Sirija pod Francozi (1923-1946) Dobrodošli v drugi izdaji oddaje Repetitio, v oddaji, namenjeni temam, ki se kar nočejo postarati. Repetitio je tako oddaja, namenjena zgodovini in njenemu dozdevnemu ponavljanju, kjer se mesečno v radijsko-dokumentarnem slogu posvetimo zgodovinski temi, ki jo bomo bodisi obudili mi bodisi se bo obudila sama od sebe in jo bomo poskušali zgolj zajeti. Tokratno oddajo bomo tako namenili francoski vojni s sirskim ljudstvom, sistematičnemu bombandiranju Damaska, naključnemu uničevanju sirskega podeželja, množičnemu begu in poboju Sircev, sistematični razgradnji kakršnihkoli klicev sekularizma ali enotnosti v Siriji ... Govorili bomo seveda o francoskem mandatu nad Sirijo. Sirski upor francoski okupaciji leta 1925 je bil v marsičem prva moderna bližnjevzhodna vojna, če ne prva moderna vojna nasploh. Prvič v zgodovini je bilo civilno prebivalstvo podvrženo sistematičnemu zračnemu bombandiranju. Prvič so tanki zarohneli po urbanih središčih. Prvič je bil bojni plin uporabljen proti tujim civilistom, kar je dosežek, ki si ga poleg republike Francije delita samo še Sadamov Irak in Mussolinijeva Italija. Vojna in ureditev, ki se ju bomo lotili orisati, je v marsičem postala arhetipska in njeni vzorci in podobe so postale vsakdanje. Podobe civilistov, ki s kamni izzivajo oklepnike, beduini, ki bežijo pred letali in navsezadnje uporaba šala »Keyyfieth«, torej »Arafatke« kot modnega izraza tako medstanovske kakor tudi medverske solidarnosti. Revolt je bil namreč nacionalističen ter deloma tudi razredno motiviran boj, in ne le sektaško ter fevdalno razgrajanje, kot včasih še vedno vztraja moderno francosko zgodovinopisje. Sirijski upor je definiral oziroma bolje rečeno vzpostavil ali pa vsaj »zamislil« Sirijce kot narod onkraj plemenskih in verskih gibanj. Ta vojna je v prvih desetletjih sirske neodvisnosti služila kot »močni čas«, kot neke vrste Sirska osvobodilna fronta. Z vzponom sektaške nadvlade Alevitov, največje izmed »manjšin« z družino Asad na čelu, pa je veliki revolt padel v obskurnost in marginalizacijo, ki je po godu tako Asadovemu klanu kot tudi Franciji, ki je po zatrtem uporu sistematično ustvarjala pogoje sektaške razdvojenosti, militantnosti in identitete na verski osnovi, tako usodno značilne za današnjo Sirijo. Tokrat bomo skušali predstaviti potek sirskega upora kot formulacijo Sircev kot modernega naroda. A preden se lotimo samega orisa dogodkov, moramo najprej ugotoviti, kako in čemu so se Francozi tam sploh znašli. Veli 1000 ka Sirija kot veliko in načeloma mirno in stabilno območje osmanske države se je raztezala od Alepa na severu, pa vse do Sueškega prekopa na jugu. To območje si že med vojno zaželita in razdelita Francija in Velika Britanija. Medvojni tajni Sykes-Picottov sporazum je predvidel dodelitev današnje Sirije in Libanona, Palestine, Mezopotamije in Transjordanije. Francozi so imeli že dolgo afinitete do tega območja. Navsezadnje vsaj že od »frankovske invazije« oziroma »al-frains«, kot križarske vojne in zahodnjake nasploh imenujejo Arabci. Sirija je bila predmet romantične afinitete Francije devetnajstega stoletja. Francija se je imela za in je vsaj uradno tudi bila zaščitnica tamkajšnjih predvsem maronitskih kristjanov: »Protectrice des Chretiens en Orient« krščanske manjšine, ki so bile pod vplivom svojega »botra« priročen način za izvajanje vpliva nad območjem. Naj bo to mednarodna politika v smislu vpliva nad Osmanskim imperijem, ali pa lažji dostop do trgovine in surovin, predvsem svile in bombaža. Nafta takrat sicer še ni bila osrednji cilj, dasiravno se je počasi že začela kazati tako pomembnost nafte kot potencial te že tako ali tako »privlačne« regije. Sirija je bila tako idealna, saj je pod pretvezo širjenja civilizacije in prosvete ustrezala liberalnemu republikanskemu duhu francoske republike na eni strani, po drugi pa je s poslanstvom zaščite »orientalskih kristjanov« in širjenjem »katoliške civilizacije« ta politika zadostila tudi klerikalnemu delu francoske družbe. V razdvojenosti porevolucijskih cesarstev in republik sta bila sirska politika in imperializem nasploh skorajda edina točka konsenza obeh struj. No ja, bolj skupna diverzija - z vsakokratno krizo se je pozornost preusmerila na Severno Afriko in Levant. Kakorkoli, Francija je imela Sirijo za svoj osrednji cilj, in ta privilegij je ljubosumno varovala. Tako ljubosumno, da so na njeno vztrajanje Britanci ad-hoc spremenili načrte in se namesto invazije v Sirijo odpravili na katastrofalno ekspedicijo v Dardanele. Otomanska Velika Sirija je bila s figo v žepu sicer obljubljena princu Feisalu iz rodbine Hašemitov kot nagrada za efektivno gverilsko vojno na strani zaveznikov. Feisal je kljub pričakovanju zavzel Damask in se brez blagoslova oklical za kralja ter dve leti celo vladal. Hašemiti sicer niso imeli podpore damaščanske elite veleposestnikov in trgovcev ter njihovega precej odtujenega nacionalizma. Čeprav je bila narodna zavest osrednji cilj hašemitske borbe, je bilo za to še prezgodaj in z napačnega mesta. Pogoji za nacionalizem se niso vzpostavili skozi opozicijo damaščanskih elit Turkom, ampak, kot bomo videli, šele kasneje kot opozicija tako elitam kakor francoski okupaciji. Feisalova nepričakovana vladavina ni bila plod držanje obljube, ampak bolj zatišje, saj sta se zaveznici skregali, komu kaj. Britanci so kot glavni financerji in okupatorji bližnjevzhodne kampanje hoteli zavzeti celotno Veliko Sirijo. Oziroma z besedami Winstona Churchilla: »Rad bi potegnil črke od zadnjega Aja v Akri pa do zadnjega Kja v Kirkuku.« Ta spor med zaveznicami je pomemben za nadaljevanje te zgodbe, saj sta si medsebojno spodkopavali svojo kolonialno politiko. Konec prve svetovne vojne predstavlja absoluten vrh kolonializma, a istočasno odprti deklarativni kolonializem postane slabšalni izraz. Štiri leta velike vojne, smrti in mobilizacije je evropsko javnost naredilo sumničavo za velike projekte, istočasno sta dve novi sili, Wilsonove ZDA ter Leninova Sovjetska zveza, vsaj navidez naredile konec samovoljnemu arbitrarnemu razdeljevanju sveta med starimi evropskimi silami. To je prvi na lastni koži občutil Churchill, ko je Kemal Mustafa v Gazi porazil Grke, ki so jim zavezniki obljubili velik del Male Azije, in nada 2000 ljeval jihad proti Istanbulu, ki je bil v rokah zaveznikov. Churchill je s tedanjim premierjem Lloydom Georgom pozval podložne države Commonwealtha, da ubranijo britanske svetovne interese in prvič v zgodovini se je zgodilo, da so se kolonije brez predhodnega dogovora v veliki večini uprle pozivu. Jihad je osvojil Istanbul in pokončal, kar je ostalo od Armencev in Pravoslavcev, Kemal Mustafa pa je iz sedaj skorajda povsem muslimanske države lahko naredil posvetno republiko in iz Gazija se je rodil Ataturk. Turška izkušnja je bila, kot bomo videli, bistvena, a sirski upor se je končal diametralno nasprotno. Konec je torej odprtega kolonializma, odtlej se bo svet delil po pravilih. Seveda, Wilson izsili ustanovitev Društva narodov, dasiravno izgubi večino v kongresu in ZDA v Društvo niti ne vstopijo. Stare sile pa z novo legitimnostjo naddržavnega konsenza spet brezsramno nadaljujejo z razdelitvijo sveta. Le da se tokrat ne imenujejo kolonije, ampak Mandati. Povojni čas, imenovan tudi čas »konferenčne diplomacije«, kjer so odločali o povojni razdelitvi ozemlja lepo karikira to hinavščino. Na kongres v Versaillu denimo je v luči nove ideologije, »emancipacije manjšin«, svoje interese prišlo zastopati preko 20.000 ljudi, veliko njih s pisnimi obljubami zaveznikov, sam kongres pa je bil v resnici sestavljen iz prerekanja štirih osivelih mož ministrov. Po mnogih konferencah, prerekanju med Italijani, Francozi, padanju vlad itd. se na konferenci v San Remu dokončno dogovorijo za razdelitev. Britanci umaknejo podporo svojemu klientu Feisalu, v zameno pa dobijo samostojni mandat nad Palestino ter z nafto bogati Mosul. Feisalu so Francozi postavili ultimat v petih točkah - da sprejme francoski mandat, valuto, da ukine vojsko in tako naprej. Čeprav je Feisal sprejel izjemno ostre pogoje, so ga Francozi kljub temu odstavili, izgnali in z orožjem zatrli proteste. Po enem letu so mu Britanci sicer dali krono Transjordanije, ampak ne toliko zaradi krivde kot zaradi mnenja, da mu je izkušnja s Francozi dala vedeti o dometu evropske superiornosti in šibkosti arabskega nacionalizma. Francozi pa so v »mandat« dobili Sirijo. Kaj pravzaprav je »Mandat društva narodov«? Mandat društva narodov je izredno pokroviteljska upravna forma v polnem pomenu besede. Predpostavlja, da bolj »civilizirana« država vzame pod okrilje nezrelo državo in jo vodi do neodvisnosti. Oziroma, kot o poslanstvu mandata v odnosu do nerazvitih pravi 22. člen Društva narodov: »Mandat skrbi za dobrobit se pravi za ljudstva, ki še niso zmožna stati sama v napornih pogojih modernega sveta, ki tvorijo sveto društvo civilizacije.« Mandat naj bi v teoriji bil skorajda izključno posvetovalna funkcija z namenom izobraževanja in vzpostavitve zakonodaje; v treh letih, torej do leta 1923 naj bi se mandat končal in bila neodvisnost razglašena. V teoriji. V praksi pa je vsaj na primeru Francije ali pa še bolj belgijske Ruande to kolonializem par-excellence. Ne samo, da Francozi niso izpolnjevali svetovalne in zakonodajne vloge. Njihova edina misija skozi celoten mandat je bil poskus razbitja sirskega nacionalizma, postopna radikalizacija verskih manjšin ter dokončna razdelitev Sirije. Sirijo so zato razdelili na pet državic. Kot prvo so razširili in ustanovili t.i. »Veliki Libanon«. Do nedavnega pretežno krščanski gori Libanon so priključili okoliške kraje s pretežno muslimanskim prebivalstvom. Ta del so trajno ločili od ožje Sirije, samo Sirijo pa so tekom svojega mandata večkrat razkosali in nasilno pripojili. Tako je nastalo pet Držav. Na severu so pretežno turško govorečo Alexandreto s starodavno križarsko prestolnico Antiohijo leta 1938 za stalno podarili Turški republiki v zameno za nevtralnost v morebitni novi vojni z Nemčijo. Malo nižje je bila ustanovljena državica, ki je bila na koncu imenovana Država Alevitov. Sunitski del so razdelili na Damask ter Aleppo, medtem ko so Druzi na jugu dobili svojo »državico«, imenovano Džebel Druz. Francoska politika je temeljila na ločevanju. Ločevanju med religijami, ločevanju med mesti in zaledjem-podeželjem. Arabski nacionalizem kot elitistična idelogija premožnejših slojev je bil v roki veljakov iz Damaska in Alepa, za divizijo znotraj sunitov so to odtujeno nacionalno zavest s privilegiji vezali na francosko državo. Zmes paternalizma skozi fiktivno oblast starih elit in neposredne vlade; vse skupaj pa romantična ideja o brezčasnem orientu, ki tako za vladanje potrebuje le »trdno očetovsko ljubezen«. Za nacionalno zavest, porojeno v istanbulskih akademijah, je bil takšen nacionalizem domnevno največja nevarnost, zato so s privilegiji staro elito skrbno vezali nase. A upor ni prišel iz elitnih in zavednih krogov Damaska in najbolj oškodovanih sunitov. Nacionalni odpor se ni začel v pretežno sunitskih mestih, ampak nasprotno, prišel je iz podeželja. Prvi se namreč uprejo Druzi. In tako je Sirija vstala. Francoski »divide et impera« bi nemara deloval, ako bi bil konsistenten. A politika se je menjavala skupaj z vladami. Nezadovoljstvo v deželi je vrelo. Vladal je vsesplošni občutek opeharjenosti ter zanos nad uspehi Ataturkovega Jihada proti Francozom, kasneje pa Grkom in Angležom, ter vsesplošna ignoranca in agitacija Francoskih oblasti. Grenkobi je pridodala še perverznost okupacije, ki je bila pospremljena s pokroviteljsko dobrohotnostjo in emancipatornim diskurzom mandata, ki so ga Sirci zavračali od začetka. Vladalo je splošno dojemanje francoske oblasti kot nelegitimne, lomljenje obljub in pogodb, gospodarske težave - sirski frank je bil vezan na francoskega, ki se je konstantno devalviral, obstrukcija in nespoštovanje lastnih, kaj šele plemenskih zakonov, in tako dalje ... Dežela je vrela od vsega začetka. Upor je bil očiten vsem, razen Francozom. Upor, ki mu skušamo dati oznako »narodnoosvobodilni«, se je sicer pričel in je bil vseskozi voden s strani poglavarjev verske skupine Druzov. Druzi so, podobno kot Aleviti, nek mističen derivad šiitske denominacije. Druzi so morda bolj znani zaradi svojih pripadnikov v Izraelu, ta je namreč do Druzov vzpostavil precej bolj učinkovito politiko in jih je na svojem področju postopoma vzpostavil kot čisto ločeno etnijo od Arabcev, se pravi Palestincev. Francozi, čeprav so v marsičem navdihnili izraelske metode - denimo grajenje fortificiranih avtocest za izoliranje »problematičnih« območij - so s takratno politiko naredili točno obratno. Druze so začasno ne samo integrirali, ampak so le-ti postali avantgarda sirskega narodnega boja. Druzi so sicer imeli relativno avtonomost že pod Osmani. Zaradi svoje marginalizacije tako s strani sunitov kot kristjanov so iskali in kultivirali zapuščena območja po pravilu ločenosti od oblasti in bolj dominantnih denominacij. Druzi iz Sirske državice Jebel Druz so s somarginaliziranimi kristjani dolga stoletja živeli na Gori Libanon. A že sredi devetnajstega stoletja so bili Druzi pod pritiskom Francozov, ki so oborožili in hujskali kristjane, prisiljeni zapustiti območje. Naselili in zavladali so na skoraj zapuščenem območju, imenovanem »Hawran«. To območje so stran od vsakršne oblasti kultivirali in kaj kmalu je postalo glavni dobavitelj žita Damasku. Druzi so zaradi svoje marginalizacije od venomer živeli na obrobju levantinske družbe. Izolirali so se in na nek način tudi opolnomočili, saj niso bili asmilirani v osmansko družbo, še manj v francosko. Za našo naracijo so sicer pomembni predvsem Druzi iz gorovja Al-Hawrat. Ti so živeli na gorovju Libanona, potem pa so jih spori z manoritskimi kristjani pregnali iz libanonskega gorovja na pusto območje Hawran. Francoska politika ni bila konsistenta. »Levi« in »desni« pol sta imeli različni ideji vlade. Vzpostavljena »desna« metoda je bil 2000 a paternalistična oblika »mehke« oz. indirektne dominacije skozi marionetne vlade domačinov. Leta 1923 pa »levi« general Sarrail postane Guverner Mandata; mimogrede, guverner je funkcija, ki bi po pogodbi morala pripadati civilistu in domačinu. Sarrail se odloči za »republikansko« neposredno obliko vlade in prične postopno ukinjati nedavno razdeljene privilegije »manjšin«. Vrh vsega je bila častniška strukura francoske vojske, torej uradniški razred Mandata in spori med samimi zavojevalci, ki so bili na začetku neprimerno bolj »plemenski« kot pa med domačini. Druzi niso bili zares integrirani v otomansko družbo: »Šola potrebuje petnajst let, da kultivira, palica pa pet minut«, če citiramo tedanjega uradnika. A Francozi se niso dali. Upiranje reformam in neposredni vladi so kaznovali s prisilnim delom ter ukinjanjem tako starodavnih kot mandatnih privilegijev. Upor se sicer ni začel zaradi omenjenih krivic, nezadovoljstva in izkoriščanj. Začel se je, kot pravi uradnik Carbaill - »Začelo se je kot demonstracija, bolj mirna od tistih v srcu Francije, Amerike ali Beiruta, in to s strani ljudi, vojne in meča.« Žandarmarija je protest nasilno razbila, povračilni ukrepi so bili ostri: 100 zlatnikov, uničenje domov ter po 20 talcev iz udeleženih plemen, kakor tudi izročitev vodje protesta - sultana Al-Atraša. Ta nesorazmernost med akcijo in reakcijo je postala značilnost francoskega mandata. A vojaki, ki so prišli po talce, so to postali sami. Upor se je začel. Francozi se maščujejo, tako da pričnejo bombandirati naključne vasi, dejanje, ki je celo regijo, kasneje pa skoraj celotno državo potegnilo v vojno. Bilo naj bi prvič v zgodovini, da so bombniki zagromeli nad civilisti. Sultan Al-Atraš postane vodja upora, ki kaj hitro postane narodna vstaja. Najprej skozi diskurz: »Domovina je ogrožena!« Ta narod je na začetku vsak dojemal drugače, nekateri kot pleme, nekateri celo kot otomansko Veliko Sirijo, a tekom let so se Sirci »zamislili kot skupnost«, kot narod, ne kot neka primordialna sila. Upor se je začel spektakularno. Razbili so več organiziranih francoskih formacij. Francozi so se odzvali z represijo, cenzuro, množičnimi poboji, maščevalnimi pohodi nad civilisti, bombandiranjem ter hujskanjem potencialnih zaveznikov. Tako so denimo skoraj vsem kristjanom v regiji razdelili orožje, a veliko kristjanov je orožje bodisi predalo Arabcem bodisi so se boju pridružili. Začetne zmage so zaradi cenzure tiska dobile neprimerno večji pomen, saj je bazar spet postal glavni vir informacij. Uprli so se v več mestih, kot tudi v samemu Damasku. V prvi fazi je bil edini cilj odstavitev osovraženega guvernerja. A vsakokratna pogajanja so bila neuspešna - z zaprtimi ali usmrčenimi odposlanci. Le tradicionalna elita v Damasku se z izjemo študentov ni pridružila uporu. A to ni bila več glavna sila v Damasku, ne ekonomska ne politična. Preko trgovanja z Druzi se je v Damasku vzpostavil nov sloj trgovcev. Stari posestniki so se upravičeno bolj bali revolucionarjev kot Francozov. A pogrom in razdejanje sicer prvenstveno nad Druzi je združil sirsko ljudstvo. Denimo pričanje maronitskega kristjana, naslovljeno na Društvo narodov: »Francoska vojska je uporabila strupeni plin proti Druzom, kar afirmira, da nameravajo Francozi iztrebiti celotno ljudstvo.« Francoska poročila vseskozi omenjajo upor kot izključno fevdalno upiranje nekaj nezadovoljnih plemičev, točno določene skupnosti. A po drugi strani so gole številke francoskih izgub, tako opreme kot mož, ustvarile popolnoma drugo sliko. Kaj hitro je bila vstaja tudi v Damasku, kjer so se Francozi odzvali s sistematičnim bombandiranjem mesta. Prvič je bila neka prestolnica ali urbano središče nasploh tarča sistematičnega bombandiranja. Francoska vojska si ni več upala ven. Ne v mesta ne na podeželje. V oklepnih avotmobilih so patruljirali po ulicah Damaska ter nič kaj zbirčno streljali v lokale in stanovanjske hiše. Ideologija francoske revolucije na ustih okupatorjev ter licemerstvo v njihovih dejanjih je na nek način ustvarilo pogoje za to, kar naj bi se mandatne oblasti najbolj bale. Namreč, Nacionalno gibanje ne kot izraz sunitske ali šiitske elite, ampak kot splošno ljudsko gibanje, z lastnim tiskom, organizacijo, celo sodstvom. Ena izmed značilnih podob upora je denimo podoba šeikov in kmetov, vseh skupaj oblečenih v beduinske plašče in okitenih s šalom »Keyyfieth«, pokrivalom plemenske raje. Odtlej je šal postal simbol odpora. Francoska represija je bila brezobrazna in brezsramna. Prisluhnimo izseku enega izmed uporniških manifestov: »Sirci spomnite se svojih očetov, zgodovine, herojev, mučenikov in svoje nacionalne časti. Pomnite, da je z nami Božja roka, in da je Božja tudi volja ljudstva. Pomnite, da civiliziran narod, ki je združen ne more biti uničen! Imperialisti so ukradli, kar je vašega. Dvignili so roke na vire vaše blaginje in dvignili ograje ter ločili vašo neločljivo domovino. Narod so razdelili na verske sekte in državice. Zadavili so svobodo izražanja, religije, misli, zavesti, govora in dejanja. Nismo več svobodni, da se gibljemo po lastni državi. K orožju! Izpolnimo naše nacionalne aspiracije in sveto upanje. K orožju! Osvobodimo domovino okovov. ... Žalitve in rane so prišle do naših domov. Vse, kar smo prosili opresorja, je, da bi bil nehumani francoski guverner nadomeščen z drugim svoje rase. Ne le, da naše prošnje niso bile uslišane, še naše poslance so kot ovce nagnali v zapor. Čaša je prepolna. K orožju! Obrišimo žalitev v krvi. To so naše zahteve: 1. Popolno neodvisnost arabske Sirije; 2. Ljudsko oblast in svobodne volitve; 3. Evakuacijo tuje vojske okupatorjev in kreacija ljudske vojske; 4. Spoštovanje principov francoske revolucije in človekovih pravic. Naj živi neodvisna Sirija! --- Poveljnik Sirske Revolucionarne armade - sultan Al-Atraš«. Upor se je hitro širil in ustnovljene so bile celice po celotni državi. V Hamahu je bila denimo ustanovljena Alahova stranka, Hezb-Allah. Dasiravno so pobudniki trdili, da je religiozni predznak izključno diverzija za Mandatne oblasti in je stranka nacionalna. Še več je bilo spontanih vstaj brez očitnega vodstva ali cilja, kot denimo vstaja v Damsku, kamor Al-Atraš ni vstopil, saj naj bi njegova prisotnost privabila Francoske bombnike. A je zato v mesto z dvesto prebivalci vdrla neka druga deloma uporniška, predvsem pa razbojniška milica, ki je z 200 člani praktično okupirala mesto. Francozi so ostali v kasarni. Mesto je zaplavalo v kaos. A francoska represija se je brezsramno nadaljevala in stopnjevala. Denimo že sam sum, da je nek otrok neke vasi opozoril upornike na francosko prisotnost, je bil zadosten povod, da so obesili celotno vas. Režimski časopis La Syrie je naslovnico s podobo obešenih vaščanov opremil z naslovom: »Čudovit ulov«. Najgrozovitejši opisi teh grozodejstev so iz spominov množice francoskih dezerterjev. Vojna je bila totalna, do te mere, da sta protestirala tako britanski kot ameriški konzul, evropska javnost pa je množično obsodila ta grozodejstva, ki so danes skorajda pozabljena in zamolčana. Seveda je nacionalna vstaja konsolidirala, a na drugi strani poglobila razdor. Za vojake so novačili predstavnike manjšin, ki se bodisi niso množično identificirali z uporom, denimo Židi in Kurdi, kakor tudi skupin, ki so bili v Siriji tu 2000 jci, denimo prebegli Armenci in Kavkazijci. Tudi sam upor je imel vrsto manjših incidentov. Deloma vemo za njih preko francoskih poročilih, ki so bila po pravilu pretirana, a še vedno mila v primerjavi s francoskimi represijami. Deloma pa tudi zaradi revolucionarnega sodstva. Glavnino francoskega boja je tako bila tujska Legija ter enote iz Maroka in Alžirije. A denimo v brezvladju damaščanske vstaje, kjer so razbojniki, ki so vdrli v mesto, bili precej sovražno nastrojeni do kristjanov, predvsem Armencev. Muslimanski predstavniki »Qabadayat« mladinskih skupin so se organizirali v obrambi krščanskih in židovskih četrti. Francoski garizon je ostal v kasarnah. Britanskih konzul je takrat zapisal: »Te muslimanske intervencije so zagotovile rešile kršanske domove. Z drugimi besedami: V teh kritičnih časih jih je rešil Islam in ne »Protectrice des Chretiens en Orient«. Francoske oblasti niso nikdar priznale Velikega sirskega upora, imenovali so ga fevdalna vstaja Druzov, dasiravno so izgubili kontrolo nad skoraj celotno državo, z izjemo vojašnic. Britanski konzul natančno poroča o visoki stopnji organiziranosti in množični podpori uporu. Ameriški konzul pa poroča, da bo francoska politika verskega hujskanja za regijo usodna. Upor se je končal precej manj spektakularno kot se je začel. Francozi so z vso vojaško silo postopno pokorili mesta ter podeželje. Akterji upora so v večini primerov morali zbežati, najprej v Transjordanijo, ko pa so se odnosi med Britanijo in Francijo otoplili, pa v Savdsko Arabijo. Do splošne amnestije leta 1937 so Francozi selektivno spuščali posamezne upornike in skrbno gradili hišico iz kart nove sirske nacionalne elite. Opisani upor, ki med drugim velja za prvo Arabsko popularno vstajo je v naslednjih letih navdihnil celo množico podobnih vstaj. Vse nadaljne vstaje v Siriji so si lastile to dediščino, dasiravno so delovale izjemno partikularno in sektaško. Navidhnila je tudi veliki upor v Palestini leta 1937. Kot tudi nekatere državice. Eno izmed njih so, kot smo že povedali, podarili Turčiji. Sedaj se moramo vprašati, ali je bila francoska politika uspešna? Kaj je bil njen namen? Mandat društva narodov predvideva nepripravljenost in neenotnost nekega ozemlja za samostojnost. Upor je na nek način to dokazal, nadaljna mandatna politika pa je uspešno ustvarjala pogoje za upravičenje Mandata. V Siriji je vsa ta leta vrelo in tlelo. Poleg gospodarskih, političnih ter razsvetljenskih je bil tu še en izredno pomemben razlog. Islama so se namreč bali. Enotnost islama je kot strah in sila preokupirala kolonialne sile devetnajstega in dvajsetega stoletja že vsaj od grozovitega upora v Indiji sredi devetnajstega stoletja. No, na vse z izjemo Nemcev, ki so Jihad imeli za svojega asa, s katerim bi uničili kolonialne tekmece. Ako bi se pojavila sila ali ideja, ki bi poenotila muslimane, bi to namreč usodno vplivalo na ruski, britanski, francoski, nizozemski imperij in navsezadnje Kitajsko. Močna Sirija kot starodavna prestolnica kalifata bi nemara lahko navdihnila panarabski sentiment in bi neposredno lahko ogrozila francoske interese v Alžiriji. Istanbul kot druga prestolnica je bil pod Ataturkom, ki je ukinil poslednji kalifat, sekulariziral državo in se za nameček odrekel panturkizmu kot državni idelogiji, nevtraliziran. Hejaz z Meko in Medino, sedaj Savdska Arabija, kot najsvetejša točka muslimanskega kozmosa, ni bil nikdar okupiran. Kajti bil je, vsaj kar se tiče takratnih dipomatov, ki so bili preokupirani z morda malo fiktivno grožnjo vseislamskega jihada, tista točka, ki se je je bolje ogniti. Tam so britanske kliente, zmerne in tradiconalne Hašemite iz prerokove družine izpodrinili prav tako klientelni Savdijci, in sicer z vahabizmom kot silo, ki se je za usodo regije izkazala veliko bolj destruktivna kot katerikoli bombnik. Ves napor in čustva islamskega sveta iz perspektive diplomatov zgodnjega dvajsetega stoletja se tako iz neskončne fronte skoncetrirajo v eni regiji. Enotnost Sirije kot nacionalnega gibanja, ki je konec koncev propadel in še pripomogel k francoski hišici iz kart, katere edini namen je bil ta, da gibanje čimbolj spektakularno pade. A vseeno ta epizoda pokaže nek razvoj in anonimnost teh sicer odmevnih dogodkov, ki so zgovorni sami po sebi. A vrnimo se na mandat. Francozi so eventuelno, načeloma počasi, začeli podpirati samostojnost pod točno določenimi pogoji, se pravi pod njihovo ustavo in ogromnimi privilegiji, nadzorom nad določenimi ozemlji itd.... Leta 1946, po množičnih vstajah in protestih in pod grožnjo britanske intervencije, dokončno razpustijo svoj triindvajsetletni triletni mandat. Na protestih v Damasku spomladi tako še zadnjič - tretjič - za slovo zbombandirajo Damask. 17. aprila pa dokončno zapustijo državo. Na dan francoske evakuacije oziroma na dan neodvisnosti Sirije!


Nalezljiv rak Tasmanski vragi, vrečarji, naj bi bili na hitri poti do izumrtja. Njihove vrste je namreč zdesetkal nalezljiv tip obraznega tumorja, ki se je po populaciji širil z ugrizi. Nedavna raziskava pa kaže, da je ta tip raka morda med populacijami tasmanskih vragov postal endemičen in tako ne bo vodil v popolno izumrtje vrste. Obrazne tumorje tasmanskih vragov povzroči agresiven, nevirusni nalezljiv rak. Najverjetneje se širi z ugrizi ali zaužitjem okuženih celic poginule živali, ali pa pride do okužbe pri delitvi hrane. Gre za prenos tujih tumornih celic med posameznimi osebki. Smrtnost je 12 do 18 mesecev po stiku z rakom 100-odstotna, bolezen pa je v zadnjih štiridesetih letih prizadela do 95 odstotkov populacije. Obrazni rak so raziskovalci in raziskovalke odkrili leta 1996, ko se je tudi najbolj hitro širil po populaciji. Njegovo reprodukcijsko število so takrat ocenili na 3,5. Da bi raziskovalna skupina bolj podrobno razumela, kaj se dogaja v populacijah tasmanskega vraga, se je poslužila metod filodinamike. Ta raziskuje, kako se obnašajo epidemiološki, imunološki in evolucijski procesi ter kako prispevajo k virusni filogenetiki. S tem pa so lahko spremljali dinamiko širjenja nalezljive bolezni in tudi njeno genetsko variacijo. V raziskavi so pregledali več kot 11.000 genov iz genomu obraznih tumorjev. Odkrili so 28 genov, ki so bili dovolj raznoliki in so se konstantno spreminjali, da so lahko preko njih spremljali evolucijske spremembe in jih razdelili po njihovem filogenetskem izvoru. S primerjavo teh 28 genov so določili časovni izvor obraznega tumorja nekje med leti 1977 in 1987. Od takrat se bolezen širi po Tasmaniji. Na podlagi filodinamike obraznega tumorja so določili nizko reprodukcijsko število v času izvora samega tumorja, to pa se je v devetdesetih letih zvišalo na 3,5. Po podatkih izgleda, da se je reprodukcijsko število sedaj zmanjšalo in se stabiliziralo na okoli 1. Obrazni tumor pa s tem v populaciji tasmanskih vragov verjetno postaja endemičen. Če to drži, lahko pričakujemo, da bo prišlo do soobstoja obraznega tumorja in tasmanskih vragov. Populacije tasmanskih vragov bi si tako lahko opomogle in preživele. Pesti za obstoj tasmanskih vragov drži Zarja.


Morda sem le zvezda v vesolju,


Pod asfaltom plaža! Metelkova mesto: Klub Gromka ob 17:00: PANK PONG >> Dirty old punx playing ping pong :) Rekreativno športanje za nešportnike. A-Infoshop ob 19:00: veganski kuharski večeri Izven: Konservatorij za glasbo in balet ob 19:00: Jazz mladih Letni koncert oddelka za jazz in zabavno glasbo Mentorji: profesorji Igor Lunder, Robert Jukič, Klemen Smolej, Igor Matkovič, Veljko Glodić Spored: Bobby Troup: Route 66 Antonio Carlos Jobim, Geene Lees: Corcovado Wes Mongomery: West Coast Blues Duke Ellington: C Jam Blues Joe Zawinul: Mercy, Mercy, Mercy Wayne Shorter: Ana Maria Bronisław Kaper / Ned Washington: On Green Dolphin Street Roy Hargrove: From The Top Of My Head Wayne Shorter: One By One Freddie Hubbard: First Light Jimmy van Heusen: But Beautifull Bill Evans: Comrade Conrad Wayne Shorter: Yes Or No Nastopajo: Adrijana Bajc, Anže Balantič, Nina Baš, Jure Bergant, Nuša Bezjak, Gaj Bostič, Jernej Bregar, Žan Colja, Urban Čefarin, Anton Čuden, Lenča Debeljak, Eva Domitrovič, Lara Dovier, Miha Eržen, Gašper Flajs, Ljudmila Frelih, Rok Gerl, Gal Golob, Tim Gregorc, Sara Gričar, Gal Grobovšek, Oto Gvardjančič, Lana Asja Hegedüš, Luka Hren, Lana Hrvatin, Samo Hude, Jan Jelovšek, Timotej Jerman, Maj Kavšek, Eva Kovačič, Jan Koželj, David Križaj, Julijan Kunej, Ajda Kuntarič, Miha Lampe, Vitan Logar, Blaž Mohorič, Gaja Napast, Novak Marjan, Aljaž Ogulin, Luka Pintarič, Tine Plahutnik, Matevž Počič, Matija Podbersič, Jaka Podgornik, Nejc Poljanec, Marjeta Prudič, Zarja Rampih, Zala Rus, Katarina Samobor, Jakob Sedmak, Nina Sirk, Jure Slapar, Nika Sluga, Celeste Sanja Smareglia, Jure Sulič, Vid Šketa, Blaž Škrbec, Maj Špacapan, Jaka Špehar, Matic Štemberger, Bor Turnšek, Ajda Vardjan, Eva Vene, Karim Zajec, Jakob Žerdin, Erik Žnidaršič Brez vstopnine Slovenska filharmonija, dvorana Slavka Osterca ob 19:30: Zvoki mladih v Slovenski filharmoniji Nikola Pajanović, violina * Nejc Rupnik, violončelo Anže Rupnik, klavir Spored: Niccolò Paganini: 24 capricciov za violino solo, op. 1 (izbor) * Carlo Tessarini: Sonata za violončelo v F-duru (1. Adagio, 4. Presto) Peter Iljič Čajkovski: Pezzo capriccioso, op. 62 Johann Sebastian Bach: Suita za violončelo solo št. 3 v C-duru, BWV 1009 (2. Alemanda, 3. Couranta) 1ff8 Astor Piazzolla: Le grand tango Cankarjev dom: Gallusova dvorana ob 19:30: Vlado Kreslin: Poj mi pesem Tradicionalni koncert z gosti Mali bogovi, Beltinška banda Gostja Mary Coughlan Vstopnina: 18, 22, 26, 31, 15* EUR Kino Šiška, Katedrala ob 20:00: IZŠTEKANIH 25 Razprodano Klub CD ob 20:00: The Stone Series @ Cankarjevi torki: Autoryno Kurator John Zorn David Konopnicki, kitara; Bertrand Delorme, bas; Cyril Grimaud, bobni Program: The Book of Angels Za enega zadnjih obrokov Book of Angels se je John Zorn obrnil na AvtorYno, divji trio treh pariških pank rockerjev in eno najmočnejših skupin francoskega rockovskega prizorišča. Flauros, njihov tretji album za Tzadik, predstavlja melodije iz klasične Knjige angelov v kontekstu heavy rocka. Metal, pank, thrash, dub in surf se hipnotično združijo v enega najmočnejših in najzanimivejših kosov iz Masadinega repertoarja. Ena zadnjih izdaj v seriji Angels je tudi ena najbolj privlačnih. Leta 2005 je John Zorn odprl klub The Stone z enim in edinim ciljem: predstavljati avantgardno in eksperimentalno glasbo vseh generacij, slogov in zvrsti. Ves izkupiček od prodaje vstopnic je namenjen glasbenikom. Po trinajstih letih se je klub v letu 2018 preselil na nov naslov in prvič pripravlja turnejo po Evropi. Na začetku Cikla The Stone bo Zorn praznoval 65. rojstni dan, in sicer z izborom nepozabne glasbe svojega obsežnega opusa v izvedbi priznanih izvajalcev, v nadaljevanju pa je k sodelovanju povabil tudi zanimive glasbenike z lastnim avtorskim repertoarjem. Cikel The Stone v Evropi nastaja pri Independent Touring Network, mreži evropskih koncertnih organizatorjev. V sodelovanju z Independent Touring Network, an unstable network of European promoters Klub CD, 12, 8* EUR Hostel Celica ob 21:00: Sozvočja sveta – Indijska klasična glasba Rohan Dasgupta – sitar Ivana Kočevar - flavta bansuri Borut Žerdoner – tabla V Celico se vrača indijska klasična glasba z indijskim sitaristom Rohanom Dasgupto. Pridružila se mu bosta slovenska glasbenika Ivana Kočevar na bambusovi flavti bansuri in Borut Žerdoner na tablah. Brez vstopnine teater, razstave, predavanja...: Slovensko mladinsko gledališče ob 19:00: Narodna sprava: Krajine svobode Ana Vujanović, Marta Popivoda Narodna sprava: Krajine svobode Krajine svobode so umetniško-politično popotovanje po krajinah protifašističnega in komunističnega spomina, ki ga ni strah poetičnosti, čustvenosti, čutnosti in eksperimentalnosti, hkrati pa konceptualno in racionalno zarisuje problem izbrisa tega spomina iz današnje evropske družbe. Na podlagi dokumentarnega besedilnega gradiva, kakršno so dnevniki partizank iz druge svetovne vojne in intervjuji z njimi, odpira širša vprašanja o protifašističnih herojinjah, o ženskem obrazu vojne ter odnosu med spominom in zgodovino. Zasedba: Damjana Černe, Vida Rucli k. g., Katarina Stegnar Vstopnina: 11 EUR / 9 EUR (dijaki, študentje, upokojenci) Šentjakobsko gledališče ob 19:00: Idealen soprog Komedija Režija: Dejan Spasić Marsikaj iz časov, ko je imperialni Angliji vladala viktorijanska morala in kar je zabeležil Wilde, je danes preživeto in gledalcu komajda razumljivo. A jedro te komedije o ljubezni in korupciji z vsemi domislicami, paradoksi in nenavadnimi miselnimi obrati ostaja živo in aktualno. Predstava tako prenaša izkušnjo nekega drugega, zgodovinskega časa v našo sodobnost. In ko Wildove dramske osebe zaživijo v naši sodobnosti, nenadoma presenečeni ugotovimo, da so ljubezenske in politične spletke, ki so poganjale viktorijansko družbo, še vedno žive in imajo isti učinek, kot so ga imele pred več kot sto leti. In to je čar, ki ga skrivajo Wildove konverzacijske komedije, to je kvaliteta, zaradi katere so še vedno aktualne in zabavne. Čin Čin ob 19:55: Decembrrr: Stand up / Impro Battle: LASTNIKI HUMOR Stand up, improvizacija Kaj imate rajši impro ali standup? Se ne morete odločiti? Ni problema! Lastniki humorja, večkratni šampioni Impro Lige in mojstri samostoječe komedije bodo pripravili mešanico stand up komedije in improvizacije, kjer se bosta mešani ekipi komikov in improvizatorjev spopadli v pravem impro & stand up battlu 2 na 2. Partner dogodka: Klub smeha 10ka Brez vstopnine SiTi Teater ob 20:00: V živo! z Vidom Valičem - Talk-show komedija, inspirirana z življenjem in razmišljanjem znanih... Vstopnina: 7-11 EUR - - - KOŽ: 17:00 Ddr. Igor Grdina: Italija od zedinjenja do vzpona fašizma, predavanje Italija od zedinjenja do – ddr. Igor Grdina Italija se je po neuspeli revoluciji 1848 zedinila s pomočjo velikih sil, zlasti Francije. Bismarck je arhitekta združitve, grofa Cavourja, štel za največjega med sodobniki. Liberalna Italija, ki je nastala po vojni 1859, je imela velike probleme, toda s premišljeno politiko zavezništev se je uspela umestiti na zemljevid evropskih velikih sil. Obdobje parlamentarnih diktatorjev in Giovannija Giolittija je bilo zaznamovano z velikimi razvojnimi problemi, vendar tudi z naglim kulturnim in industrijskim vzponom na severu. Premišljena zunanja politika je po izbruhu prve svetovne vojne Italiji dala veliko težo. Spopad v letih 1915-1918 je razmajal krhko ravnovesje v liberalni Italiji; po vojni so se uveljavile nove sile, najprej izrazito levičarske in potem še fašistične, ki so ob pomoči tradicionalne politike tudi triumfirale. Brez vstopnine 20:00 Kultura italijanske kulinarike, predavanje Kultura italijanske kulinarike: predstavitev spletnega portala o vrhuncih italijanske gastronomije Brez vstopnine Slovenski etnografski muzej od 18:00: Mestne promenade Ljubljana, predpremiera oddaje Prijazno vas vabimo na predpremiero oddaje Mestne promenade – Ljubljana, kjer bomo spoznali zgodovino ljubljanske promenade in pogledali, kje se danes odvija družabno življenje v mestu. Oddaja Mestne promenade - Ljubljana je nastala kot peta v nizu dokumentarne serije Mestne promenade Izobraževalnega programa RTV Slovenija in je večletni projekt, ki nastaja od konca leta 2017. V oddajah pa gledalcem predstavljajo slovenska zgodovinska mesta in trge, zgodbe preteklosti in našega časa, tradicionalen in sodoben utrip, kulturno dediščino in naš odnos do nje ter posameznike, ki so s kraji na poseben način povezani. Mestna promenada se odvija na osrednjih ulicah in trgih, ki so zbirališča ljudi in s tem centri družabnega življenja, promenada pa je bila tudi posebna navada meščanov in okoličanov, ki je zlasti v času med svetovnima vojnama potekala po posebnem protokolu. Slovenski etnografski muzej je za pripravo oddaje o ljubljanski promenadi iz svoje fototeke prispeval številne posnetke, ki jih hrani v zbirki fotografa Karla Holynskega. Ta je bil znan fotograf promenade in studijski portretni fotograf, ki se ga spominjajo številne generacije Ljubljančanov. Zbirka Holynski bo v SEM konec leta 2019 predstavljena slovenski javnosti tudi kot stalna postavitev obrtne fotografske delavnice. Po ogledu oddaje sledi še pogovor z ustvarjalci oddaje in kustosom SEM. Oddajo Mestne promenade so pripravili urednik, scenarist in voditelj dr. Andrej Doblehar, režiserka Petra Hauc, direktor fotografije Andrej Hefferle in ekipa RTV Slovenija. Brez vstopnine Muzej za ar 2000 hitekturo in oblikovanje od 19:00: Tomaž Vuga: Projekt Nova Gorica Predstavitev knjige Bogato ilustrirana knjiga raziskuje razloge za nastanek in razvoj Nove Gorice, pa tudi razloge za zaostajanja, celo nazadovanja v njenem sedemdesetletnem življenju. Je osebni pogled avtorja, domačina, ki je v najustvarjalnejšem delu svojega življenja, v šestdesetih in sedemdesetih letih prejšnjega stoletja, deloval kot urbanist mesta. Avtor s pripovedjo sega tudi globlje v preteklost prostora bodočega mesta in išče odgovore na nekatere še vedno aktualne dileme o nastanku mesta. Ukvarja se predvsem z optimističnim in v prihodnost zazrtim obdobjem najhitrejše rasti Nove Gorice med letoma 1963 in 1982. Ne more pa obiti tudi kasnejših dogajanj v mestu, v katera ni bil neposredno vključen; tako prikaže predvsem kontinuiteto razvoja mesta. Na koncu dodaja še svoje poglede na Novo Gorico, kakršna je danes in kakršna bi lahko bila v prihodnosti. Seveda je to njegova vizija, predstavlja jo brez pričakovanj, da se bodo z njo vsi strinjali. Na predstavitvi bo v pogovoru z arhitektom Milošem Koscem knjigo predstavil njen avtor Tomaž Vuga. Brez vstopnine DobraVaga ob 19:00: umetnica na mesec – Maruša Uhan: CIKLON CYNTHIA Tekom rezidence v Odprtem ateljeju je mlada večmedijska umetnica razvila projekt Ciklon Cynthia. Ta se je začel kot komentar nemoči in njene povezave z napovedmi hipotetičnih ciklonov, ki ljudem dajejo občutek nadzorovane prihodnosti. Banalnost vsakdana in sodobna anksioznost strah nadomestita s fascinacijo ter željo po katastrofi, s tem pa po pozornosti, ki jo ta prinaša. Otvoritev bo pospremilo vodstvo umetnice po razstavi. Maruša Uhan (1994) je po končani Srednji šoli za oblikovanje in fotografijo prvi dve leti študija slikarstva opravila na ljubljanski Akademiji za likovno umetnost in oblikovanje (ALUO). Pozneje se je prepisala in zaključila študij na akademiji Minerva v Groningenu na Nizozemskem. Letos je vpisala magistrski študij na Oddelku za kiparstvo na ALUO. Tekom študija jo je ustvarjalni razvoj iz ploskega medija privedel v asemblaž, performans in instalacijo ter virtualno izražanje. vstop prost Trubarjeva hiša literature: 18:00 Sergio Bonelli: italijanski stripar in založnik – Pia Nikolič (literarni dogodek) Sergio Bonelli je bil italijanski stripar in založnik, ki ga mnogi poznajo pod psevdonimom Guido Nolitta. Svoj ustvarjalni čut je pokazal že, ko si je zamislil danes kultna stripa Mister No, Zagor in mnoge druge, ki so sploh v SFRJ kot tudi drugje zasloveli med mladimi in starimi. Ozadja in sočne podrobnosti stripov, ki izhajajo še danes in življenje slavnega avtorja, vam bo na predavanju ob projekciji predstavila stripovska raziskovalka in kritičarka Pia Nikolič. 20:00 Vrtnica v vetru – Widad Tamimi (literarni dogodek) Etnični izvor pisateljice Widad Tamini, ki se je rodila v Milanu in danes živi v Sloveniji, je zapleten, saj se je rodila v italijansko-judovsko-palestinski družini in je bila od rane mladosti zaznamovana z kozmopolitizmom in strpnostjo. V svojih literarnih delih govori in išče razmerja v današnji globalni politiki in kulturi. Govori tudi o zagatah muslimanskega sveta in izraelsko-arabskega spora, o zaprtosti slovenske družbe in (ne)uspešni integraciji beguncev pri nas. Widad Tamimi pripada dvema svetovoma. Galerija ŠKUC ob 18:00: Voranc Kumar: “Fulguracija: od reprezentacije k produkciji” Predavanje Reprezentacija kot razmerje reprezentanta in reprezentiranega, notranjosti in zunanjosti, označevalca in označenca, cogita in sveta, igra v zgodovini evropske misli kot zgodovini metafizike ambivalentno vlogo. Pojavlja se obenem kot nevarnost zmote, ki mišljenju stalno preti z odtujitvijo v znaku, kakor tudi kot mesto resnice h kateri stremijo filozofija, znanost in umetnost. Na vprašanje, kdaj se je doba reprezentacije in s tem doba metafizike končala in ali se sploh je končala, je težko odgovoriti, mogoče pa je orisati določeno produktivnost, ki jo reprezentacija poganja in obratno, določen režim reprezentacije, ki nudi pogoje določeni produktivnosti. Da bi nakazali enega izmed možnih pristopov k razumevanju reprezentacije kot produkcije, bomo pričeli z interpretacijo nekaterih klasičnih filozofskih besedil, zaključili pa z obravnavo fulguracije - izraza in še-ne pojma, ki ga Antonin Artaud zapiše zgolj enkrat v delu Gledališče in njegov dvojnik. Bežeče prireditve: Kinoteka: 15. Animateka 17:00 Parvana – zgodba o neverjetnem potovanju The Breadwinner, Nora Twomey, Irska, Luksemburg, Kanada, 2017, DCP, 93', v angleščini s slovenskimi podnapisi (11+) / In English with Slovenian subtitles (11+) Enajstletna Parvana z družino živi v eni sami sobici majhnega stanovanjskega bloka v od vojne razdejani afganistanski prestolnici Kabul. Pod talibsko oblastjo odrašča ob zgodbah, ki ji jih pripoveduje oče, medtem ko mu Parvana pomaga na tržnici, kjer za preživetje drugim bere in piše pisma. Nato pa očeta nekega dne aretirajo in Parvanino življenje se za vselej spremeni. V času in deželi, kjer ženske ne smejo zapustiti doma brez spremstva moškega, družina ostane brez tistega, ki je še edini lahko služil denar ali zgolj odšel po nakupih.Da bi pomagala svojim bližnjim, se Parvana odloči, da se bo ostrigla, se preoblekla v fanta in začela preživljati družino. // Eleven-year-old Parvana lives with her family in one room of a tiny apartment building in war-torn Kabul, Afghanistan. Living under Taliban rule, Parvana grows up listening to stories told by her father while helping him in the marketplace where he reads and writes letters for people to earn a living.One day, her father is arrested, and Parvana’s life is changed forever. In a time and place where women are not allowed to leave home without men, her family is left without someone who can earn money or even shop for food.To help her family, Parvana decides to cut her hair and disguise herself as a boy, turning herself into the breadwinner for the family. 19:00 Tekmovalni program Mladi talenti Evrope I 21:30 Madžarska na obisku: Zgodovinski mejniki I Kinodvor: 17:00 Svetovni jagodni izbor I (2018) Svetovni jagodni izbor I (2018), razno / 77' 19:00 Švicar Chris (Chris the Swiss), Anja Kofmel / Švica, Nemčija, Hrvaška, Finska / 2018 / 90' Zgodba o mladem Švicarju, ki se je izgubil v mračnem, okrutnem svetu. 21:00 Tekmovalni program I (2018), razno / 69'


Zastavo Katarja bo na odprtju OI prvič nosila ženska | Dnevnik Zastavo Katarja bo na odprtju OI prvič nosila ženska Medtem ko se Mednarodni olimpijski komite (Mok) dogovarja s Savdsko Arabijo, zadnjo državo, za katero ni znano, ali bo na olimpijske igre poslala tudi športnice, o udeležbi žensk, so v Katarju naredili še korak naprej. Za nosilko zastave so namreč določili strelko Bahiyo al-Hamad. 12. julij 2012 23. oktober 2012 4:55 12. julij 2012 12. julij 2012 12:16 Za nosilko zastave so Katarci določili strelko Bahiyo al-Hamad. (Foto: olympic.qa) Katar je bil doslej ob Bruneju in Savdski Arabiji edina država, ki na OI še ni poslala žensk. Mok je pred igrami dobil zagotovila Bruneja in Katarja, da bo letos drugače, Katarci pa so obljubo tudi držali. "Ponosna sem in vznemirjena, ker bom lahko predstavljala svojo državo in svoje sotekmovalce v reprezentanci," je po objavi katarskega olimpijskega komiteja, da bo prav ona nosila zastavo na slovesnem odprtju iger, povedala Al-Hamadova. Al-Hamadova je sicer ena najuspešnejših športnic te bogate zalivske države, v kateri v zadnjih letih veliko vlagajo v razvoj na športnem področju, tudi zaradi uspešne kandidature za nogometno svetovno prvenstvo leta 2022. Med razvoj štejejo tudi spodbujanje športnega udejstvovanja žensk. Na OI v Londonu so se sicer tako Al-Hamadova kot plavalka Nada Arkaji in atletinja Noor al-Malki uvrstile s posebnim povabilom Moka. Bodo olimpijske igre v Londonu minile brez rasizma na tribunah? Dogajanje na pravkar končanem evropskem nogometnem prvenstvu na Poljskem in Ukrajini, kjer so si nestrpneži na tribunah zlasti v skupinskem delu...


source: CulturaX

text: 5 stvari, o katerih je sanjal vsak sovjetski otrok - Russia Beyond Slovenija 5 stvari, o katerih je sanjal vsak sovjetski otrok Otroške sanje se ponavadi ne uresničijo. Pa kaj potem? Tudi sovjetski otroci so imeli svoje sanje! Nekaj Rusov smo prosili, da jih delijo z vami. "Samo v sanjah smo svobodni in zastonj. Ves preostali čas potrebujemo plačilo," je nekoč dejal angleški humoristični pisatelj Sir Terry Pratchett, brez kakršnegakoli kančka ironije. Zdi se, da te modrosti niso nič manj resnične pri sovjetskih otrocih in njihovih otroških sanjah. Nekatere sanje sovjetskih otrok niso bile praktične in pragmatične, ampak so bile povezane z ne preveč oddaljeno prihodnostjo. Pogosto so bile te dnevne sanje prežete s strahom in skrbjo. "Kot nekdo, ki je odraščal v Sovjetski zvezi v osemdesetih letih, sem bila nenehno zaskrbljena nad možnostjo jedrske vojne z Združenimi državami Amerike, glavnim sovražnikom moje države," pravi 45-letna Nataša. "Preden sem zvečer zaspala, sem si močno želela nekaj, kar bi izničilo to grožnjo in mi izničilo te skrbi, pa naj se še tako čudno sliši. Kot otrok sem hladno vojno dojemala kot globoko osebno, eksistencialno grožnjo." Skupina otrok, ki drži plakat, na katerem piše: "Nič ni bolj pomembno kot mir." E.Čečkina /Sputnik Kubanska raketna kriza je bila glavno soočenje, ki je ZDA in Sovjetsko zvezo v začetku šestdesetih let prejšnjega stoletja pripeljalo na rob jedrske vojne. Moskva je na Kubi namestila sovjetske jedrske rakete kot odgovor na napotitev ameriških raket podobnega razreda v Turčijo. PREBERITE ŠE: Vse, kar morate vedeti o hladni vojni Ta kriza ni bila edini primer, ko je odnos med Moskvo in Washingtonom dosegel vrelišče. Leta 1983 je bil Kremelj zaskrbljen zaradi vrste obsežnih Natovih vojaških vaj (znanih kot "Able Archer 83"), v katerih je bilo v Evropo napotenih več deset tisoč ameriških sil. Sledeč pravilu "oko za oko" so bile sovjetske jedrske sile takoj postavljene v stanje pripravljenosti, da so se lahko odzvale na grožnjo, ki jo predstavlja Nato. Na srečo se je takrat grožnja izkazala za pretiravanje. 2. Poletni tabori Podobno kot taborniki v Jugoslaviji so tudi sovjetski otroci imeli aktivno in živahno življenje. "Sovjetsko otroštvo je neločljivo povezano s poletnim kampiranjem: zbujanje ob zvoku roga, taborništvo, veliko tekmovanj, ognjemeti, nočno mazanje spečih otrok z zobno pasto in druge otroške vragolije," se spominja 47-letna Tatjana. "Če te starši niso poslali v poletni tabor, si moral ostati na dači in izdelovati hiške na drevesih ali venčke iz cvetja. Zimski čas je bil vedno namenjen drsanju, smučanju, sankanju, kepanju, izdelovanju snežakov. Moji sovjetski otroški dnevi so bili napolnjeni s športom, muzeji, gledališči, branjem in gledanjem redkih filmov. Zelo malo časa sem porabila za gledanje televizije." Poletni tabor Artek na Krimu. Konstantin Dudčenko /TASS Poletni tabor je bil odličen način za počitek, pridobivanje novih prijateljev, izpopolnjevanje komunikacijskih veščin in uživanje svobode. Vsi sovjetski otroci so sanjali, da bi svoje počitnice preživeli v poletnem taboru Artek. V sedemdesetih in osemdesetih letih je ta sloviti mladinski tabor, ki se nahaja na Krimu ob obali Črnega morja, v celoti izpolnjeval temeljne komunistične vrednote. Tudi v današnjih dneh ostaja priljubljeno letovišče. PREBERITE ŠE: 5 jedi, ki so jih sovjetski otroci niso marali (in jih odrasli še zmeraj sovražijo) Sovjetski otroci so veliko časa porabili za branje, omare njihovih staršev so bile napolnjene s kupi knjig. In čeprav Aleksandra ni smela v Artek, je imela svoboden dostop do vseh knjig, ki so bile doma. Izbrala je "Bratec in Kljukec s strehe" avtorice Astrid Lindgren. Kot mnogi njeni vrstniki se je smejala do ušes, ko je prebirala najbolje prodajano švedsko knjigo o debelušnemu možu, ki je rad ušpičil kakšne vragolije in pravil, da je v vsem najboljši na svetu. Otroci, ki sprehajajo psa. Vsevolod Tarasevič/МАММ/MDF Knjiga je tako navdušila številne sovjetske otroke, da so morali preveriti svoje strehe, da bi videli, če morda tudi tam živi kakšen Kljukec. Najljubši trenutek v knjigi nastopi, ko glavni junak Smidge, sedemletni deček, končno dobi hišnega ljubljenčka za rojstni dan, Kljukec pa pravi: "Ampak jaz sem boljši od psa!" Tako kot Smidge si je tudi Aleksandra želela psa bolj kot karkoli drugega na svetu. Imeti hišnega ljubljenčka je bila velika odgovornost, na katero veliko otrok ni bilo pripravljeno. Pa vendar, če si imel psa, si ga lahko sprehajal petkrat na dan in razkazoval svoj zaklad drugim otrokom v soseski. 4. Oblačila, žvečilni gumi in igrače Sovjetski otroci so nosili navadna, dolgočasna in neudobna oblačila, večinoma izdelana v Sovjetski zvezi. Kupiti nekaj drugega je bil resnični problem. V trgovinah so bila na voljo tudi uvožena oblačila, vendar navadne stranke nikoli niso vedele, kdaj in kje bodo na voljo. "Moja mama si je na dlan napisala zaporedno številko in ure in ure stala v vrsti, da mi je lahko kupila rdeče usnjene čevlje japonske izdelave." se spominja 39-letna Vera. "Te glamurozne čevlje sem obula le dvakrat, preden so jih ukradli iz moje šolske omarice. Najraje bi se bila kar razjokala." Na gugalnici, 1970. Valerij Šekoldin/МАММ/MDF Minilo je že mnogo let, toda 52-letni Dima se še vedno spominja svojega dolgega sovjetskega zimskega plašča. "Bil je nočna mora, težek kot opeka. Ko sem ga nosil, sem se počutil nemočnega in nesposobnega," je dejal. "Bil sem naravnost v nebesih, ko mi je oče prinesel rjavi plašč s Švedske. Imel je take odštekane rumene rokave in bil lahek kot pero." "Spomnim se tudi, kako močno sem si želela elegantna oblačila," pravi 40-letna Jelena. "Nekaj, kar bi bilo videti prefinjeno." "Nisem bila tako dolgo sovjetski otrok, a sem bila vseeno precej srečna. Ker sem se rodila v vzhodni Nemčiji in tam tudi živela nekaj let, sem dobila vsa lepa oblačila in igrače, ki jih je bilo takrat mogoče kupiti. Ne prav dosti. A najboljše," se spominja Diana. Nekaterim staršem je bilo dovoljeno potovanje v tujino. Zmeraj so se vrnili z najrazličnejšimi darili, od žvečilnih gumijev in radirk do nahrbtnikov in barbik. "Prava barbika! Dobila sem Cindy s pravo barbie glavo in ponarejenim plastičnim telesom, nek sok nenavadne barve (poskusila sem živo zeleni kivi in bil je neverjeten, še vedno se spominjam, kako je izgledal paket soka), čips, gazirane pijače..." Tisti, ki pa niso imeli možnosti za odhod v tujino, so o "La Dolce Vita" lahko le sanjali. Medtem ko so se nekatera sovjetska dekleta odločila za barbike in modna oblačila, so fantje raje imeli zbirke električnih nemških vlakcev in mopede. 51-letni Vadim ni bil nobena izjema. Pravi, da je imel skoraj vsak fant v sovjetskem otroštvu kolo. "Toda moped je bil resna stvar, zadnja želja, najvišje sanje." Trio na mopedu. Arhiv Olge Kuhar Sanje so navsezadnje tudi oblika načrtovanja, zato so nekateri praktični najstniki zbirali steklenice in jih odnašali v trgovine za reciklažo. Prazne steklenice so prinesle nekaj denarja, kar je zagotovilo dovolj motivacije za njihovo zbiranje. "Dolgoročno so se fantje precej angažirali, nekateri pa so si na koncu celo kupili moped." 41-letna Viktorija si je želela moped iz drugega razloga. Bila je ljubiteljica filmov, odkar pomni. Deklica je poletne počitnice preživela v sosednji Latviji, kjer si je slučajno ogledala francosko komedijo "Zabava" ("La Boum") s Sophie Marceau v glavni vlogi. Film, ki predstavlja 13-letnico z imenom Vic, ko se zaljubi, se odljubi in še naprej živi polno življenje, je takoj postal klasika med sovjetskimi najstniki. Kljub razlikam v kulturi se je bilo zelo enostavno poistovetiti z glavnimi junaki filma. "Ko sem gledala La Boum, sem bila verjetno stara 12 let. Še vedno se spominjam dveh stvari: kako se je Vic zaljubila v Mathieua, ki vozi moped, in čudovito naslovno pesem Richarda Sandersona "Reality". Takole je šlo besedilo: "Sanje so moja resničnost. Edini način resnične fantazije..."


8 stvari, ki jih počnejo pari, ki imajo res dobro seksualno živl... 8 stvari, ki jih počnejo pari, ki imajo res dobro seksualno življenje Ne počnejo nič takšnega, česar ne bi zmogla tudi vidva. 31.12.2018 ob 5:20 Zagotovo si že slišala in prebrala nešteto nasvetov o tem, kako v spalnici kljub temu, da sta že utečen par, ohranjati zavidljivo mero strasti. A lisice in preveze niso vselej prava pot do izjemnega seksa. Poglej raje osem nasvetov, ki jim sledijo pari v dolgih zvezah in s pomočjo katerih se, kljub letom skupnega življenja, pri njih še vedno kreše. Spogledujejo se Spogledovanje kljub temu, da sta že dolgo par, zadeve ohranja vroče, razburljive, v zvezo vnaša pričakovanje in sladke obete ter vaju zlahka vrne v čas, ko sta bila sveže zaljubljena. Ob vsaki priložnosti mu pošiljaj pomenljive poglede, pomagaj si z vročimi sporočilci in mu z njimi povej, kako ga pogrešaš, na družinski večerji na njegovo stegno položi svojo roko ter mu tako pokaži, da je zate še vedno prav tako seksi kot tedaj, ko sta bila še pod vplivom metuljčkov v trebuhu. Pomagajo si z razporedom Morda se ti zdi ideja, da bi vsak teden določila dan in uro za seks, absurdna. A vendar, življenje je divje, čas hitro beži, naporni dnevi pa se vse prepogosto končajo s spanjem in za telesno ljubezen si ne vzameta več časa. Zato, nič hudega, če ne bosta spontana. Načrtovani seks bo na koncu prav tako dober. Vsekakor boljši, kot če ga ne bi bilo. Ne čakajo vedno na večer Sta ob desetih zvečer preutrujena? Saj si že slišala, da trenutki pred spanjem niso edini del dneva, ki naj bi bil namenjen strastem. Vzemita si zanje čas popoldne, ko se vrneta domov. Sta zgodnji ptici? Super, jutranji seks je odlična budnica. Skratka, dan ponuja mnoge možnosti in priložnosti. Izmenično dajajo pobude Znova: ne omejuj se z vzorci. Samo zato, ker je praviloma pobudnik akcije on, ne pomeni, da kdaj ne smeš vajeti v svoje roke prevzeti ti. Ne le, ker ga boš s tem prijetno presenetila temveč tudi, ker boš skozi vrata vajinega doma pregnala dolgočasje. Redno čistijo spalnico Najbrž na menjavo posteljnine nikoli nisi gledala kot na predigro. Pa vendar, urejena in čista spalnica je odličen afrodiziak. Zlasti, če bosta pri snaženju vajinega intimnega kotička sodelovala oba. O seksu se pogovarjajo Naj ti bo že enkrat jasno: pogovor o seksu ni in ne sme biti tabu. Si pri tem v zadregi? Ti besede ne gredo z jezika? Torej vzemi svinčnik in papir ter piši. Opiši svoje fantazije, predloge, ideje, želje in vse, kar je povezano s spolnimi radostmi ter za kar meniš, da bi lahko prevetrilo vajino rutino. Enako naj stori on, izmenjajta si napisane ideje in po prvi premagani oviri poiščita tisto, kar bi rada okušala oba. Pogosteje, kot bosta to storila, lažje se bosta pogovarjala o pikantnih zadevah in bolj bo vajino spolno življenje cvetelo. Pozorni so na to, kako pogosto skočijo v posteljo Res je, tega si ne zapisujejo na koledar, pa vendar so pozorni na to, kako pogosto je vroče v spalnici in ukrepajo, kadar se zadeve spremenijo na slabše. Je od zadnje seanse minil že mesec ali več? To je morda opozorilo, da je treba nekaj korenito spremeniti. Vama v prid. Seksajo, čeprav niso najbolj pri volji Takole gre: seks spodbuja seks. Večkrat, kot se mu bosta predala, večje bo vajino poželenje. Telo se na erotično dejanje odzove s poplavo snovi, ki spodbujajo libido in tako preprečijo, da bi dogajanje v spalnici povsem zamrlo. Četudi ti kdaj torej ni do akcije, velja razmisliti, da bi se ji vseeno predala. Saj veš, na dolgi rok bo to imelo na vajino zvezo in spolno življenje pozitiven vpliv. Kajti seks bi prav lahko poimenovali naravna Viagra in ti imaš rada preproste, naravne rešitve. Foto: Pexel, Thinkstock


Adenoidi in adenoiditis pri otrocih - Kašelj 2021 Adenoidi so patološka proliferacija limfoidnega tkiva v nazofarinksu. Vnetje adenoidov se imenuje adenoiditis. Adenoidi (adenoidne vegetacije) so najpogosteje zabeleženi pri otrocih od 3 do 14 let. Največje število bolnih otrok je zabeleženo pri starosti 3–7 let. Polovica učencev z adenoidnimi izrastki trpi za kroničnim adenoiditisom. Za oceno stopnje rasti tonzil omogoča endoskopijo. Pri adenoidih I stopnje se izvaja konzervativna terapija. Pri adenoidih II in III stopinj je na voljo kirurško zdravljenje. Nazofaringealna tonzila skupaj s palatinskimi tonzilami, cevastimi, jezikovnimi in grozdi limfoidnih zrnc, ki se nahajajo v območju bočnih grebenov, sluznica zadnje stene žrela, je del človeškega imunskega sistema. Ona je predpisana, da se ukvarja s tujimi agenti, ki vstopajo v človeško telo. Tudi kljub kroničnemu vnetnemu procesu je žrela tonzila aktivno vključena v imunski sistem. Glede na pregradno funkcijo tonzil je zlasti pomembna potreba po konzervativni terapiji, zlasti v zgodnjem otroštvu. Sl. 1. Adenoidne rasti (označena s puščico). Sl. 2. Adenoidna vegetacija ima videz petelinov. Akutno respiratorno bolezen vedno spremlja reaktivno vnetje žrela tonzile. To stanje ni bolezen, je pa naravna reakcija telesa na invazijo virusne okužbe. V tem primeru zdravljenje adenoidov ni potrebno. Izjema je pojav povezanih bolezni, med katerimi je najpomembnejše vnetje srednjega ušesa. Kronični adenoiditis je glavni problem pediatrov. Kljub veliki izbiri zdravil ostaja kronična patologija gnojne tonzile pri otrocih na visoki ravni. Med vzroki kroničnega adenoiditisa so vodilni mesto virusi in bakterije. Pogosti prehladi so glavni vzrok kroničnega adenoiditisa. Vloga virusov pri razvoju kroničnega adenoiditisa. Virusi poškodujejo cilijalni epitelij žrela tonzile in plešasti madeži postanejo ranljivi za bakterije. Posamezni učinki virusov so pogosto reverzibilni. Vendar pa so zaradi njihove pogoste izpostavljenosti procesi regeneracije moteni, kar sproži celotno kaskado procesov, ki uničujejo amigdalo. Faringealni tonzil poveča velikost zaradi širjenja vezivnega tkiva in postopoma začne blokirati dotok zraka v dihalne poti skozi nosne poti. Rinovirusi, adenovirusi in herpesvirusi so najpogostejši patogeni pri razvoju akutnega in kroničnega adenoiditisa. Vloga bakterij pri razvoju kroničnega adenoiditisa. Bakterije igrajo vodilno vlogo pri razvoju kroničnega adenoiditisa. Skoraj 75% otrok s to boleznijo je zasadilo Staphylococcus aureus. Po mnenju nekaterih avtorjev so pnevmokoki in hemophilus bacillus zelo pomembni. Ni prepričljivih dokazov o vlogi glivične flore in atipičnih patogenov v razvoju kroničnega adenoiditisa. Glivična mikroflora povzroča adenoide le v kombinaciji z bakterijsko floro. Vloga alergij pri razvoju kroničnega adenoiditisa. Približno 35% otrok z alergijskim rinitisom trpi za adenoiditisom. Vendar pa danes alergije ne veljajo za pomemben dejavnik razvoja bolezni. V nekaterih primerih prispeva k rasti tonzile ukrivljenosti nosnega septuma. Vržanje kisle vsebine želodca v nazofarinks v majhnih otrocih krši mehanizme lokalne imunosti, kar ustvarja optimalne pogoje za rast patogenih bakterij. O vlogi okolja v razvoju kroničnega adenoiditisa govori razlika v številu bolnih otrok, ki živijo v velikih industrijskih mestih, v primerjavi z bolnimi otroki s podeželja in predmestij. Vloga dednega faktorja. Pri razvoju adenoidne vegetacije ima pomembno vlogo genetska predispozicija. Pri otrocih z limfno-hipoplastično abnormalnostjo ustave so opazili adenoide in zmanjšano delovanje ščitnice, ki se kažejo kot apatija, letargija in edemi. Takšni otroci imajo prekomerno telesno težo. Vloga otroških nalezljivih bolezni. Adenoidi se pogosto pojavljajo kot posledica otroških bolezni - oslovskega kašlja, ošpic, davice in škrlatinke. Endoskopija omogoča oceno stopnje adenoidne rasti. Sl. 3. Na fotografiji je rast tkiva tonzile (pogled v endoskop). Sl. 4. Pri prvi stopnji adenoidov nosni prehodi blokira 1/3 (levo). V drugem pa jih pokriva 2/3 (v sredini), v tretjem pa so skoraj popolnoma blokirane (na desni). Simptomi adenoidov in adenoiditisa pri otrocih Žrela tonzila je pritrjena na posteriorni forniks nazofarinksa na podlagi. Njihovo povečanje je posledica velikega širjenja vezivnega tkiva. Sčasoma amigdala zapolni celotno kupolo nazofarinksa, sega do stranskih sten in celo do slušnih kanalov žrela. Njihova oblika je nepravilna, z razpokami, konsistenca je mehka. Pri adenoidih pri otrocih so zabeležene različne stopnje nosnega dihanja, ki jih spremlja zamašen nos in spremembe fonacije (glas z nazalnim dotikom). Otrok spi s pol odprtimi usti, pogosto tudi smrčanje. Spanje je nemirno. Sl. 5. Pri adenoidnih izrastkih otrok spi s pol odprtimi usti, pogosto tudi smrčanjem. Adenoiditis pri otrocih se vedno začne akutno, z visoko telesno temperaturo in ostro kršitvijo nosnega dihanja, povezanega s prehladom. Pojavljajo se tudi drugi simptomi akutnega respiratornega obolenja - kašelj in vneto grlo. Tonzile so v anatomski bližini z nosno votlino in slušnimi prehodi, zato so pogosto vnetljive z adenoiditisom. Vnetje je eksudativno. Simptom bolečine je pogosto odsoten ali blag. Posebno pozornost je treba nameniti zdravstvenemu stanju otrok šolske starosti. Pri eksudativnem vnetju srednjega ušesa se skoraj nikoli ne pritožujejo zaradi izgube sluha. Bolniški sindrom pri teh otrocih je blag. Adenoiditis pogosto spremlja vnetje sluznice nosu (rinitis) in grla (faringitis). Nosni izcedek je sprva sluzast in nato gnojen. Kašelj pogosto moti otroka po spanju - zjutraj in po kosilu. Sl. 6. Adenoiditis vedno začne akutno z visoko telesno temperaturo in ostro kršitev nosnega dihanja, povezanega s prehladom. Glavna znamenja adenoidov sta nosna kongestija, težave z nosnim dihanjem, pol odprta usta med spanjem, nagnjenost k akutnim boleznim dihal in vnetje srednjega ušesa. Pri anteriorni rinoskopiji (pregled skozi nos) so vidne povečane adenoide in njihova površina. Zadnja rinoskopija je »klasična« diagnostična metoda. To vam omogoča, da določite skozi usta s posebno ogledalo adenoid raste in njihovo lokacijo. Postopek je pri majhnih otrocih težko opraviti. Študija prstov nazofarinksa omogoča ugotavljanje konsistence in strukturne lastnosti tonzil. Raziskava lateralne radiografije v bočni projekciji omogoča določitev stopnje rasti gnojnih tonzil. Endoskopske diagnostične metode. Endoskopska metoda je »zlati standard« za diagnosticiranje adenoidov. Študija se lahko izvaja tako skozi nos kot skozi usta. Študija določa naravo izcedka iz nosu, vpletenost žrela v vnetnem procesu, stopnjo adenoidne vegetacije, njihovo naravo in lokacijo. Opravljen je pregled struka nazofarinksa in območja slušnih prehodov. Sl. 7. Pri anteriorni rinoskopiji (pregled skozi nos) lahko opazimo povečane adenoide in njihove površinske adenoide. Sl. 8. Endoskopska metoda je »zlati standard« za diagnosticiranje bolezni. Sl. 9. Na fotografiji adenoidi zaprejo skoraj celoten nosni prehod (pogled na endoskop). Sl. 10. Preglejte stransko radiografijo v stranski projekciji, da ugotovite stopnjo rasti gnojne tonzile. Adenoide povzročajo moteno dihanje skozi usta, tako da zrak ne doseže želene globine. Nastala napaka se ne nadomesti. Zmanjšanje oskrbe s kisikom v krvi je značilno za letargijo, zmanjšano aktivnost in invalidnost, zaostanek otrok v šoli in pogoste glavobole. Dihanje skozi usta prispeva k razvoju angine in atrofičnega faringitisa. Spodaj so prizadete spodnje dihalne poti. Vneto srednje uho. Dolgotrajna bolezen vpliva na nastanek obraznega skeleta: spodnja čeljust visi navzdol, nasolabialne gubice se gladijo, usta so pol odprta, trdo nebo postane visoko in ozko, kar zlomi ugriz. Obraz pacienta postane adenoid. Pri otrocih z adenoidi se oblikuje "piščančja prsa". Sl. 11. Dolgi potek bolezni vpliva na nastanek obraznega skeleta. Sl. 12. Pri kroničnem adenoiditisu se nepravilno ustvari skelet obraza: trdo nebo postane visoko in ozko, kar zlomi ugriz. Zdravljenje adenoidov in adenoiditisa pri otrocih Na izbiro taktike zdravljenja vplivata stopnja adenoidne vegetacije in klinični simptomi: Pri adenoidih I stopnje se izvaja konzervativna terapija. Za adenoide II-III stopinje je na voljo kirurško zdravljenje. Če so adenoidne izrasline majhne in nosno dihanje le rahlo okrnjeno, vendar se opazi pogosta otitis, ki je privedla do izgube sluha, je indicirano tudi kirurško zdravljenje. Konzervativno zdravljenje adenoidov in adenoiditisa pri otrocih Glede na pregradno funkcijo adenoidov je zlasti pomembna potreba po konzervativni terapiji, zlasti v zgodnjem otroštvu. Poudarek konzervativnih metod zdravljenja: odstranite vnetni proces v limfoidnem tkivu zmanjšanje preobčutljivosti telesa Pred zdravljenjem, postopek čiščenja nosu. Priporočljivo je očistiti nosno votlino s slanimi raztopinami, v primeru debelega izločanja pa mukolitična zdravila (Rinofluimucil, Naturade pršilo za nos »Solna raztopina in aloe«). Za odstranjevanje mikrobne flore se uporabljajo splošni antibiotiki in antibiotiki ter topikalni antiseptiki. Antibiotiki za lokalno uporabo - Bioparox, Polydex. Antiseptiki z antibakterijskimi, protivirusnimi in protiglivičnimi učinki - Protargol, Collargol, Octenisept. Uporaba antialergijskih zdravil. Protialergijska zdravila se uporabljajo pri otrocih z alergijskim rinitisom - Nasonex, Polydex, Nasol Beby. Tablete kortikosteroidi imajo veliko kontraindikacij in stranskih učinkov. Nosni spreji, ki jih imajo v svoji sestavi, imajo redke neželene učinke. Včasih so zdravila te skupine predpisana v obliki inhalacije. Uporaba vazokonstriktorskih zdravil. Vasokonstriktorska zdravila v obliki nosnih dekongestivov (od zastojev - blokade, stagnacije) blažijo stanje bolnikov, uravnavajo glavne simptome bolezni. Izcedek iz nosu in otekanje sluznice sta zmanjšana, nosno dihanje je ponovno vzpostavljeno. Priporočljivo je, da se izberejo dolgoročni dekondenzanti. Najboljši so kombinirani dekondenzanti. Vsebujejo sestavine z antialergijskimi učinki, mukolitiki in antibiotiki. Dekongestivov v obliki pršil več kot 3-5 dni ni priporočljivo. Sl. 13. Danes se kombinirani nosni spreji pogosto uporabljajo za zdravljenje sinusitisa. Polydex je pršilo za nos, ki vsebuje antibiotik, kortikosteroid in vazokonstriktor. Zdravljenje adenoidov in adenoiditisa z uporabo fizioterapevtskih tehnik Uporaba fizioterapevtskih tehnik vam omogoča, da hitro odstranite učinke akutnega adenoiditisa, skrajša trajanje zdravljenja, zmanjša tveganje ponovitve in zmanjša verjetnost zapletov. Krepi krvavitev in lasersko sevanje odstrani zabuhlost. Ultravijolično obsevanje ima baktericidni učinek. Spodbuja magnetno terapijo za imunost. Z elektroforezo se zdravila injicirajo skozi kožo in sluznico. Pospešite proces predelave z uporabo ultrazvočnih tehnik. Sl. 14. Uporaba fizioterapevtskih tehnik vam omogoča, da hitro odstranite učinke akutnega vnetja žrela tonzile. Ustrezno zdravljenje lahko izboljša stanje otroka, zmanjša stopnjo hipertrofije adenoidnih izrastkov. Ko se adenoidom II-III stopinj ponudi kirurško zdravljenje - odstranitev adenoidov (adenotomija). Kirurško zdravljenje je indicirano tudi v primerih, ko so adenoidne vegetacije majhne in nosno dihanje ni bistveno moteno, vendar se ugotavlja pogosta otitis, ki je povzročila zmanjšanje sluha. Odstranjevanje adenoidov poteka s posebnim obročastim nožem (adenotomom). Anestezija je lahko lokalna ali kratkotrajna. Adenoidi so odrezani z adenotomom na samem dnu in zavrženi. Prvi dan pokaže počitek. Odstranitev adenoidov z endoskopsko metodo pod anestezijo omogoča vizualno kontrolo kirurškega polja. Sl. 15. Na fotografiji se adenoidi odstranijo z endoskopsko metodo pod splošno anestezijo. V nekaterih primerih pri majhnih otrocih, adenoidno tkivo, ki ostane po operaciji, začne rasti. Potem je potrebna ponovna adenotomija. Približno 35% otrok z alergijskim rinitisom trpi za adenoiditisom. Alergijski rinitis se kaže v srbenju, kihanju in vodnem izcedku iz nosu. Alergijsko vnetje je glavni vzrok za rast adenoidov po odstranitvi adenoidov. Zato so otroci z alergijami v pooperativnem obdobju pokazali, da jemljejo antihistaminiki nove generacije do 3 mesece. Sl. 16. Odstranitev adenoidov opravi adenotom. Sl. 17. Na sliki a hipertrofirana žrela tonzila zajema skoraj celoten nosni prehod (adenoide tretje stopnje); b - odstranitev adenoidov. Otrok je trdno pritrjen v rokah medicinske sestre; (c) shematski prikaz položaja adenotoma; d - brez nasofarinksa. Trajalo je 2 meseca po operaciji. Sl. 18. Na sliki na levi strani se adenoidi pred operacijo zaprejo skoraj celotni nosni prehod. Na desni - po operaciji je nosni prehod prost. Sl. 19. Na fotografiji se med operacijo odstranijo adenoidi. Zdravljenje adenoidov pri otrocih z uporabo kirurških metod zdravljenja vodi do zmanjšanja zaščitnih faktorjev sluznice dihalnih poti. Razvoj abscesa (nazaj in nazaj). Injekcija adenoidnega tkiva v dihala. Ustrezno zdravljenje adenoidov ob upoštevanju značilnosti otrokovega telesa imenovati le zdravnika. Kaj je odrasla z antibiotično boljšo temperaturoKaj storiti z visoko temperaturo pri odraslem? Kaj za zmanjšanje temperature pri odraslih? Obstaja več učinkovitih in preverjenih metod za zmanjšanje temperature pri odraslih: Otomikoza se nanaša na skupino nalezljivih bolezni, ki jih povzročajo predvsem plesni in glivice, podobne kvasu. Zanj je značilna poškodba strukture zunanjega in srednjega ušesa ter postoperativne votline.


source: fineweb

text: Nevropsihologija Nevropsihologija je psihološka znanstvena disciplina, ki se raziskovalno ukvarja s povezovanjem izsledkov o anatomskih strukturah in nevrofizioloških procesih v možganih, ki so običajno plod dela raziskovalcev na področju biomedicinskih ved na eni strani ter specifičnimi psihološkimi procesi na drugi. Kognitivna nevropsihologija se pri tem osredotoča na vračanje funkcij, ki so zmanjšane zaradi možganskih poškodb. Klinična nevropsihologija je praktična uporaba nevropsiholoških ugotovitev pri obravnavi pacientov z nevrokognitivnimi deficiti.


Prosta delovna mesta


Rastlinsko mleko iz ajdove kaše (t.i. ajdovo mleko) / Vila Natura Sami radi poskušamo zmeraj nove načine uporabe naših ekoloških žit. Nedeljsko popoldne smo izkoristili za eksperimentiranje v kuhinji. Naredili smo domače rastlinsko mleko iz ajdove kaše. Mi smo navdušeni. Za 1l mleka potrebuješ: 260g BIO ajdove kaše 1. Ajdovo kašo čez noč namočimo v vodi in jo nato v cedilu dobro speremo. Nato damo kašo v mešalnik in prilijemo 1l vode. Po želji dodamo sladilo (sladkor, med) in začimbe (nastrgano vanilijo, kardamom, cimet). Vse skupaj miksamo 5min. 2. Nad posodo nastavimo gazo ali tanko kuhinjsko krpo (najbolje iz materiala tetra) in precedimo. Usedlino v krpi še dobro ožamemo, da iztisnemo res vso tekočino. 3. V posodi ostane mleko, ki ga uporabimo takoj ali ga hranimo v hladilniku v steklenici največ 3 dni. **Najbolje ga je uporabljati hladnega ali le rahlo ogretega, ker se lahko naredijo usedline, ga je dobro pred uporabo vselej pretresti. 4. Marec, 2020\t← Prejšnji prispevek Naslednji prispevek →


text: Vir: Chris Froome/Twitter 32-letni Froome, ki je letos postal prvi britanski kolesar z zmago na Vuelti, je bil pozitiven na testu, ki ga je opravil 7. septembra, v njegovem vzorcu pa so našli previsoko raven salbutamola, ki se uporablja pri zdravljenju astme. Britanski kolesar že od otroštva trpi za astmo in v te namene uporablja tudi inhalator, vendar pa Svetovna protidopinška organizacija (WADA) določa, da sme športnik zaužiti 1000 nanogramov na mililiter, kar je Froome krepko presegel, saj je njegov test pokazal količino 2000 nanogramov/mililiter. Chris Froome se je že odzval na novico in pojasnil svojo plat zgodbe: »Vsi ste seznanjeni s tem, da imam astmo, sam pa dobro poznam pravila. Za lajšanje simptomov uporabljam inhalator in to vedno počnem v dovoljenih količinah. Zelo dobro se zavedam, da bom na dirkah, ko nosim majico vodilnega, testiran vsak dan. Na Vuelti so se moji simptomi poslabšali, zato sem upošteval nasvet ekipnega zdravnika in povečal količino salbutamola. Kot vedno sem bil tudi tokrat zelo previden, da ne prekoračim dovoljene količine. Zelo resno jemljem svoj vodilni položaj v kolesarstvu. Mednarodna kolesarska zveza ima vso pravico, da analizira moj test, sam pa bom s svojo ekipo posredoval vse potrebne podatke,« je povedal Froome, ki mu grozi, da mu bo UCI odvzela zmago na Vuelti in ga tudi suspendirala. UCI je v preteklosti že izrekla kazni zaradi zlorabe salbutamola, med drugimi je bil kaznovan Italijan Alessandro Petacchi, ki je leta 2007 prejel 12-mesečno kazen in ostal še brez petih etapnih zmag z dirke po Italiji.


PROSTOR ZA ZABAVO IN PRAZNOVANJE! 120,00€ za igralni del + 10€ najem prostora za vsako uro Pripravite vašemu otroku nepozabno rojstnodnevno zabavo. Naša igralnica je velika 300 kvadratov in sestavljena iz dveh prostorov. Prvi prostor je igralni, kjer sta postavljeni dve napihljivi igrali, veliko drugih igralnih stvari ter kotiček za risanje. Drugi prostor je za pogostitev in praznovanje, opremljen, ogrevan in pripravljen za praznovanje. Pričakala vas bo tudi glasba in majhno presenečenje. Hrana in pijača sta v vaši - lastni režiji, število otrok ni omejeno je pa prostora za cca 50 oseb. V času praznovanja je prostor samo vaš, tako da imate privatno zabavo. Termine v prostoru imamo razporejene na dopoldanski oz popoldanski čas, ko pa opravite rezervacijo pa prejmete tudi unikatna vabila s katerimi bodo vaši malčki povabili svoje prijatelje na najboljšo rojstnodnevno zabavo. POŠLJITE POVPRAŠEVANJE ZA VEVERIČKINO IGRALNICO Izberite želen datum rezervacije: * Napišite želeno uro: * Vpišite ime in priimek: * Vpišite vaš naslov: * Vpišite telefonsko številko: * Vpišite elektronski naslov: * Strinjam se z GDPR in splošnimi pogoji . Izpolnite levi obrazec za rezervacijo termina napihljivega igrala ali nas pokličite na: 031 695 516 Petra 051 227 923 Tina ali nam pišite na info@vevericka.si in odgovorili vam bomo v najkrašem možnem času. Kako dolgo lahko imamo doma napihljivo igralo? Dnevni čas najema igrala je od 2-8 ur oziroma po dogovoru. Igralo se vrne ali pride iskat ob naprej dogovorjeni uri. Ali nam nudite tudi dostavo in koliko je cena dostave? Vsa igrala tudi dostavimo in postavimo na željeni lokaciji. Cena dostave je po dogovoru, odvisno od oddaljenosti kraja dostave od mesta Lenart. Ali lahko otroci igralo uničijo? Igrala so zelo trpežna in težko jih je uničit, kljub temu je potrebno upoštevat varnostna navodila. Kako je s placilom rezerviranega igrala v primeru dezja ali slabega vremena? V primeru dežja, močnega vetra ali neustreznih pogojev za postavitev igrala, ni potrebno ničesar placat. V primeru že vplačane rezervacije igrala se vam vplačan znesek vrne. Ali nam vi namestite napihljivo igralo? Napihljivo igralo vam dostavimo in postavimo mi. Ali lahko napihljivo igralo prevzamem sam? Seveda lahko, vendar potrebujete za prevoz avtoprikolico ali kombi. So napihljiva igrala varna? Vsa naša igrala imajo vse ustrezne varnostne certifikate, so preizkušena ter redno vzdrževana. Kljub temu je pri vseh igrali nujen nadzor odrasle osebe. Kaj zajema komplet izposoja napihljivega igrala? V kompletu dobite pihalnik moči 1100W – 2500W (220V), podaljšek (25m), zaščitno podlago in varnostne kline. Ali so igrala lahko postavljena tudi v zaprtem prostoru? Seveda, igrala so lahko postavljena v večji garaži, dvorani ali telovadnici. Ali moram po uporabi igralo očistit? Po končani uporabi iz napihljivega igrala obvezno odstranite smeti ter igralo posesajte in obrišite. 1. Najemnik in najemodajalec ob prevzemu oziroma postavitvi igrala skleneta najemno pogodbo. 2. Za sklenitev najemne pogodbe mora najemnik imeti s seboj veljavni osebni dokument s sliko. 3. Ob dostavi, najemu in prevzemu igrala prejmete natančna navodila za postavitev in uporabo igrala ter varnostna navodila. 4. Dnevni najem igrala traja do največ 8 ur. Odvoz ali vračilo igrala sledi v enakem dnevu v večernih urah oziroma po dogovoru. 5. Z napihljivim igralom lahko upravlja izključno najemnik, ki je naveden v pogodbi o najemu napihljivega igrala in le ta: - nosi polno odgovornost v primeru poškodb otrok, ki se na igralu igrajo - je dolžan povrniti vse stroške, ki bi nastopili zaradi neupoštevanja najemne pogodbe. 6. Po končani uporabi napihljivo igralo posesajte in obrišite notranjost igrala. 7. Igranje otrok je NA LASTNO ODGOVORNOST. Otroci morajo pri uporabi najetega igrala sezuti obuvala in odstraniti vse ostre predmete, kot so zaponke in nakit, ki bi utegnili poškodovati napihljivo igralo. 8. Cena najema se zaračuna po ceniku in se zapiše v pogodbo, v ceni najema niso všteti stroški dostave in postavitve igrala 9. Cena dostave in postavitve, je odvisna od oddaljenosti lokacije postavitve igrala od kraja Lenart. 10. Najemnik mora zagotoviti moznost priklopa igrala na električno energijo oziroma vodo, pravtako nosi vse stroške električne energije in vode. 11. Najemnik je odgovoren za vse poškodbe, ki jih bo povzročil na najetem predmetu te pogodbe. Odgovarja pa največ do višine vrednosti predmeta, ki je določena po ceniku dobavitelja. 12. Najemnik se zavezuje, da bo predmet uporabljal skrbno in odgovorno in ga vzdrževal kot dober gospodar. 13. Najemnik nosi polno odgovornost za morebitne poškodbe otrok, ki se igrajo z najetim predmetom te pogodbe. 14. V primeru, da je ugotovljena odtujitev predmeta, se o tem obvesti policija. 15. V primeru neupoštevanja pogodbenih členov ali drugih morebitnih sporov bo spor reševalo pristojno sodišče. 16. Najemodajalec in najemnik se po potrebi lahko tudi dogovorita za - Čakalne ure najemodajalca, kar se zaračuna po dogovoru. - Animacijo otrok ob igralu, kar se zaračuna po dogovoru.


Firefly_-_1x09_-_War_Stories.FoV.xvid.slo.srt (38587bytov) pokaži predogled 10 - War Stories.avi | 244307968 | Ime datoteke za film Ep10 War Stories.mkv | 889816502 | Ime datoteke za film Episode 10 - War Stories.mkv | 267078044 | Ime datoteke za film firefly.1x09.war_stories.ac3.ws_dvdrip_xvid-fov.avi | 364150784 | Ime datoteke za film firefly.s01e10.war.stories.dvdrip.xvid.avi | 358606848 | Ime datoteke za film Ep10 War Stories.mkv | 4450870297 | Ime datoteke za film War Stories.mp4 | 572273657 | Ime datoteke za film a.mkv | 273677865 | Ime datoteke za film Firefly S01E10 War Stories 1080p Blu-ray Remux AVC DTS-MA 5. | 7527123322 | Ime datoteke za film 10_War Stories.mp4 | 839509510 | Ime datoteke za film Firefly S01E10-War Stories-720p.BluRay.x264-HQ_small.avi | 463564314 | Ime datoteke za film Firefly.S01E10.War.Stories.2002.Bluray.576p.x264.AAC-AVX.mkv | 583669468 | Ime datoteke za film Episode 5 - Safe.mkv | 266135188 | Ime datoteke za film Ep10 War Stories.mkv | 4450674735 | Ime datoteke za film 1x11 - War Stories.mp4 | 393988543 | Ime datoteke za film Firefly_-_1x09_-_War_Stories.FoV.xvid.avi 23.976 FPS BlazVe (a) @ 01.03.2005 . 517x ( 23.05.2018 ) . Dodaj k priljuljenim . Pravilni podnaslovi 09_ Ariel 1CD 07.04.2013 87x 0.0 0


Komentiraj Kot se za čas okoli 1. novembra spodobi, bomo v tokratnem Repetitiu govorili o čarovnicah. Natančneje, o mitih, ki so danes tako med nekaterimi zgodovinarji kot med laiki razširjeni o lovu na čarovnice, ki se je odvijal v 16. in 17. stoletju v Evropi. Eden takšen mit je denimo, da je šlo pri lovu na čarovnice za preganjanje reproduktivnega znanja žensk, drugi pa, da so lov izvajale in spodbujale centralne oblasti zgodnjenovoveških državnih tvorb, saj so želele centralizirati oblast ter poenotiti in disciplinirati prebivalstvo. Oba mita reproducira v feminističnih in marksističnih krogih še danes priljubljeno in vplivno delo italijanske feministične profesorice Silvie Federici The Caliban and the Witch iz leta 2004. V tokratni oddaji se ne bomo spuščali v teoretsko vprašanje prvotne akumulacije ženskega dela in položaja le-tega v kapitalizmu, temveč se bom osredotočila na vprašanje lova na čarovnice v 16. in 17. stoletju, ki ga Federici vidi kot osrednji zgodovinski moment apropriacije dela žensk in njihove podreditve. Pri tem nam delo Federici služi zgolj kot izhodišče, saj nikakor ni edina, ki pojav preganjanja čarovnic vidi kot način podrejanja žensk in predvsem apropriacijo njihovega znanja o nadzoru nad reprodukcijo. Lov na čarovnice je svoj vrhunec dosegel v 16. in 17. stoletju, torej dobro stoletje po tem, ko je evropsko populacijo zdesetkal izbruh kuge, in v času, ko so evropski oblastniki po merkantilistični logiki začeli skrbeti za spremljanje demografije s popisi prebivalstva ter nadzorom nad medicino in porodničarstvom. Federici sklene, da gre pri skrbi oblasti za demografijo predvsem za nadzor nad družbeno reprodukcijo, izhajajoč iz potrebe po številčnejši delovni sili v času rojstva buržoazije in prvih kapitalističnih podjetij. Meni, da moramo v tem oziru razumeti tudi lov na čarovnice, pri katerem naj bi šlo primarno za pregon žensk, ki so imele znanje zeliščarstva in so znale izvajati tako splave kot porode. Namesto njih so porode vse bolj pogosto izvajali šolani moški zdravniki. Obenem so oblasti kriminalizirale detomore, tako da je bilo po nekaterih ocenah v Evropi v tem času več žensk usmrčenih zaradi detomora kot zaradi čarovništva. Da bi torej oblasti dobile nadzor nad družbeno reprodukcijo, so po mnenju Federici začele izvajati, citiramo, “multimedijsko propagando, ki bi generirala množično psihozo med populacijo”. Takšno propagando naj bi širili intelektualci s spisi o demonologiji ter potujoči vladni uradniki, ki so vaške skupnosti opozarjali pred čarovništvom in na ta način dosegli dezintegracijo vaških skupnosti, ki so si jih nato lažje podredile centralne državne oblasti. Povezavo med lovom na čarovnice in željo oblasti po nadzoru nad reprodukcijo naj bi nakazoval tudi diskurz, ki se je o čarovnicah razširil, namreč pogoste predstave o močni seksualnosti čarovnic, ki naj bi jo zadovoljevale s hudičem, ker jih navadni moški ne morejo zadovoljiti, pa o orgijah, ki naj bi se jih udeleževale, in podobno. Pa vendar tovrstni argumenti niso najbolje podkrepljeni v zgodovinskih virih. Predstave o čarovnicah kot predvsem ženskah so sicer res gojili že nekateri sodobniki, denimo Heinrich Kramer, avtor knjige Malleus Maleficarum oziroma Kladivo čarovnic, ki je zaradi svojih natančnih opisov mučilnih postopkov, navajanja prepoznavnih znakov čarovnic in splošne mizoginosti še danes notorična in predstavlja verjetno najpogosteje navajani vir za preučevanje lova na čarovnice. Kladivo čarovnic čarovnice splošno opredeljuje kot ženske, za kar krivi njihovo nebrzdano seksualnost. Navedimo odlomek: “Vse čarovništvo prihaja iz mesenega poželenja, ki je pri ženskah nenasitno. Da bi potešile svoje poželenje, se pečajo s hudičem. Dovolj jasno je torej, da ni nič čudnega na dejstvu, da se za več žensk kot moških izkaže, da so okužene s herezijo čarovništva. In blažen naj bo Najvišji, ki je do sedaj obvaroval moški spol pred tako velikim zločinom.” Pa vendar je vprašljivo, v kolikšni meri lahko izredno mizogino besedilo posplošimo na splošno prakso čarovniških procesov. Nenazadnje je samega Kramerja brixenški škof izgnal iz Innsbrucka, kjer je vodil sodni proces proti obtoženi čarovnici, proces pa prekinil, saj naj bi Kramer postal preveč obseden z obtoženkinimi spolnimi navadami. Njegovo knjigo, ki jo je spisal po omenjenih dogodkih, pa so obsodili vrhovni teologi inkvizicije na Univerzi v Kölnu, čeprav je kmalu postala močno priljubljena in vplivna. Vsekakor pa pri proučevanju določenega pojava ne zadošča, da proučimo, kaj so o njem pisali sodobni demonologi in drugi izobraženci. Vprašljivo je namreč, v kolikšni meri je mogoče pregone pripisati posameznim, čeprav vplivnim idejam izobražencev, še posebej, ker je takrat med ljudmi na splošno vladal strah pred čarovništvom, ki ga nikakor ne moremo pripisati propagandi ali vplivu posameznih avtorjev. Ogledati si moramo torej sámo prakso sodnih procesov, ki jo temeljito preučuje Robin Briggs v delu Witches and Neighbours. Številke kažejo sledeče: v obravnavanem obdobju je bilo v Evropi na podlagi obtožbe čarovništva usmrčenih med 40 in 50.000 ljudi, od tega četrtina moških. Razlike med spoloma sicer močno variirajo od pokrajine do pokrajine, tako da ponekod, denimo po večini Francije, delež moških naraste tudi na polovico in več, na Islandiji pa celo na 90 odstotkov. Ženske obtoženke so močno prevladovale predvsem v Angliji in Severni Ameriki. Nadalje število obsodb glede na obtožbe kaže, da so bili obtoženi moški enako verjetno obsojeni čarovništva kot obtožene ženske. Kljub temu vidimo, da je bilo gledano v celoti čarovništva obtoženih več žensk kot moških. A to gre morda pripisati zgolj boljši situiranosti moških v skupnosti, ki so se ob soočanju s sumničenji lažje izognili sodnemu procesu kot ženske. Morda se je torej bolj smiselno vprašati, zakaj so bile 1000 enske posebej ranljive za obtožbe čarovništva, ne pa iskati vzrokov čarovniških procesov v načrtovanih pregonih žensk. Na tem mestu navedimo še en zanimiv podatek, ki ga izpostavi Briggs: obtoženke in obtožence je skupnost sumila čarovništva v povprečju med 15 in 20 let, preden je bil proti njim sprožen uradni sodni postopek. Čeprav je tega praviloma sprožil dobro situiran moški, so se tako predhodna sumničenja kot artikulacija obtožbe praviloma oblikovala med ženskimi sosedami. Te so v povprečju tvorile tudi skoraj polovico sodnih prič v postopkih proti ženskim obtoženkam, v tretjini teh primerov pa so bile ženske priče v večini. Tako čarovniških procesov nikakor ne moremo razumeti kot moško mizogino preganjanje žensk. Dalje Briggsovo preučevanje sodnih procesov kaže, da je predstava o obtoženih ženskah kot predvsem porodničarkah ali zdravilkah, ki jo denimo utemeljuje še eno še danes vplivno feministično delo Barbare Ehrenreich in Deirdre English Witches, Midwives and Nurses, mit. Obtožbe praviloma zajemajo škodovanje in zle želje sosedom, ki naj bi povzročile smrt ali bolezen v družini ali med živino kot posledico določene medsosedske zamere in podobno. Tako je sicer res, da je bila včasih obtožena porodničarka, denimo če je novorojeni otrok umrl, a tega nikakor ne moremo videti kot načrtno preganjanje reproduktivnega znanja žensk. Prav tako se je od žensk takrat pač pričakovalo, da bodo nudile osnovno zdravstveno oskrbo svojim družinskim članom, zato je sum čarovništva včasih lahko povzročilo neuspešno zdravljenje, a nikakor ne moremo takšnih primerov videti kot načrtnih pregonov ljudske medicine. Centralizacija medicinske vednosti in prehajanje zdravljenja v domeno izobraženih moških sta sicer časovno sovpadla s pregoni čarovnic, a logične povezave med njima viri ne potrjujejo. Briggs sklene, da so bile obtožbe čarovništva sicer povezane s spolom, a le v kolikor so odražale delitev dela med spoloma v vaški skupnosti. Dejavnosti kot denimo skrb za zdravje družinskih članov, molža krav, ki je bila v primeru, da krava ni dala dovolj mleka, pogost vzrok sumničenj, in podobno, so bile pač v domeni žensk, zato so bile slednje prve osumljenke, če je šlo kaj narobe. To še posebej velja za starejše ovdovele ženske, najpogostejše obtoženke čarovništva, ki so si zaradi pomanjkanja drugih opravil in odsotnosti moške zaslombe predvsem zagotavljale mesto v vasi z domnevnim večjim znanjem in izkušnjami. To seveda ne pomeni, da jih je skupnost a priori videla kot zdravilke s posebnimi močmi. A če njihov nasvet sosedi denimo ni pomagal, so predstavljale lahko tarčo za obtožbe. Glasbeni premor: Sedmina - coprnica Poslušate oddajo Repetitio o lovu na čarovnice v 16. in 17. stoletju. V prvem delu oddaje smo podirali mite o lovu na čarovnice kot pregonu reproduktivnega znanja žensk. V drugem delu pa se posvečamo prepričanju, pogosto razširjenem med samimi zgodovinarji, pa tudi pri prej omenjenem Federicijinem delu, da so bile centralne oblasti, predhodnice modernih držav, tiste, ki so spodbudile oziroma načrtno povzročile lov na čarovnice. Po tovrstnih prepričanjih je lov na čarovnice posledica centralizacije kraljeve oblasti, ki je morala izbrisati vse partikularizme in skupnostne vzvode odločanja. Tako naj bi bile čarovnice ene izmed žrtev centraliziranega birokratiziranega sistema zgodnje moderne države. Na tem mestu zanemarimo vprašanje narave zgodnjenovoveške centralizirane državne tvorbe, za katero menimo, da je nikakor ne moremo videti kot logično predhodnico moderne države, temveč ima povsem drugačno logiko delovanja. Posvetimo se vprašanju, na kakšen način in v kolikšni meri so centralne oblasti tistega časa res vplivale na pregone čarovnic. Po takšnem prepričanju naj bi centralne oblasti posamezne državne tvorbe izdajale edikte pr 2000 oti čarovništvu in pritiskale na lokalne oblasti, naj ga preganjajo po predpisanih postopkih inkvizicije. Obenem so uvajale sodne postopke mučenja kot enega novih mehanizmov represije. Tako naj bi do 17. stoletja inkvizicija postala ena ključnih institucij absolutistične države. To naj bi bilo pomembno tudi zaradi namere oblasti po akulturaciji in discipliniranju kmečkega prebivalstva. Nenazadnje naj bi pregone čarovnic močno olajšala podreditev Cerkve absolutistični državi ali vsaj tesnejše sodelovanje z njo, tako da je državni sodni sistem začel preganjati čarovnice kot verske deviantneže ter si s tem obenem zagotovil legitimnost na eni strani in na drugi mnogo temeljitejše pregone kot takrat, ko je tovrstne primere presojala zgolj Cerkev. Zgodovinar Brian Levack v članku State-building and Witch Hunting pokaže, da kljub dejstvu, da je centralizacija oblasti skozi inkvizicijske postopke in sodni sistem omogočila porast sodnih procesov proti čarovnicam, nikakor ni bila glavni pobudnik tovrstnih pregonov, kot trdi zgoraj opisani mit. Nasprotno, v številnih primerih jih je poskušala zamejevati in omejevati uporabo mučenja. Torej, glavni pobudniki in izvajalci pregonov čarovnic so bili lokalni oblastniki v vaseh in majhnih mestih. Na Škotskem denimo je bilo v tem obdobju usmrčenih okoli 1000 do 1500 čarovnic od vsega milijon prebivalstva. V Angliji jih medtem verjetno ni bilo usmrčenih več kot 500. V tem času si je Škotska prav tako močno prizadevala centralizirati svojo oblast in je uporabljala mučenje za zatrtje političnega nasprotovanja in kriminala. Sodni sistem posvetnih oblasti je cerkvenim sodiščem že zgodaj odvzel procese proti čarovnicam. Kralj Jakob VI., na oblasti v času najintenzivnejših pregonov čarovnic, se je v spisu sam zavzel za pregone. Sredi 16. stoletja je škotski parlament sprejel tako imenovani statut o čarovništvu, s katerim sodne pregone čarovnic polaga v domeno posvetnih sodnih oblasti. Zdi se torej, da vse govori v prid prej opisani tezi o povezavi centralizacije oblasti s pregoni čarovnic. Toda parlament je statut sprejel pod močnim pritiskom s strani cerkvenih dostojanstvenikov, ki so si želeli moralne prenove prebivalstva. V devetdesetih letih 16. stoletja, ko je preganjanje čarovnic na Škotskem doživljalo višek, so kraljevi svetovalci res izdali trajne naloge lokalnim oblastem, naj poiščejo in kaznujejo čarovnice v svojih župnijah, a tudi tu je šlo prej za odziv na zahteve lokalnih oblasti kot za samostojen centralno voden podvig. Proti koncu stoletja so pregoni eskalirali do te mere, da so svetovalci naloge preklicali in zahtevali, da mora od takrat dalje vsak čarovniški proces odobriti bodisi kraljevi tajni svet bodisi parlament. Sodni čarovniški procesi so se sicer odvijali na treh različnih ravneh: na osrednjem kazenskem sodišču pred kraljevimi sodniki, na okrožnem sodišču, ki mu je predsedoval sodnik z osrednjih sodišč, ter na sodnih komisijah, ki so jih po odobritvi tajnega sveta ali parlamenta sestavljali pripadniki lokalnih elit. Centralna oblast je imela nadzor nad sodnimi postopki zgolj v prvih dveh primerih, medtem ko je v tretjem sicer morala potrditi sestavo in ustanovitev komisije, a sodnih postopkov ni nadzirala. Več kot dve tretjini vseh čarovniških procesov sta se odvili prav na tem lokalnem nivoju sodnih komisij, le slaba tretjina pa na nivoju osrednjih ali okrožnih sodišč. Poleg tega so lokalne sodne komisije obsodile kar 95 odstotkov obtoženih čarovnic, medtem ko je ta odstotek pri osrednjih sodiščih znašal slabih 60 odstotkov, na okrožnih pa 45 odstotkov. Te številke nakazujejo, da so gonjo proti čarovnicam spodbujale in izvajale predvsem lokalne in ne centralne oblasti. In nenazadnje, mučenje v sodnem postopku je škotsko kazensko pravo predvidevalo zgolj v primerih, ko bi bila potencialno pridobljena informacija ključnega pomena za kraljevo oblast. Tudi v teh primerih je moral mučenje odobriti bodisi parlament bodisi tajni svet. Takšnih odobritev ni bilo veliko: dve odobritvi za procesa proti čarovnicama in odobritve za mučenje šestih moških, obtoženih umora s strupom, čarovništvom ali drugo hudičevsko prakso. Kljub tako majhnemu številu izdanih odobritev mučenja pa je bilo slednjega mnogo. Lokalne sodne oblasti so namreč mučenje pogosto izvajale nezakonito, ne da bi pridobile zahtevano odobritev. Poleg tega se je v mučenje pogosto sprevrgla sicer dovoljena praksa iskanja hudičevih znamenj, pri kateri so s špikanjem v kožo iskali morebitno mesto, ki ne bi krvavelo, kar bi bil znak hudičevega znamenja. A v mnogih primerih so prakso sodniki zlorabljali tako, da so obtoženko ali obtoženca špikali toliko časa, dokler ni priznal hudodelstva. Levack sklene, da je bil torej porast lova na čarovnice na Škotskem prej posledica nezadostnega nadzora centralnih oblasti nad lokalnimi, ne pa posledica centralizacije oblasti. Podobno lahko zatrdimo za Anglijo, ki je imela močan sistem sodišč pod strogim nadzorom centralnih oblasti. Sodniki z osrednjih sodišč so tako temeljito spremljali procese na lokalnih sodiščih in zagotavljali, da so se ti striktno držali omejitve mučenja in načela zadostnih dokazov. To sicer ni povsem preprečilo smrtnih obsodb čarovnic, a je prispevalo k njihovemu bistveno nižjemu številu kot na Škotskem. V Franciji ureditev zopet bolj spominja na Škotsko. Pregoni čarovnic so bili namreč najštevilčnejši na podeželju na obrobju Francije, kjer centralne kraljeve oblasti niso učinkovito nadzorovale sodnih postopkov. Te so z veliko vnemo opravljale lokalne oblasti, ki niso delovale po diktatu centralnih oblasti, temveč so sodno infrastrukturo, ki so jim jo te zagotavljale, uveljavljale za lastne pobude. Francoski parlament je na prelomu stoletja celo uvedel ukrep, s katerim je omejil mučenje in po katerem je moral vsako obsodbo čarovništva revidirati parlament. Prav tako so osrednja sodišča začela izvajati procese proti tistim, ki so zlorabljali sodni postopek proti obtoženkam čarovništva z nedovoljenim mučenjem. V nemških deželah o centralni kraljevi oblasti ne moremo zares govoriti. Cesar ni imel nadzora nad lokalnimi sodnimi postopki. Uvedel je sicer zahtevo, da morajo lokalne razsodnike izobraženi pravniki z bližnjih univerz podučiti o kaznivih dejanjih v čarovniških procesih. A predavanja o demonologiji so lokalne oblasti prej spodbudila k pregonom čarovnic kot pa zagotovila ustreznost pravnih postopkov. Celo Španija, katere kraljeva inkvizicija je morda najbolj notorična po svoji okrutnosti in je pogosto opisana kot instrument kraljeve oblasti, je pogosto poskušala brzdati procese proti čarovnicam. Rimska, torej papeška inkvizicija, ki je delovala v nekaterih italijanskih mestnih državah, je bila posebej mila kar se tiče uporabe mučenja. To je bilo dovoljeno zgolj v primeru, ko so bili predstavljeni prepričljivi dokazi o uporabi čarovništva. Prav tako je izjemno nizek delež obtoženih čarovništva obsodila na smrt. A na splošno v italijanskih deželah tudi med prebivalstvom strah pred čarovništvom ni bil tako razširjen in močan kot v drugih evropskih deželah. Vidimo torej, da so centralne oblasti čarovniške procese prej poskušale brzdati kot pa jih spodbujati. Lova na čarovnice torej nikakor ne moremo videti kot centralno voden proces, ki ga oblast izvaja, da bi si zagotovila bodisi bolj disciplinirano in homogeno prebivalstvo bodisi nadzor nad družbeno reprodukcijo. Po drugi strani pa niti iskanje vzrokov za lov na čarovnice zgolj v medsosedskih odnosih, psihologiji ljudi ali antropoloških predstavah o očiščevanju skupnosti zamišljenih nečistih tujkov ne more zadostno razložiti izbruha pojava v točno določenem obdobju. Skupnosti, ki jih opisujejo, so namreč na podoben način živele in razmišljale že pred izbruhom lova na čarovnice, a to ni eskaliralo v množičnih obsodbah. Sklenemo lahko, da je bil oblastni aparat, predvsem tisti na lokalni ravni, tisti, ki je predstavam in strahovom, že prisotni 2000 m v samih skupnostih, hote ali nehote dajal možnost institucionaliziranega izraza in s tem omogočil eskalacijo lova na čarovnice. Viri in literatura Institoris, H., & Sprenger, J. (1494). Malleus maleficarum. Nuremberg: Anton Koberger. Briggs, R. (2002). Witches and Neighbours: The Social and Cultural Context of European Witchcraft. Oxford, Wiley-Blackwell. Ehrenreich, B., English, D. (1973). Witches, midwives, and nurses: a history of women healers. Michigan, The Feminist Press. Federici, S. (2004). Caliban and the Witch. Brooklyn, Automedia. Levack, B. (1996). State-building and witch hunting in early modern Europe. In J. Barry, M. Hester, & G. Roberts (Eds.), Witchcraft in Early Modern Europe: Studies in Culture and Belief. Past and Present Publications, str. 96-116.