Блог психолога: навіщо потрібне абстрактне кохання?
Люди нерідко надають перевагу уявному ідеальному образу партнера і самотності, аби лише не руйнувати власні стереотипи.
Гірший, ніж Валєра Ми роками мріємо про когось, але не наважуємося йому хоча б натякнути про свої почуття. Можемо навіть жити з кимось, а в уяві будувати стосунки з іншим. Виправдовуємо себе тим, що повсякденне життя - це одне, а романтична любов - щось зовсім протилежне. Знайома ситуація? Тривалі стосунки, які існують лише в уяві і не мають нічого спільного з реальністю, і є абстрактним коханням. Воно комфортне і безпечне, бо не принесе розчарувань, неприємних несподіванок. У ньому все так, як ви хочете. Адже не треба мати справу з реальною людиною, з її поглядами, усталеними звичками і смаками, котрі не співпадають з вашими. А це ж так обтяжливо! "Я завжди повинна бути в когось закохана, - зізнається Ірина. - Це мене стимулює". Іноді її душевний порив набуває цілком реальних обрисів і втілюється у повноцінний чи, як вона сама каже, контактний роман. Та майже завжди він закінчується розчаруванням. Бо омріяний ідальго виявляється пересічним чоловіком. Ще гіршим, як каже жінка, ніж її Валєра. До речі, Ірина - заміжня. Але не розуміє, який це має стосунок до кохання. Сім'я - то святе, - говорить. І додає, що виконує всі свої обов'язки дружини й матері. На її думку, подружнє й особисте життя - різні поняття. А іноді оте, особисте, приховане, вважає Ірина, навіть зміцнює родину. Бо так легше витримати монотонність буденності. Та й легке почуття провини перед чоловіком відновлює призабуте кохання до нього. Репетиція життя Інша ситуація у Людмили Іванівни. Вона з дитинства мріяла про красиве кохання. Не нудне й звичайне, як у її батьків, котрі, скільки вона себе пам'ятає, так один одного й називали - "мама-тато", а - як у кіно. Щоб у чоловіка був мужній профіль, оксамитовий баритон і загадковий погляд. Але в реальному житті ій такі не траплялися. Аж раптом виявилося - викапаний актор із "Миттєвостей" і герой її самотніх мрій працює в офісі двома поверхами вище. Вони навіть іноді перемовлялися кількома фразами в їдальні або в ліфті. І може, для когось така розмова ні про що здалася б дрібничкою. А Людмила Іванівна наділяла кожну фразу свого таємного обранця глибоким змістом. Якщо Микола Григорович казав, струшуючи сніг з одягу: "Ну й холоднеча сьогодні, поки добрався, змерз, як пес", вона розуміла це як натяк. Мовляв, мені холодно, чи не зігріла б ти мене теплом своєї душі. Нечисленні їхні діалоги жінка знала напам'ять. Вечорами, наодинці у своїй затишній охайній квартирці вона їх, як казав великий поет, "репетирувала". Дивилася на жовті прямокутнички вікон навпроти, за кожним з яких вирувало життя, і не вважала себе самотньою. Бо десь у такому ж вікні і у її серці жила її любов. Та зважитися на рішучіші кроки - сказати про свою симпатію - про це й слухати не хотіла. Хоча, колеги довідалися, ніби цей Микола розлучений. "Я не так вихована, - говорила Людмила Іванівна, - щоб самій вішатися на чоловіків". Самотність у мережі Читаємо між рядків: невпевнена у собі, боюся можливої відмови, яка завдасть шкоди й без того низькій самооцінці. Вже мала невдалі стосунки, не хочу вкотре пережити біль розчарування. А надмірна гордість - лише прикриття і зворотній бік комплексу меншовартості. Та й не лише це. Абстрактними стосунками люди часто заповнюють душевну порожнечу, котра виникає від страху перед реальним життям. Віктор сумно жартує, що його особисте життя майже цілком існує в електронному вигляді. Він залюбки листується з багатьма дівчатами в інтернеті, але до живого спілкування справа доходить дуже рідко. Каже, що боїться погано виглядати на першому побаченні, його виснажує невизначеність першого етапу стосунків, коли весь час очікуєш на дзвінок чи повідомлення. Зізнається також, що побоюється невдачі в сексі. А ще - не хоче втрачати свою приватність, що, на його думку, трапиться, коли в його житті з'явиться конкретна жінка, спілкування з котрою не перервеш натисканням кнопки на комп'ютері. Синиця чи журавель? Павло ж переймається тим, що на реальне кохання, на відміну від уявного, треба витрачати час і гроші. Щось говорити, кудись запрошувати. А раптом стосунки швидко набриднуть, вигадувати, як необразливо їх припинити. Як бачимо, абстрактному коханню надають перевагу ті, хто має в уяві якийсь його еталон, сформований під впливом дитячих вражень. Постійне порівняння власного життя з ідеалом, якого не існує і заважає їм будувати стосунки з реальними людьми. Але насправді все здається банальним і нецікавим. Пошук нових, "кращих" партнерів проблему не розв'язує, адже справа не в комусь, а у власному світосприйнятті. Але поки усвідомлення цього прийде (й чи прийде?), накопичиться вже чимало травматичного досвіду, щоб почати боятися справжнього життя. Та поки ми його боїмося, воно триває. І від нас самих залежить, чи буде воно наповнене подіями чи тільки мріями про них.