У Канни - за кінокопією
Уперше за історію незалежної України український фільм потрапив у програму Канського кінофестивалю. Документальну стрічку “Подорожні” режисера Ігора Стрембітського покажуть у коротометражному конкурсі, 20 травня.
Окрім українського у конкурсі ще 8 фільмів з Австралії, Нової Зеландії, Бельгії, Данії, Сполучених Штатів, Угорщини та Франції. Фільм “Подорожні” зняв 31-річний Ігор Стрембітський, випускник київського театрального інституту ім. Карпенка-Карого. Родом він з села Парище на Івано- Франківщині. На режисера-документаліста пішов вчитися вже дорослим – після технікуму та армії. Зараз Ігор працює режисером на телебаченні. Сценарій до фільму написала його дружина Наталка Конончук. Наталка киянка, їй 25 років. Вона також закінчила театральний інститут, і зараз працює кінокритиком у журналі. Як їхній перший фільм потрапив у Канни Наталка та Ігор розповіли в інтерв”ю Бі-Бі-Сі. Ігор: ”Так як вже два роки, як я вже закінчив інститут, я зрозумів, що кінокопію мені вже ніхто не робитиме. І я подумав – якщо я відішлю фільм на якийсь фестиваль, будь-який, і якщо звідти прийде запрошення, то мені може надрукують копію”. Наталка: “Я тоді прийшла на роботу, сіла дивитися, куди ж відіслать, і мені першим на очі потрапив Канський фестиваль. Я дзвоню Ігорю і кажу жартома: “Ну, що Канський?” А він мені відповідає: “Канський так Канський, якщо він перший!”. Коли нам прийшло запрошення, після ейфоричної радості настав шок - дуже всього потрібно багато, і все це дуже дорого”. Спершу по допомогу автори фільму звернулися до Міністерства культури. Наталка: “Я знала, що міністерство має сплачувати дорогу режисерам, яких запросили на фестиваль. Я там походила-походила, нічого не знайшла. І врешті мені сказали, що на квитки грошей у міністерства немає, а лист з нашими вимогами сказали вкинути у скриньку, і сказали, що його розглянуть потім”. Речниця міністра культури Оксана Мельничук пояснила Бі-Бі-Сі, що оскільки з листом автори фільму звернулися до них у п”ятницю, відповісти вони могли лише у понеділок. Але на той момент свою підтримку вже запропонував канал “1+1”. “Подорожні” – це десятихвилинне чорнобіле документальне кіно. Зняте, як і майже всі студентські фільми в Україні, на дешеву вітчизняту плівку “Свема”. Один із вчителів Ігора Володимир Кукринчук, коли побачив фільм сказав: “Я Вас вітаю, ви зняли енциклопедію браку. Зате який це брак!”. Як виник фільм “Подорожні”, розповідає режисер Ігор Стрембітський. “Я закінчував інститут і треба було знімати. Наталка написала сценарій. Перша робоча назва фільму була “Автопортрет мені невідомого”. Це була історія про те, що якийсь ліричний герой шукає герою для фільму. А коли я вже знімав, то звичайно цю дурницю з ліричними героєм викинув. А залишився самі герої, внутрішні відчуття і ставлення до цих героїв”. Більшість героїв “Подорожніх” – це пацієнти психо-неврологічного диспансеру. Режисер спостерігав за ними кілька років, доки вони не звикли до нього і до його камери (Ігор одночасно є і оператором фільму). Ще одного персонажа він знайшов у будинку пристарілих для колишніх акторів. Це сліпий дідусь, який розповідає вірш про любов. Фільм сумний, але, як каже режисер, він оптимістичний. “Незважаючи на все, життя прекрасне. Все, що з нами є, все що з нами відбувається від народження до смерті, так має бути. Треба на все подивитися оптимістично, і з цим жити”. "Подорожні” – це фільм спостереження. За людьми, за відчинений вікном, за шматочками цукру і склянкою чаю, за тим, як шелестить під дощем листя, як іде поїзд, і як минає життя.