračunal Le Verrier. To je bilo pravzaprav srečno naključje, saj sta Le Verrier in Adams mislila, da je Neptun bolj oddaljen, ker sta se držala Titius-Bodejevega zakona. Galle je takoj naslednji dan pisal Le Verrierju in observatorija v Parizu in Berlinu sta slavila veliko zmago. V navdušenju, ki je sledilo, se je med francoskimi astronomi rodilo gibanje, ki ga je vodil Arago, in zahtevalo, naj se planet imenuje Le Verrier. Vendar je pametni svet prevladal in Le Verrier je sam imenoval ime po Neptunu, bogu morja, najbrž zaradi zelene barve planeta. Kasneje so seveda ugotovili, da so bili tudi Adamsovi računi pravilni in danes štejemo oba, Le Verrierja in Adamasa za odkritelja Neptuna. Lahko si predstavljamo, kakšen škandal je nastal v Angliji, ko se je razvedelo, kakšno priložnost sta zapravila Airy in Challis. V zgodovini astronomije bi lahko bilo zapisano: sedmi planet je odkril angleški astronom Challis po izračunih mladega angleškega astronoma Adamsa z daljnogledom, ki ga je skonstruiral angleški kraljevi astronom Airy, vendar je splet okoliščin narekoval drugačno zgodbo. V mesecu dni je Lassell v Cambridgeu odkril veliki Neptunov satelit in ga imenoval Triton, po Neptunovem (Pozejdonovem) sinu. Odkritje velikega planeta samo z računanjem je bilo najbolj dramatičen dosežek Newtonove teorije gravitacije in je seveda odstranilo vsak kanček dvoma o njej. Le Verrier je navdušeno sodeloval v revoluciji leta 1848 na strani republikancev, vendar je spremenil svoje prepričanje, drugače kot njegov prijatelj Arago, ko je Ludovik Napoleon prevzel oblast. Podpiral ga je celo potem, ko je ta izdal republikanska načela in se okronal za cesarja Napoleona III. Po Aragojevi smrti so Le Verrierja leta 1854 imenovali za desetega predstojnika Pariškega observatorija. Kot predstojnik se je ukvarjal z vsemi planeti Osončja in je natančneje kot kdorkoli prej izračunal popravke za tire, ki jih povzročajo medsebojne gravitacije. V letih od 1858 do 1877 so izhajali njegovi razvidi (evidence) za velike planete. Podobno kot Airy je bil tudi on togoten in nepriljubljen predstojnik, ki je iztisnil veliko dela od ljudi, ki so bili pod njim. Tisti, ki so imeli to smolo, da so morali delati pod njim, so ga tako sovražili, da so ga leta 1870 na zahtevo odstranili s predstojniškega mesta. Ko je njegov naslednik Delaunay leta 1872 umrl, je Le Verrier leta 1873 ponovno dobil to mesto, vendar z omejenimi pooblastili. Nasledil ga je Mouchez. Priznanja Nagrade Leta 1846 je za svoje znanstvene dosežke prejel Copleyjevo medaljo Kraljeve družbe iz Londona. Kraljeva astronomska družba (RAS) mu je leta 1868 in 1876 podelila zlato medaljo. Poimenovanja Po njem se imenujeta udarna kraterja na Luni (Le Verrier), na Marsu (Le Verrier), Neptunov obroč, ter asteroid 1997 Leverrier. Sklici Francoski astronomi Francoski astrologi Francoski matematiki Francoski akademiki Diplomiranci École Polytechnique Člani Francoske akademije znanosti Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Zlate medalje Kraljeve astronomske družbe Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Marsu


text: slogtpsrednjaizzivisept2012 [licensed for non-commercial use only] / Stran z vprašanjem S 5, kjer objavite svoje odgovore Stran z vprašanjem S 5, kjer objavite svoje odgovore Samomor je dejanje, s katerim si nekdo namenoma vzame življenje, ubije samega sebe. Odstotek samomorov na Slovenskem je zelo visok in sega v sam evropski, tudi svetovni vrh. Kljub resnosti samomorilne problematike pa Slovenija še vedno nima izdelanega programa za preprečevanje samomorilnosti kot jo imajo nekatere druge države. Več samomorov se pojavlja med mladimi, kar predstavlja velik družbeni problem. Samomorilno vedenje se lahko prepozna. Veliko se jih lahko prepreči s pomočjo, pogovorom v različnih inštitucijah. Če mladostnik ne osvoji pravilnih načinov reševanja problemov, ne uživa podpore staršev, se ne vključuje v družbo in ne čuti pripadnosti do neke skupine vrstnikov, se lahko tveganje za samomor poveča. Število samomorov se v Sloveniji povečuje iz leta v leto. Beseda droga ali francosko »drogue«, kar pomeni posušena zelišča ali kemikalije, iz katerih izdelujejo zdravila. Droge so snovi, ki zaradi svojevrstne kemične sestave povzročajo spremenjeno delovanje telesa in naše duševnosti vplivajo na naše počutje, odnos do ugodja, sveta in tudi smisla življenja. Psihoaktivne droge vplivajo na mišljenje, čustva in vedenje. Lahko so koristne ali škodljive, odvisno je od vrste, količine in pogostosti jemanja teh drog. Velikokrat mladi poizkusijo oz. uživajo droge, ker o drogah ne vedo dovolj. Ne poznajo posledic oz. se jih ne zavedajo. Med drogami je med mladimi najbolj razširjen kanabis oziroma konoplja. Družina je najpomembnejši dejavnik pri preprečevanju uživanju drog oz. pristni medosebni odnosi, dobra samopodoba,... Za odvajanje od drog obstajajo različne ustanove. Je pijača, ki ima na človeka lahko tako pozitivne kot negativne učinke. Od tega je odvisno kolikšno količino alkoholnih pijač zaužijemo, vrsto pijače in tako naprej. Od alkohola lahko zelo hitro postaneš odvisen. Za alkoholizmom se lahko zdraviš v ustanovah za alkoholike. Imajo posebne programe za ljudi ki, so zasvojeni z alkoholom. V Sloveniji je problem alkohola zelo razširjen. K temu v veliki meri pripomore tudi kultura. Petra Goli, Samomor-vzroki, preprečevanje in preiskovanje, 2012 Matej, Cigut, Osveščenost dijakov o škodljivosti kajenja, 2012 Sestavili smo svoj vprašalnik, da bi dijake in odrasle vprašali o naši temi. VPRAŠALNIK alkohol, droge, samomor- ODRASLI.doc Tukaj so naše ugotovitve. Ljudje v stiski.pdf Ema, Tomaž, Eva,, Anže Zakaj_se_ljudje.doc Odgovor: ObjavaSSFKZRazisNal-20121118-S5.pdf Z vprašanjem smo se ukvarjali tudi mi, našo nalogo lahko preberete tu: LJUDJE V STISKI. Lepe pozdrave pošljajo: Ines, Lucija in Matej at 8:26 am on Nov 20, 2012 Gabriela, pozdravljena! Ja, saj vem, saj vem:))) at 10:11 pm on Nov 19, 2012 Irena, to so pobožne želje ... lani sem bila med tistimi, ki so to počeli, bila sem skrajono pridna, drugi niso tega počeli ... glede na obliico dela in glede na to, da se vse objavlja zadnji trenutek in da še sploh ni vseh objav ... bo to očitno kar v redu.


Posredujemo pri prodaji 2-sobnega stanovanja na Taboru v Mariboru, ki se nahaja v 1.nadstropju večstanovanjskega bloka. Stanovanjska stavba se nahaja na frekventni lokaciji na Taboru, zagotavlja dostop do vse potrebne infrastrukture (vrtca, šola, trgovina, banka, pošta, zdravstveni dom, avtobusna postaja...).


AKTUALNO Multikonferenca Informacijska družba 2018 KONFERENCA KOGNITIVNA ZNANOST Vabilo za prispevke Kot je že tradicija, slovenska konferenca Kognitivna znanost, ki jo pod okriljem multikonference Informacijska družba na Institutu Jožef Stefan Ljubljana organizira Slovensko društvo za kognitivno znanost, tudi letos vabi vse raziskovalke in raziskovalce, ki se dotikate področja kognitivne znanosti, da predstavite svoje delo. Tema letošnje konference bo “Družbene, filozofske in etične implikacije raziskovanja v kognitivni znanosti”, dobrodošli pa so tudi prispevki z ostalih področji kognitivne znanosti. K spoznanjem na področju raziskovanja duševnosti vsaka disciplina prispeva specifične raziskovalne pristope, svoj znanstveni jezik in temu primerne formulacije spoznanj, zato bomo obravnavali prispevke z vseh konstitutivnih disciplin kognitivne znanosti: od nevroznanosti, filozofije, umetne inteligence, psihologije, jezikoslovja, antropologije do edukacijskih ved, ekonomije in drugih aplikativnih področij. Pri izbiri bodo imeli prednost prispevki interdisciplinarne narave, ki bodo poskušali premostiti vrzel(i) med raziskovalnimi pristopi, terminologijami in pogledi posamičnih disciplin. V upanju, da bo letošnja konferenca odprla prostor za povezovanje spoznanj domačih in tujih, mladih in izkušenih raziskovalk in raziskovalcev, vabimo vse, ki bi si želeli predstaviti svoje raziskovalne rezultate ali teoretsko delo, da pošljete svoje prispevke. Oddaja prispevkov, recenzentski postopek in objava Prispevke pošljite v obliki razširjenih povzetkov (do 4 strani vključujoč reference) na naslov iscogsci@gmail.com (v naslov sporočila dodajte frazo “ISCOGSCI 2018”). Prispevki morajo biti formatirani v skladu s predlogo multikonference, ki jo najdete na http://is.ijs.si/ (glejte “Oddaja prispevkov”). Prejeti prispevki bodo šli čez recenzentski postopek. Sprejeti prispevki bodo objavljeni v konferenčnem zborniku. Strokovni odbor bo izbrane prispevke predlagal (v razširjeni obliki) za objavo v interdisciplinarni reviji INDECS (http://www.indecs.eu). Roki in datumi - Rok za oddajo prispevkov: 2. september 2018. - Obvestilo avtorjem: 10. september 2018. - Rok za oddajo končne verzije prispevkov: 16. september 2018 - Datum konference: 11. in 12. oktober 2018, Ljubljana, Institut “Jožef Stefan” (v primeru manjšega števila sprejetih prispevkov bo konferenca potekala le 11. oktobra). Nadaljnje informacije Konferenca bo potekala predvsem v angleščini, sprejemali pa bomo tudi prispevke v slovenščini. Vstop na konferenco je prost, avtorji prispevkov pa se morajo registrirati (na http://is.ijs.si) in plačati kotizacijo. Za vse študente in alumne programa MEi:CogSci je prijavnina 50 eur, za vse ostale pa 100 eur. Za nadaljnje informacije glej domačo stran multikonference http://is.ijs.si/.


text: 30. 6. 2020 - 19.00 Dischord Records, 2020 Ko-ko-ko-korona, so kokodakale že kokoši, pa ne le v naši kurji državi. Dovolj! Co-Co-Co-Coriky! Dovolj je legalnega ali fake, naravnega ali kukavičje podtaknjenega virusa, ki naj bi se spet širil. Napočil je čas za drugačen virus, za prvenec benda Coriky, katerega izdajo je vsesplošna pandemija histerije prestavila kar dvakrat. Izdaja albuma bi se morala zgoditi že marca, šele junija pa je ta zagledal svetlobo CD-laserjev in začutil ostrino gramofonskih igel. Brez ozira na nenaden zasuk razmer na planetu in ne glede na negotovo prihodnost, ki smo si jo deloma ukrojili kar sami, pa se stari feni Fugazija ne bodo pustili motiti in bodo ob zvokih nove izdaje založbe Dischord Records zagotovo zastrigli z ušesi. Mimogrede: glede na splošno psihozo, ki vlada, ne bo odveč kdaj tudi javno zavrteti kakšne plošče Bad Brains, bendovih washingtonskih someščanov, ali No Brains No Tumors domače zasedbe 2227. Ne zamerite nostalgične sentimentalnosti recenzentu, ki je včasih godbo Minor Threata in Fugazija kot na recept vestno jemal nekajkrat na dan. Ampak tako je to, ko se vračajo legende, kar Ian MacKaye kot eden najvidnejših in najglasnejših pionirjev ameriškega hardkor panka zagotovo je. Ob vsakem novem projektu članov Fugazija se upanje na ponovno združitev benda obudi, novi albumi pa se – hočeš nočeš – ocenjujejo skozi prizmo njihovega briljantnega predhodnega dela. Nič drugače ni niti s Coriky, bendom, ki ustvarja že skoraj pet let in je šele zdaj končno izdal svoj prvi album. Supergrupa? Fugazi v malem? Troglavi organizem Coriky je bend, v katerem MacKaye soustvarja z ženo Amy Farina in fugazijskim prvoborcem, basistom Joejem Lallyjem. Prva je v devetdesetih letih bobnala v The Warmers z Ianovim bratom Alecom, kasneje pa v zakonskem duu The Evens posnela tri albume. Po drugi strani se je Lally naužil italijanskega sonca in poleg nekaj prezrtih solo albumov basiral tudi v jazzy postrockovskem triu The Messthetics. Na istoimenskem albumu Corikyja, ki ga je že februarja najavil prvi singel Clean Kill, se vsi člani oklepajo svojih primarnih glasbil, vokal pa ni le v Ianovi domeni, pač pa svoj lonček pristavita tudi druga dva člana. Coriky se s prefinjenimi posthardkor komadi najbolj približa nikoli pozabljeni instituciji Fugazi in njihovemu zadnjemu albumu iz leta 2001 The Argument – kolikor je to več kot četrt stoletja kasneje pač mogoče –, sploh takrat, ko Ian strese vokal nekdaj jeznega mladeniča. Če je bila pri The Evens v ospredju vokalna igra MacKaya in Farine, je ta zdaj oplemenitena z Lallyjevimi bas linijami, ki se iz ozadja polnokrvno pretihotapijo v srž komada. Zvočni izraz seveda ni tako agresiven kot pri zgodnjem Fugaziju – da Minor Threat sploh ne omenjamo – pač pa se vse vrti okrog osi zreli Fugazi–The Evens. Amy deluje kot varovalka, kot sidro, da barke Coriky ne odnese v bolj divje vode, kot na primer tiste, ki jih v stilu Fugazija danes še bolj burkajo bristolski Idles. In kljub temu da Ian ni več besen mladenič, kot je bil, brez zadržkov spregovori o političnih in družbenih temah. Lirično melodični Clean Kill, ki v finišu poseže po značilni Fugazijevi himničnosti in stop and go pavzah, govori o gumbih za masovno uničevanje na daljavo, ki izvršiteljem omogočajo, da ostanejo čistih rok, vendar pa mila in vode, ki bi izprala kri, nikoli ne bo zadosti. Drug lep primer družbene kritike je Inauguration Day, ki je Give Me the Cure nove generacije. Album sicer ni nastajal v senci koronavirusa ali umora Georgea Floyda, je pa zagotovo nastajal pod vplivom trumparij ameriškega predsednika Trumpa, na pol tudi našega predsednika, saj od naše marionetne miške ni kaj dosti prida – razen tega, da s pogostim čiliranjem zabava in jezi ljudstvo. »What's surprising is the expectation that we ever had a say about who'd be standing on that carpet on inauguration day.« V komadu Have a Cup of Tea nestrpno čakaš, kdaj se bo melanholični ritem razlil v "America is just a word but I use it" komada Stacks s plate Steady Diet of Nothing zgodnjih Fugazijev. Eden od vrhuncev je vsekakor drugi singel Too Many Husbands, ki z režečimi in domiselnimi riffi še najmočneje prikliče Fugazijevega duha. Najkrajši komad BQM govori o nehumano konfuznem času gesel in zloveščih algoritmov, ki nas peljejo žejne čez vodo: "We're eating something, but it's not food, menu operated by algorithm leaves us wanting but not in the mood". Ko smo že pri neizogibnih primerjavah, naj dodamo še to, da ima komad Shedileebop bobnarski uvod v stilu komada Ex-spectator s Fugazijevega albuma The Argument. Album zaključi Woulda Coulda, balada nežnih tihih tahitijskih zvokov, ki bi jo lahko pripisali tudi The Breeders, bendu sester dvojčic Kim in Kelley Deal. Skratka, Coriky je bend in album zrelih glasbenikov, ki so material pilili tako rekoč brez koncertov. Coriky ostaja mističen in igrivo lahkoten. Ni le novo poglavje Fugazija, pač pa je The Evens z dodatkom Lallyja. Ko prideta zraven še Canty in Picciotto, bo to spet Fugazi! Razpad benda nikoli ni bil uradno razglašen, pač pa je šlo le za hibernacijo. Vžigalica upanja še vedno tli.


7ea7 Sarah Al Saleh je izredno pozitivna ter srčna 16-letna Slovenka sirijsko - hrvaških korenin. Sirija je njena preteklost in sedanjost, Sirija so zgodbe njenega otroštva, pa tudi iskrena zaskrbljenost ob trenutni politični situaciji. Umetniške korenine njene družine pa se odražajo v njeni nadarjenosti za glasbo in ples. Več o Sarah v novi oddaji Kdo si pa ti?. Za prikaz vsebine morate omogočiti vtičnike za družbena omrežja (Twitter, Facebook, Scribble, ...), ki uporabljajo piškotke za sledenje uporabnikov. S pritiskom se strinjate z uporabo piškotkov! Na spletnih straneh RTV Slovenija uporabljamo piškotke, s pomočjo katerih izboljšujemo Vašo uporabniško izkušnjo in zagotavljamo kakovostne vsebine. Z nadaljnjo uporabo se strinjate z uporabo piškotkov - podrobnosti. | več o piškotkih


- soglasja za začasen priključek oziroma za vrtni priključek.


Olimpijski prvak, Britanec Mo Farah, je na svoji zadnji dvoranski tekmi postavil evropski rekord v teku na 5000 metrov. 18. februar 2017 21.13 Celje - Petra Koren (Kronos) je na državnem dvoranskem prvenstvu v atletiki v Celju zmagala v troskoku in s 13,56 metra potrdila normo za dvoransko evropsko prvenstvo marca v Beogradu, ki jo je imela že od lani. Tina Šutej (Mass) se je izkazala v skoku s palico in preskočila 4,42 metra. Na 60 m ovire je dvoboj dobila Joni Tomičič Prezelj (Olimpija), ki je z 8,35 sekunde za 11 stotink zgrešila normo za EP, Manca Šepetavc (Mass) pa je na drugem mestu tekla 8,39 sekunde. To je bil dvoboj prijateljic, med njima je tri leta razlike, na 60 m ovire med člani pa je mladinec Filip Jakob Demšar (Mass) z 8,05 ugnal 39-letnega slovenskega rekorderja Damjana Zlatnarja (Mass, 8,11); loči ju 23 let. V skoku v daljino, kjer so na celotni tekmi izmerili le štiri daljave prek šestih metrov, je bila prva Maja Bedrač (Ptuj) s 6,15 m, ki je imela tri "šestice", četrto pa Neja Filipič v njenem zadnjem in edinem veljavnem poskusu (6,04 m). Med atleti je v tej disciplini slavil Nino Celec (Slovenska Bistrica, 7,38 m), v moškem troskoku je Jan Luxa (Mass) edini preskočil 15 m (15,74), Luka Zidar (Mass) pa je bil najboljši v skoku v višino (2,05 m). Farah se je od dvoran poslovil z rekordom Štirikratni olimpijski prvak, Britanec Mo Farah, je v Birminghamu na svoji zadnji dvoranski tekmi postavil evropski rekord v teku na 5000 metrov. Nova najboljša znamka znaša 13:09,16 minute. Triintridesetletni britanski atlet, ki je tako na OI 2012 v Londonu, kot OI 2016 v Rio de Janeiru, zmagal na 5000 in 10.000 metrov, po avgustovskem svetovnem prvenstvu v Londonu načrtuje slovo od dvoranske oziroma stadionske atletike ter se bo posvetil cestnim tekmovanjem. Prejšnji mesec je bil razočaran s sedmim mestom na edinburškem krosu. Slovenski rekorder Luka Janežič (Kladivar) je bil v Birminghamu v teku na 400 m na tretjem mestu. Tekel je 46,38 sekunde ter le za šest stotink zaostal za svojim državnim rekordom (46,32), ki ga je dosegel 12. februarja lani v Linzu. "Čas je kar dober, forma tudi in komaj čakam na dvoransko evropsko prvenstvo v Beogradu, ker je bila to moja zadnja tekma pred tem tekmovanjem in vrhuncem zimske sezone. Toda obenem vem, da bi lahko naredil še več. Prvi krog sem tekel prepočasi, mogoče imam malo kompleksa, da ne morem mimo konkurence že tedaj. Toda tečem z lahkoto, imel sem dovolj moči, bil pa sem premalo agresiven, prej bi moral napasti za boljši izid. Tekel bi lahko bolje, saj na cilju nisem bil utrujen, in imam občutek, da bi mogoče lahko zaostal le za Maslakom. Vendar je težko priti s četrtega mesta nato bistveno višje," je pojasnil Janežič.


008000 EU vlaga na lokalni ravni z ukrepi svoje regionalne politike. Ta je namenjena vsem regijam in mestom in vsebuje ukrepe za spodbujanje gospodarske rasti in ustvarjanja delovnih mest ter izboljšanje kakovosti življenja s strateškimi naložbami. Zahvaljujoč tej dejavni obliki solidarnosti EU lahko ljudje iz manj razvitih regij izkoristijo priložnosti, ki jih odpira največji trg na svetu. Regionalna politika EU si prizadeva za spremembe na 5 ključnih področjih: Splošna politika je določena na ravni EU, vsakodnevno upravljanje sredstev pa se odvija v okviru sodelovanja Evropske komisije z nacionalnimi, regionalnimi in lokalnimi organi.


text: Fluorjev test Fluorjev test, tudi Fluorov test je metoda določanja relativne starosti fosilnih kosti. Temelji na meritvah količine fluorja, ki se je nabral v njih medtem, ko so ležale v zemlji. Višja kot je vsebnost fluorja v kosteh, dlje so ležale v zemlji, torej so posledično starejše. To metodo je mogoče uporabljati samo ob upoštevnaju krajevnih razmer, kajti vsebnost fluora v talnih vodah je zelo različna in je odvisna tako od podlage, kot od drugih dejavnikov. Flourjevi ioni, raztopljeni v talni vodi se skupaj z vodo vpijajo v različne porozne materiale, iz katerih jih s flourjevim testom odčitamo. Pri tem testu pa je potrebno upoštevati tudi dejstvo, da različni materiali, kot tudi različne kosti različno dobro vpijajo vodo. Tako je ta test dokaj nezanesljiv in je po navadi le opora arheologom pri določanju starosti nekega najdišča.


SLOVENSKA NOTA 2020 | Prireditve | Kulturno rekreacijski center Hrastnik SLOVENSKA NOTA 2020 SLOVENSKA NOTA 2020: finalni dogodek Vabljeni na največjo zabavo slovenske glasbe v letu - Slovenska nota 2020 v Delavski dom Hrastnik v soboto, 5.9.20 ob 20:00 v Hrastniku! Med seboj se bo za zmago potegovalo 10 finalistov iz celotne Slovenije. Vsak se bo predstavil s priredbo slovenske pesmi. Zmagovalko-ca bodo določili strokovna žirija, publika v dvorani DDH in spletno glasovanje. Zmagovalka-ec bo za nagrado od Mladinskega centra Hrastnik prejel-a prvo pesem.