Чому держави відмовляються від своїх вояків у полоні?
Росія офіційно висловила свою позицію щодо затриманих в Україні Олександра Александрова та Євгена Єрофеєва, письмово заявивши, що вони на момент затримання не були військовослужбовцями.
Британці у формі, з відзнаками та документами можуть розраховувати, що від них не відмовляться Міноборони заявило, що затримані в Україні Олександр Александров та Євген Єрофеєв дійсно проходили військову службу за контрактом у Збройних силах Росії. Разом з тим, "події, пов'язані з їх виїздом з Російської Федерації та перебуванням на території України, відбулися після звільнення з військової служби і не пов'язані з її проходженням", йдеться в листі. Адвокат одного із затриманих росіян Оксана Соколовська у коментарі ВВС Україна заявила, що Росія досі ніяких доказів на користь своєї версії не надавала. "Зараз це ні на що не вплине, адже це лише умовивід Російської Федерації. Є слідство, яке ведеться в Україні. Коли з'являться докази, зокрема докази розірвання контракту відповідно до встановленого порядку, тоді можна буде говорити про якусь правову позицію РФ. А поки що це просто слова, які нічим не підтверджені", - зазначила адвокат. Українські військові заявили, що затримали Євгенія Єрофеєва і Олександра Александрова біля Щастя Луганської області в середині травня. Вони назвалися військовими Головного розвідувального управління Генштабу Росії. Російська служба Бі-бі-сі попросила військових експертів пояснити, як уряди різних країн діяли б у схожій ситуації. У цих інтерв'ю ми виходили з припущення, що Александров і Єрофеєв на момент затримання дійсно служили в російській армії. Російські військові це відкидають. Російські військові на навчаннях Пол Бівер, британський аналітик в галузі оборони і безпеки: Позиція Великої Британії щодо спеціальних сил полягає в тому, що там не визнають і не заперечують присутності їхніх сил в іноземних державах. Можна бути впевненим майже на 100%, що уряд не буде ніяк коментувати дії спецназу, визнавати його. Але стара традиція не визнавати дії таких сил зазвичай застосовується до співробітників розвідслужб, до людей з таких агентств, як, наприклад, Мі-6. У випадку з солдатами, які одягнені у військову форму, у яких при собі є документи, що свідчить про їх приналежність до збройних сил, діють інші правила. Такі люди повинні бути визнані. У Британії ми не станемо змушувати наших військових опинятися в ситуації, коли від них відмовляються. Ми завжди визнаємо їх за наших військовослужбовців. Спецназ часто діє не у військовій формі і без відзнак, як, наприклад, ці американці в Афганістані в 2002 році Давид Гендельман, ізраїльський військовий історик: Таких випадків було декілька, але це була не військова розвідка, а Моссад. У Європі було кілька випадків, коли оперативники "попадались". Офіційного визнання, звичайно, не було, але їм надавали адвоката, намагалися дипломатичними каналами витягати. Офіційно в ізраїльській пресі, яка підпорядковується військовій цензурі, звичайно, їх ніхто не визнав. Зазвичай передруковували повідомлення з іноземної преси і внизу додавали "за повідомленнями іноземних джерел". Але, звичайно, не було ніякої заборони це висвітлювати в Ізраїлі. Офіційно їх могли визнати ізраїльтянами, але ніхто не визнавав, що вони агенти, що вони пов'язані з державними органами. Через якийсь час, а в останні роки досить скоро, після того як вони повертаються до Ізраїлю, дозволяється писати, хто вони були насправді. А давніші історії 1970-х років ... Іноді аж до 1990-х офіційного визнання не було, що це були ізраїльські агенти. Хоча, звичайно, всі знали. Складно уявити ситуацію, в якій це [приналежність арештованого агента до ізраїльських спецслужб. - Ред.] визнають. Тільки якщо вже зовсім будуть неспростовні докази, та й то - до останнього моменту постараються цього не робити. При тому, що та сторона все розуміє. Але, як це прийнято в дипломатії, одна справа, коли всі все знають, а інша - коли вголос відкрито визнають. Вони ж просто не зможуть піти назустріч. Іноді, якщо дружня країна, їм самим вигідно, щоб Ізраїль його не визнав, і тоді його можна буде звільнити через якийсь час. Навіть армійський спецназ Ізраїлю в секретних операціях діє в тісному контакті з Моссадом Андрій Солдатов, головний редактор сайту Agentura.Ru: Спецназ відрізняється від армійських підрозділів тим, що часто діє, переодягаючись у чужу військову форму, таким чином відмовляючись від тих прав, які їм дає Женевська конвенція. Плюс вони залишають у частині всі документи, які засвідчують особу, включно з нагрудними знаками та жетонами. У цьому і полягає ідея спецназу, спеціальних сил, які діють на території противника в якийсь особливий період, і від яких потім можна відмовитися. Олександра Александрова українські військові захопили біля міста Щастя Луганської області в середині травня Однак ці правила постійно змінюються. Придумували їх для таких конфліктів як Друга світова війна або гаряча стадія Холодної війни, але конфлікти змінилися, і спецназ став поступово мутувати в певне звичайне, але більш підготовлене формування. Навіть коли їх брали в полон, згадаємо, наприклад, потрапили в полон спецназівців SAS (британська Спеціальна повітряна служба. - Ред.) під час "Бурі в пустелі", то ніхто не заперечував, що це британські військовослужбовці. Відбулося зміщення велике, у тому числі в головах і самих спецназівців, і простих людей. Тепер спецназ сприймається як просто більш підготовлене військове формування. Ми не знаємо, які завдання були поставлені перед цими людьми [Андрій Солдатов говорить про Олександра Александрова та Євгенія Єрофеєва, яких Росія не визнала офіційно спецназівцями, які виконували завдання. - Ред.]. Вони виконували завдання інструкторів? Або вони діяли так, як, за нашими уявленнями, може діяти спецназ ГРУ - Головного розвідувального управління? Можливо, вони збирали розвіддані. Ми не можемо зрозуміти, чи застосовані до них якісь правила чи ні. Мені здається, є два стереотипи, які впливають на російське військове керівництво. З одного боку, вони чудово пам'ятають ситуацію 1995 року, коли танкісти, завербовані спецслужбами для першого штурму Грозного, представлялися повстанцями, людьми, які незрозуміло звідки взяли танки. Є ця традиція відмовлятися від своїх військовослужбовців, "затикати роти" їхнім родичам. З іншого боку, враховуючи всю цю пострадянську істерику, зараз багато військових кажуть, що потрібно згадувати досвід неоголошених війн за останні 60 років. Корея, Ангола, В'єтнам... І від зіткнення цих ідей в голові у генерала може виникнути все, що завгодно. Ми передбачити це не можемо.