Блог історика: 1927 рік. Самогубство Данила Щербаківського
90 років тому - 6 червня 1927 року - у Києві вкоротив собі віку один із фундаторів музейної справи в Україні Данило Щербаківський. Його резонансна загибель стала предтечею терору 1930-х.
Науковець присвятив музейній справі усе своє життя. Власної сім'ї не мав, жив при музеї, що його кияни і тепер звуть "музей із левами" (тодішня назва - Всеукраїнський історичний музей імені Тараса Шевченка; нинішня адреса - Грушевського, 6). Із цим закладом Щербаківський був пов'язаний чверть століття. Від 1902 року 25-річний Данило, випускник історико-філологічного факультету Київського університету святого Володимира, улюблений учень відомого історика Володимира Антонóвича, їздив у археологічні експедиції по різних куточках України. Найцікавіші знахідки надсилав до щойно створеного київського музею. Так зав'язався контакт із директором Миколою Біляшівським. За вісім років Біляшівський запропонував позаштатному співпрацівнику перейти до штату й очолити два відділи - історичний і етнографічний. Щербаківський радо погодився, переїхав до Києва, і відтоді вже не відділяв себе від музею. Лише один приклад. У березні 1922 року вийшла постанова ВУЦВК про вилучення церковних цінностей. Спеціальні загони, до яких входили і представники ГПУ, забирали з храмів України срібні й золоті вироби. А також - не маючи на те повноважень - вилучали історичні коштовності з музеїв. Всеукраїнський історичний музей ім. Тараса Шевченка, 1927 рік Щербаківський опирався цьому. 1923 року, діставши повноваження від Головполітосвіти УРСР, виїхав до Москви й повернув понад 5000 речей. У тому числі - золотий хрест, що його подарував Богдан Хмельницький Києво-Печерській лаврі. З тих скарбів утворив у музеї окремий відділ давнього золотарського мистецтва України. Після цього й почалися негаразди. Миколу Біляшівського усунули з посади директора. Його місце посів колишній чекіст Андрій Винницький - людина без середньої освіти, зате партієць. Доволі типова ситуація як на ті часи. Новий директор брутально ігнорував елементарні вимоги щодо зберігання музейних фондів. Вони опинилися під загрозою знищення. Щербаківський з болем у серці мусив дивитися, як зібрані ним унікальні речі - він збагатив музей на близько 30 тисяч експонатів! - з'їдає міль, вони вкриваються пліснявою. Спроби щось розтлумачити Винницькому успіху не мали. Данило Михайлович поскаржився до "інстанцій". Повідомив також про нестачу коштів у музеї. Микола Біляшівський У відповідь Винницький разом зі своїми поплічниками - ученим секретарем Євгеном Дзбановським і бібліотекарем Антоном Онищуком - почали ширити чутки про фахову некомпетентність Щербаківського. Ба більше: він, мовляв, навмисно нищить музейні фонди. Шкідник! Заходилися перевіряти стан фондів. Склали низку актів про їх незадовільну консервацію. Директор викликав ревізійну комісію з Харкова - тогочасної столиці. Зрозуміло, який фінал мався на увазі. За таких умов Щербаківський не бачив виходу. До того ж, під час відряджень переконався, що знищення пам'яток української старовини відбувається не лише в його музеї. Це робиться скрізь. Отже, професійних перспектив теж нема… 6 червня пізно увечері науковець востаннє вийшов з музею. Потім писатимуть, ніби він кинувся з мосту в Дніпро. Натомість академік Сергій Єфремов наступного дня занотував у щоденнику: "Утопився Данило Щербаківський. […] Утопивсь уночі, близько мосту. Рибалки бачили, як він зайшов у воду, щось несучи перед себе (мабуть, прив'язав собі камінь, щоб не виплисти), потів дав нирка, ще раз виплив - і більш не показався". Міліція шукала тіло небіжчика. Безрезультатно. Онищук пліткував, ніби Щербаківський утік за кордон з музейними золотарськими виробами (які визволив з Москви). Отакий, бачте, зрадник і крадій. З'ясувалося натомість, що перед смертю Щербаківський надіслав листа до професора Петра Курінного. Професор Петро Курінний, адресат передсмертного листа Д. Щербаківського. Очолював Музей культу та побуту в Києво-Печерській лаврі "Я втомився, - написав він. - Залишити музей, якому віддав кращі роки свого життя, не маю сили. Боротися з кваліфікованою підлістю Онищука й Винницького не вмію". Зауважив, що не має сумнівів: комісія з Харкова винесе рішення, яке потрібне дирекції. "Отже, результат який - ще більше обплюють, зганять, з білого зроблять чорне, з чесного чоловіка - подлеца. Цього пережити я не можу". "Знайшли тіло Щербаківського, - записав у щоденнику 11 червня Сергій Єфремов. - Сьогодні поховали. Під звуки фанфар та фанфароватих теревенів. Спершу заклювати, загризти людину, а тоді спорудити їй пишний похорон - о, на це нас вистарчить!" Це був чи не останній похорон у Києві, коли людину, яка вкоротила собі віку, ховали з державними почестями. Нетиповим було і те, що самогубця упокоївся не за огорожею кладовища, як зазвичай, а в самій Києво-Печерській лаврі - навпроти входу до Великої лаврської дзвіниці. 12 червня передсмертний лист Щербаківського надрукувала львівська газета "Діло". Історія набула розголосу. В Києві 79 відомих науковців підписали листа з вимогою до влади розслідувати справу. Надіслали його до "Пролетарської правди", але публікації не було. Винницький і Онищук у своїх поясненнях виставляли загиблого за божевільного. "Слідство легко встановило, - згадував родич небіжчика Вадим Павловський, - що покійний був цілком здоровою людиною і не мав ніяких інших причин для самогубства, окрім стану справ в Історичнім музеї. Але після цього слідство далі не пішло". Данило Щербаківський прожив лише 50 років - пішов у розквіті сил За три роки на сумнозвісному процесі СВУ згадували про Щербаківського вже як про ворога народу. А 1934-го за наказом Постишева його могилу зрівняли з землею. На ім'я науковця наклали табу. Справедливість взяла гору лише в часи незалежності, коли його чесне ім'я повернули Україні. 1997 року відновили могилу. А в 2016-му в Києві на Нивках з'явилася вулиця Данила Щербаківського.