Щоденник: чи є життя без Facebook? Дні 10-11
На десятий день Зоя Казанжи вперше за час ведення блогу "без Facebook" взагалі не заходила у соцмережу, однак на день одинадцятий "зірвалася" і з подругою кілька годин серфила і лайкала Facebook-простори.
День десятий До мене в Київ приїхала подруга з Одеси. На два дні. Поки я була на роботі, подруга пішла в Національний художній музей – вона художниця. Каже, що не так часто випадає можливість на самоті роздивитися картини. Я сто років не була в музеях! Колись, коли ще донька була школяркою. Раніше ходила, коли їздила за кордон. Все менше їжджу за межі країни. Все рідше ходжу кудись, окрім роботи… Робота і комп'ютер. Вірніше, робота і Facebook. Тому що мережа насправді може замінити багато чого. Ну і досить зручно – заварюєш собі чаю, береш бутерброд і серфиш собі до ранку. Там і емоції, і враження, і адреналін, і краєвиди, і віртуальні тури, і відео, і фото, і все-все-все. Тому на десятий день мого дозованого використання соцмережі я рада повідомити, що сьогодні до неї не заходила взагалі! І лише тому, що приїхала подруга. І ми пішли слухати сестер Тельнюк. А потім зайшли повечеряти в ресторанчик біля будинку. І порозмовляти, звісно. Все вийшло, окрім порозмовляти. Бо розмовляла в основному я, а подруга щільно зависала в Facebook. І тут треба докладніше. Я вже написала, що подруга із світу мистецтва. З усіма побочними ефектами при цьому:) Щоб ви розуміли, про існування Януковича вона дізналась трохи раніше, аніж почався Майдан. Всі інші політики у неї, як в перефразованому анекдоті – дрібні діячі, які ніщо в порівнянні з Рембрандтом, Веласкесом, Вермеєром… А зараз вона захопилась творчістю Ігоря Кравцова. От ви знаєте такого художника? А вона знає! Подруга живе в своєму світі, багато працює, пише картини, викладає студентам, цікавиться здебільшого культурними подіями. І не так давно відкрила для себе Facebook. Сторінка у неї була, звісно. Але нею вона користувалася без фанатизму. І раптом почалося. Отак сиділи ми в кафе – я і навпроти схилена над екраном смартфона подруга. Коли мені набридли її відповіді невпопад, я чесно пообіцяла викинути телефон. Подіяло години на півтори. А я побачила себе збоку. Зомбі. Засинала я вдома під інтенсивне клацання - подруга виставляла фотки і писала пост на тему "Як я провела день в Києві":) А я сьогодні вперше відчула легку відразу до Facebook. День одинадцятий Спочатку я запізнювалась на ранкову зустріч, а потім виявилося, що прийшла раніше, аніж треба. На півгодини. Треба було вбити час. Витягла телефон. Почала читати новини. Цікаво, а як раніше, до інтернет-ери, я займала свій час, коли треба було, наприклад, когось почекати? Згадала: в сумці постійно тримала книжку. Якраз для таких передбачуваних випадків. Значить, нічого не змінилося? Окрім того, що замість паперового варіанту в руках гаджет-варіант? Значить, я не можу просто сидіти і пити каву, мені потрібно ще чимось зайняти руки? :) Значить, я не можу просто посидіти і подумати? Мені ж є про що подумати! Сховала телефон в сумку, випрямила спину і почала думати. Про те, що мені є що написати в Facebook – і про вибори, і про місцеві реалії, і про смішні спостереження із життя, і про книжку, яку щойно прочитала, і фотку запостити, і лінк, щоб потім не загубити цікавий матеріал… Мій візаві прийшов і я пожалілась, що, виявляється, не знаю, куди подіти вільний час, окрім Facebook. Навіть вільну годинку ввечері, вдома. Альтернатив соцмережі не існує. Це навіть краще, аніж книжки – треба томи читати, а тут за два кліки все знаходиться і в стислому вигляді подається. Співрозмовник уважно на мене подивився і сказав: "Тобі таки раніше треба було з мережі евакуюватися. Бо ти того, якась дуже заморочена на цю тему". І порадив ноутбук залишати на роботі. А якщо раптом треба терміново якийсь файл переслати?! Або щось терміново написати?! Або знайти важливу інформацію?! Покрутив пальцем біля скроні: "А ти просто все роби на роботі. І не тягни до хати різне сміття. В тому числі і інформаційне". Добре бути розумним. Мій товариш саме такий. Тому він зараз не пише щоденник про те, як спробувати жити без Facebook… І знову у мене багато роботи – навіть інтернет не відкривала весь день. І точно було не до мережі. Ввечері з подругою пішли на презентацію книжки Шеріл Сендберг "Включайся!". До речі, Шеріл – операційна директорка Facebook. О боги – і тут Facebook! :) Розмови на презентації були чудові, зустріла багато знайомих. А вдома все закінчилося сумно – ми з подругою втупилися кожна в свій Facebook… Три години! Три години, не відриваючись, я читала новинну стрічку в мережі. Три години я НЕ МОГЛА вимкнути комп'ютер. Я цілком свідомо сиділа в Facebook. І писала, і коментувала, і наставила лайків. Це – мій перший серйозний зрив. Може, не варто боротися з собою?..