"Щемливі бабуськи" і сусідки "некст дор"
Я мала честь прочитати цю книгу ще до її офіційного "народження". А сталося це так.
Юлія Ілюха. Неболови (Навчи мене мріяти). – Харків: Віват, 2016. В мій кабінет влетіла руда дівчина (такою зазвичай зображають осінь на картинках для дошкільників) і з порога почала закидати питаннями. Я трохи зависла: у мій кабінет періодично влітають, заходять і несміливо просочуються різноманітні митарі, митці й мисткині – тримаючи в руках найдорожче – творчий доробок, першу вистраждану книгу на газетному папері, густо оздоблену небом, квітами й рушниками. Під обкладинкою "найдорожчого" найчастіше містяться вірші – про Кобзаря, калину й Україну, "жизнєнна" поезія (рідше, проза), яка дуже подобається родичам митця, але кульгає на все, на що кульгати можна: зміст, риму, ритм й естетичні почуття читачів. І попри те, що переді мною ветеран, громадський активіст, заслужена вишивальниця, або мати-героїня й дуже приємна людина, я не можу презентувати таку книгу на широкий загал. Тому ексцентричній відвідувачці я не дуже здивувалась і приготувалась "тримати оборону". У ході розмови виявилось, що пані Осінь - подруга молодої харківської авторки Юлії Ілюхи, яка готує до друку свою першу збірку і їй би хотілося дізнатися, як організувати книжкову презентацію. Налаштована скептично, я попросила почитати книжку і отримала чорновий варіант. На моє здивування, "найдорожче" пані Ілюхи "Неболови" - збірка новел - захопила миттєво. Герої книжки – щемливі такі бабуськи, родички й сусідки "некст дор", які життєдіють десь поряд сіро й непомітно, якщо не звертати на них увагу. А якщо звертати, вийде збірка новел Юлії Ілюхи: про бабцю й кота, дівчину в метро, мрії дітей – сиріт про шматочок неба, жінку, яка щосили "тягне" онука від доньки - гастарбайтерки, фіфу, яка на передовій несподівано знайшла себе тощо. Чогось такого "свого" – простого, проникливого, реалістичного, – я не отримувала давно. Книга була прочитана за кілька годин. Читала, й ревіла, ревіла, ревіла над кожним оповіданням. Інтуїтивно життєві замальовки пані Юлії, волонтера й громадської активістки, схожі на прозу Сергія Осоки ("Нічні купання у серпні"): герої – звичайні люди, опис побуту, яскраві художні деталі, ліризм і виражена ритмізація прози, але це моє, дуже суб'єктивне враження, яке не претендує на літературознавчий коментар. Новели письменниці різні за тематикою, проте відмічені оригінальним авторським стилем, який буде вдосконалюватись від збірки до збірки, якщо пані Юлія писатиме й далі. Трохи вибивається із загальної картини оповідання "Гордячка", яке є прикро слабшим, тяжіє до соцреалізму, сентименталізму, грішить наслідуванням манери оповіді класиків, деякими штампами (ідеальна героїня – трудівниця, голова колгоспу – негідник, якому не вдалось знеславити гордячку, за що він мститься. Трагічне кохання, "всі вмерли". Скрізь "перегини", але ми з ними боремось. Сюжет про тяжку долю простих селян – робітників проситься на шпальти районної газети у рубрику "Бувальщина".) Але, попри недоліки, оповідання написане якісно. Оповідання "Неболови", образи якого є лейтмотивом збірки, підкорює стрункістю, небесною блакиттю, справжністю. Про що воно, не скажу, бо не отримаєте "свого шматочка неба" під час читання. Історії Юлії Ілюхи майже ніколи не закінчуються добре, проте вони не песимістичні. Кожен там знайде рівно те, що шукає, зважаючи, з яким настроєм прийшов до читання. В цьому й полягає відмінність сучасної літератури від традиційної: вона нічого не викриває і не нав'язує, художник намалював картину, а ти розбирайся сам з рефлексіями, які вона в тобі викликає. Словом, в українській літературі з'явився ще один яскравий, перспективний автор, який, сподіваюсь, захоплюватиме нас ще не раз кожною новою книгою. Надсилайте свої рецензії на книги із Довгого списку Книги року ВВС на адресу chytach.roku@gmail.com. Докладніше про конкурс читацьких рецензій читайте тут.