Minä vuonna Fulgencio Batista tuli Kuuban hallitsija?
Kuuban vallankumous
1939
Juntan jäsenistä presidentiksi nousi Ramón Grau San Martín, joka yritti hankkiutua eroon esimerkiksi Plattin lisälausekkeesta. Yhydysvaltain Kuuban lähettiläs Jefferson Caffery kehotti Batistaa hankkiutumaan eroon Grausta, joka syrjäytettiinkin tammikuussa 1934. Yhdysvallat tuki uutta Carlos Mendietan johtamaa hallitusta lakkauttamalla Plattin lisälausekkeen Franklin D. Rooseveltin hyvän naapuruuden politiikan mukaisesti. Tästä huolimatta Kuubassa Mendietan hallinto miellettiin Machadon toisinnoksi. Syntyi yleislakko, jota Batistan johtaman armeijan sotilaat olivat kukistamassa. Mendieta erosi lopulta itse, mutta Kuuba militarisoitui. Armeija otti hoidettavakseen monet siviilihallinnon tehtävistä samalla, kun se vainosi oppositiota. Mendietaa seuranneet siviilihallitukset olivat käytännössä vain muodollisia ja todellisuudessa maata johti Batista. Batista alkoi toisaalta myös toteuttaa kansansuosiotaan kasvattaakseen uudistuksia, jotka toivat hänelle aitoakin kannatusta. Vuonna 1939 hän asettui ehdolle presidentinvaaleissa, jotka olivat siihen asti pidetyistä rehellisimpiä. Batista päihitti vastustajansa Ramón Graun saaden 800000 ääntä ja Graun 600000.[3]

Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.[4]