П. Поторочин: культура полегшує шлях до Європи
Україні не минути підтримки власної культури на шляху до інтеграції в Європейське співтовариство - таку думку висловив директор польського Інституту Адама Міцкевича Павел Поторочин, перебуваючи в Києві.
Павел Поторочин Його організація створена для проведення польських культурно-презентаційних сезонів у різних країнах. Днями така презентація в рамках культурної програми головування Польщі в ЄС відбулася в Києві. На Софійській площі поставили вуличну виставу за творами польського фантаста Станіслава Лема. Павел Поторочин розповів BBC.ua про досвід просування культури його країни, і про те, як цей досвід можна застосувати в Україні. Бі-Бі-Сі: Польща головує у Євросоюзі зараз, хоча ще десять років тому вона навіть не була членом ЄС, а двадцять років тому, так само, як і Україна, була соціалістичною країною. Яка роль культурної політики та освіти у такій швидкій інтеграції вашої країни? П. Поторочин: Це дуже хороше запитання. Успіх Польщі на шляху до членства в ЄС є очевидним навіть для скептиків всередині країни. І саме культура допомогла нам досягти такого успіху. Окрім мовного, між Польщею та країнами "старої Європи", як ми їх називаємо, не було культурних бар'єрів. Приєднання до ЄС - це процес переговорів щодо різних речей. Якщо країна визнає певний набір цінностей, якщо те, що країна сповідує, визнають популярним і поширеним, це робить шлях до членства значно простішим. Саме тому він був таким швидким. Бі-Бі-Сі: Ви наголосили на важливості процесу переговорів. А чи погоджуєтеся ви з тим, що кілька впізнаваних імен польських письменників, музикантів, чи художників як символи, що дозволяють ідентифікувати Польщу, могли зіграти таку ж важливу роль для інтеграції країни, як і перемовини, або соціальні реформи? П. Поторочин: Звісно! Не можливо розповісти світові, хто такі поляки, у що вони вірять, що представляють, які ідеї рухають ними, без згадки про таких митців, як Анжей Вайда, Кшиштоф Кисльовський, Кшиштоф Пендерецький, Тадеуш Кантор, Станіслав Лем, або Чеслав Мілош, які є іконами польської культурної політики та складають культурну програму президентства Польщі у ЄС. Або ж композитор світового рівня Шмановський, який, до речі, народився неподалік Києва. Фрагмент вистави "Планета Лем" Якщо ми хочемо презентувати себе як благополучну націю, яка заслуговує на певні фінансові вливання - а братні країни, як ви знаєте, надають фінансову підтримку новим членам - ми повинні продемонструвати нашому оточенню, хто ми такі. І немає ліпшого способу зробити це, ніж говорити щиро, від серця. Бі-Бі-Сі: Імена, які Ви перерахували, в основному, належать сучасним митцям. Чи достатньо, на вашу думку, в нинішній Україні так само визначних сучасних митців, аби себе презентувати за кордоном? П. Поторочин: Я переконаний, що митців у вас вдосталь. Чого Україні гостро бракує, так це урядової агенції, яка б займалася поширенням української культури за кордоном. На зразок тієї організації, яку представляю я - Інститут Адама Міцкевича у Варшаві. Україна - це велика країна, із великою культурою, великою історією, але дуже небагатьом країнам, або представникам інтелігенції на Заході вона відома. Україні потрібен орган, який би міг заявити, хто ви такі, ким хочете бути, що з тих цінностей, про які я згадував, є спільним для українців, поляків, німців, британців, італійців і так далі. На мою думку, цього не можливо уникнути. І якщо мій скромний інститут може стати в нагоді, ми з радістю готові посприяти цьому. "Якщо ви думаєте, що культура коштує дорого - спробуйте невігластво" Бі-Бі-Сі: Якою повинна бути роль влади й уряду у цій справі? П. Поторочин: У довгостроковій перспективі підтримки культури уникнути неможливо. Подивіться на сучасний світ - постійно тривають перегони за капіталом, технологіями та ресурсами. 10, 20 чи 30 років тому ці перегони можна було виграти, лише будучи дешевою країною: з дешевою працею, дешевим житлом, дешевими інвестиціями. Ніни ж частиною цих перегонів є й культура, культурна привабливість країни. Великих інвесторів більше цікавлять культурно привабливі країни, тому що в такому випадку соціальний капітал займає високі позиції в суспільстві. Це означає, що якість роботи, та навіть інтелектуальні здібності людей є вищими. Це робить культуру полем запеклих баталій. Отже, якщо Україна в певний момент досягне максимального прогресу на рівні простих досягнень - як виробництво бетону, скажімо, чи металопрокату, чи експлуатація вугільних шахт - то що відбуватиметься тоді? Якщо ви не вкладаєте гроші в культуру, в соціальний капітал на ранніх стадіях, ви програєте перегони. Бі-Бі-Сі: Отже, культура - це теж до певної міри бізнес? П. Поторочин: Звісно! Я б навіть сказав, що це бізнес не стільки в сенсі заробляння грошей, а в сенсі привертання інтересу, за яким стоять великі гроші. Саме в цьому полягав польський досвід. Це мій третій візит до Києва. Щоразу я помічаю, що українці - це гордий народ. І свою гордість вам необхідно виражати через культуру. Це дуже просто. У Польщі горді поляки змусили уряд подвоїти видатки на культуру у розпал економічної кризи. Це лише питання громадських рухів, тиску з боку суспільства. Бі-Бі-Сі: Якщо держава не продукує і не підтримує власної культури, чи є ризик, що її місце посядуть культури інших країн? П. Поторочин: Я не знаю жодної нації, яка б не продукувала власної культури. Але якщо її не підтримувати, то ця нація матиме проблеми дуже-дуже скоро. Є старий вислів: вкладайте в культуру, або починайте будувати в'язниці. У багатьох випадках він випарвдав себе навіть у багатих країнах. Але мій улюблений вислів з цього приводу: якщо ви думаєте, що культура коштує дорого - спробуйте невігластво. Інтерв'ю підготував Роман Лебедь.