Mikä on kokonaisfosforin pitoisuuden raja-arvo rehevissä järvissä?
Fosforipitoisuus (limnologia)
Fosforia esiintyy kalliossa epäorgaanisina yhdisteinä, joita liukenee eroosion vaikutuksesta vesistöihin. Sitä esiintyy eliöiden soiluissa ja erityisesti luissa ja hampaissa, joista sitä myös valmistetaan. Fosfori on luonnossa elintärkeä ja korvaamaton ravintoaine, joka osallistuu eliöiden kudosmuodostukseen erilaisten tärkeiden yhdisteiden muodossa. Fosforinpuute rajoittaa eliöiden lisääntymistä, sillä se on levien ja kasvien tärkeä ravintoaine eli minimitekijä. Veteen liuennut fosfori kuluu levien ja kasvien lisääntymiseen, joten näitä ravintonaan käyttävät muut eliöt lisääntyvät myös. Eliöiden kuollessa hajoaa niiden kudokset ja fosfori vapautuu taas veteen. Osa fosforista painuu kuitenkin vesistön pohjalle ja sedimentoituu mutaan. Jos vesistön happi- ja happamuusolosuhteet ovat normaalit, jää se myös sinne. Veden hapettomuus tai kohonnut happamuustaso (pH 9–10) liuottavat kuitenkin fosforin takaisin veteen ja silloin puhutaan järven sisäisestä kuormituksesta. Hapettomuutta esiintyy yleensä rehevöityneen järven alusvedessä pohjan lähellä. Happamuusasteen kohoaminen voi johtua kiihtyneestä levätuotannosta päällysvedessä ja sen aiheuttama emäksisyys liuottaa järven sedimenttien fosforia. Silloin veden fosforipitoisuus saattaa 2–3-kertaistua lyhyessä aikaa.[1][4][8][7]