Блог з Луганська: як боролись за явку на "виборах"
Від самого початку було відчуття, що на самоплив "вибори" в Луганську не пустять.
Місцева влада підстрахувалась. За кілька днів склали списки бюджетників, які мали голосувати на дільницях при своїх організаціях - лікарнях, вишах, школах, будинках творчості. Співробітників переписали та подали "вище". А вже у п'ятницю всім телефоном повідомили, що голосуємо за місцем роботи, ще й у визначений час. Тут необхідно розуміти низку моментів. Люди зараз абсолютно пасивні, ніхто не стане "рвати рубаху" за або проти когось. Життя взагалі тече у паралельних площинах - електорат та "влада". І перетинаємося ми лише у цінах на паливо, продукти харчування, вартості комуналки та отриманні паспортів. І далі знову кожен живе у власному вимірі, намагається не турбувати нікого та сильно не вдаватися в деталі. Це і є перший головний момент - втома від політики, розчарування всім, що відбувається. Леймотив настроїв: "Я давно вже зрозумів, що від мене нічого зараз не залежить". Другий момент - небажання брати участь у цих виборах через дуже прозаїчні причини, такі як санкції української влади. Тобто не всі проти виборів як таких. Нехай вони відбуваються, хтось за щось бореться і чогось у них досягає, але без особистої участі. Ніби не проти, але "без мене". І ось для таких і були ці списки та неоголошений наказ бути у певний час у точці Х. Не зважали ані на час та місце, ані на відсутність бажання людей бути. У цьому особливість бюджетників - це той тил уряду, котрий буде завжди, незалежно від обставин. І людей було багато. Якщо б їх знімали у цю хвилину, то ви б побачили дружні колони, які прийшли скористуватися своїм правом на вибір. Хтось, проголосувавши, поспішав піти - вихідний же день, а хтось стояв на вході, чи то очікуючи на когось, чи то імітуючи власну активність, щоб не заходити до будівлі та не голосувати. Таких було достатньо - тих, хто навіть після того, як зайшов на дільницю, не голосував. Так, були черги. Оскільки бюджетники прописані по різних дільницях, то за паспортними даними записували від руки в додатковий список. Тут, звісно, найбільший казус. Ніхто з тих, хто прийшов голосувати за місцем роботи, не брав відкріпного талону з місця проживання. Тобто там залишались бюлетені та прізвища у списках. І проголосувати за тих, хто не прийшов на свої виборчі дільниці, для когось зацікавленого було не так важко. Разом з бюлетенями людям видавали календарі, за якими на виході отримували ваучер на 100 рублів на поповнення оператора "Лугаком". При цьому ніхто не говорив, за кого голосувати. Просили просто бути. Десь поруч торгували продуктами харчування за зниженими цінами і роздавали пакети з символікою. У місті про вибори говорили всюди, але здебільшого іронічно. Звучало і "відголосували вже своє в 2014-му, навчені" і "чим нас тепер заманять? Безкоштовною поповнялкою на телефон або дешевими яйцями?". І розповідали про те, що люди не будуть голосувати, щоб не втратити змогу виїжджати до законної України. Цей аргумент був найвагомішим. Тому що, як не крути, але для більшості - це пенсії, соціальні виплати, закордонні паспорти, зв'язок з родичами і можливість подорожувати. І навіть ті, хто мав бажання взяти участь у "виборах", врешті надали перевагу подальшим виїздам із "ЛНР". Тільки в моєму колективі з восьми співробітників, які таки прийшли на дільницю, реально проголосували лише четверо. Інші тільки вдали, що взяли участь. Здивував дзвінок приятельки, яка привітала з "виборами". І все б нічого, але сама вона в цей момент проходила оздоровчий курс в санаторіях Миргорода, куди виїхала з Луганська. І навіть в ось такому дивному привітанні була іронія щодо всього, що відбувається. Хочете отримувати найцікавіші новини в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram.