Блог психолога: як не почуватися винним перед дітьми?
Чому більшість батьків відчувають провину перед дітьми? Намагаючись забезпечити нащадків усім найкращим, часом всупереч власним інтересам і можливостям, спричиняють таке саме почуття вже у них. Як розірвати замкнене коло?
Чому люди іноді почуваються "поганими батькам"? Шістсот сорочок - не межа? Прасуючи сорочку синові-восьмикласнику до першого вересня, знічев’я порахувала, що за попередні сім років проробила цю процедуру приблизно шістсот разів, на що витратила десь п’ятдесят годин або більш ніж дві доби свого дорогоцінного часу. І це за умови, що прасування для мене - найгірша з хатніх робіт. Нещодавно побачила рекламу хімчистки: прання й прасування сорочки - "усього" за 90 гривень, але цього собі дозволити не можу. Тим більше, як ви розумієте, доглядом за одягом вирощування дітей не обмежується. До того ж маю ще дорослу доньку, з якою вже "пройшла" її дитсадок, і школу, й виш. Прибирання, прасування, годування і ще багато чого іншого не належить до якихось особливих заслуг, а вважається суспільством цілком буденним обов’язком батьків, який вони так чи інакше виконують. Чому ж тоді чи не найпоширенішою проблемою, з якою звертаються до психологів, є те, що люди почуваються "поганими батькам" або, на їхню думку, "не можуть дати дитині усе найкраще"? З іншого боку, так само обтяжливим є почуття вічного боргу з боку дорослих дітей, яке до того ж супроводжується усвідомленням неможливості його віддати. Часто між такими Cциллою і Харибдою знаходиться одна й та сама людина. Почуття провини перед дітьми і боргу перед літніми батьками роблять її життя нестерпним. Але звідки вони беруться? Що цінніше: життя чи умови? Народжуючи дитину, батьки ніби роблять два "внески": дають життя і забезпечують його умови. Почуття провини стосується в основному умов, в той час коли найцінніший внесок - власне саме життя - вважається чимось природнім, само собою зрозумілим. Спробуймо запитати будь-кого, що б вони обрали - взагалі не народжуватися чи народитися в сім'ї, де немає великих статків, і без гарантії, що дитинство буде ідеальним. Переважна більшість дорослих людей все ж зробить вибір на користь життя. Дитячою ж позицією буде щось на кшталт: якщо мені не куплять усіх сучасних гаджетів, модного одягу тощо, навіщо таке існування. Отже, коли ви відчуваєте, що є недостатньо добрими батьками, ви так само розглядаєте ситуацію з дитячої точки зору, підсвідомо негативно оцінюючи власне дитинство і проектуючи претензії до власних батьків на себе. Почуття провини перед дітьми є прихованою образою на ваших батьків. Механізм тут наступний. Оскільки в основі будь-якої оцінки лежить порівняння, критичність по відношенню до батьків свідчить про наявність у дитини певного ідеального образу батька і матері. Коли ми виростаємо і самі стаємо батьками, потрапляємо у пастку нами ж створеного ідеалу. Почуття провини перед дітьми є прихованою образою на батьків З огляду на нього, щоб стати "хорошими" батьками, тепер вже ми самі повинні відповідати власним дитячим вимогам, котрим, на нашу думку, здебільшого не відповідали, наші тато й мама. Отже, багато хто так і живе у полоні неіснуючого ідеалу, ставлячи відносну цінність умов життя вище за абсолютну цінність самого життя. Любити чи виховувати? Коли батьки надмірно переймаються тим, ніби є недосконалими, це, як не парадоксально, згубно впливає перш за все на дитину. Вони немовби міняються психологічними ролями: малеча займає верхню позицію по відношенню до мами й тата. Це наділяє її правом оцінювати найближчих їй людей, що є взагалі-то прерогативою самих дорослих. З цієї точки зору, статус батьків ще треба заслужити. Дитина немовби стає в позу: "Ви мене народили, я ж вас не просила, тож тепер обслуговуйте мене". Іноді до цього самі себе спонукають і гіпервідповідальні люди: ми пустили на світ, ми повинні забезпечити найкращі умови. Нерідко кажучи "погана мати" ми маємо на увазі "погана вихователька". Але ж вихователь - окрема професія, якій треба вчитися, тож з люблячої мами часто буває ніяка вихователька. І не варто себе за це картати. Один професор-педіатр заспокоював мене, тоді ще молоду маму: ваше завдання - годувати й любити, все інше довірте професіоналам. Успадкована провина Почуття провини перед дітьми формує у них "комплекс боржника". Якщо дитині весь час казати, скільки в неї вкладено, скільки ночей недоспано, у неї виникне усвідомлення того, що як чесна людина вона має борги віддати. Часто такі несплачені "борги" заважають будувати стосунки, власну родину. У підсвідомість закладається хибна установка: перш ніж брати відповідальність за власних дітей, маєш розрахуватися з батьками. Незважаючи на розуміння, що зробити це неможливо, досить поширеною є ситуація, коли дорослі діти живуть разом з батьками нібито тому, що не можуть їх покинути на схилі літ. Вони ж бо свого часу стільки для них зробили! Нерідко кажучи "погана мати" ми маємо на увазі "погана вихователька" Але за цією шляхетністю добре проглядаються знайомі тенета провини-боргу. Коли батьки, надто опікаючи дочку чи сина, так і не наважилися їх відпустити від себе. Ті ж, своєю чергою, не посміли бути невдячними. Коли ж батьків не стає, народжувати власних дітей вже буває запізно. Отже, надмірне почуття обов’язку перед дитиною і намагання у всьому бути ідеальними насправді може призвести або до виховання черствої людини, якій всі винні, або того, хто сам усім винен. У будь-якому випадку - людини нещасливої. Тож розімкнемо це порочне коло сімейної провини і будемо пам’ятати, що найкраща мати - та, яка сама є щасливою.