Андрій Коваленко про перемитництво дітей
В гостях у Бі-Бі-Сі - Андрій Коваленко, виконавчий директор, Фундація “Захист прав дітей".
Бі-Бі-Сі: Днями у Києві завершила роботу міжнародна група урядовців та експертів 12 країн, які обговорювали шляхи посилення боротьби з перемитництвом дітей і реабілітації дітей і підлітків, які стають жертвами нелегальної торгівлі. Очевидно, що це серйозна проблема, але, мабуть, не єдина, коли йдеться про порушення прав дітей. Над вирішенням яких проблем доводиться працювати у цій галузі, в тому числі й Вашій фундації? А. Коваленко: Наше завдання – забезпечити захист усіх прав, гарантованих Конвенцією ООН про права дитини. Вона є частиною українського законодавства, оскільки 1991 року України ратифікувала цю Конвенцію. Це складний комплекс прав, оскільки Конвенція ООН намагається узагальнити і визначити усі “больові точки” у питанні прав дітей в усому світі. Це і право на освіту, і на належний рівень охорони здоров’я, право не бути об’єктом жорстокого поводження і насильства, право на турботу. Наша організація займається переважно захистом прав дітей і підлітків, які перебувають у конфлікті із законом чи належать до груп ризику: це так звані “діти вулиці”, тобто безпритульні, діти-сироти і ті, хто може стати жертвою вивезення за кордон, тобто перемитництва. Бі-Бі-Сі: Доволі часто доводиться читати і чути про експлуатацію дитячої праці у країнах, що розвиваються, де діти буквально з 9-10-річного віку змушені працювати, скажімо, на швейних фабриках чи підприємствах з виготовлення спортивного взуття. Товари ті продаються на Заході за великі гроші, але діти-робітники отримують буквально копійки. Чи актуальна подібна проблема для України? А. Коваленко: На превеликий жаль, така проблема існує, може хіба в дещо інших формах. І тут не треба навіть далеко заглиблюватись у якісь офіційні звіти, можна просто вийти на вулиці Києва і побачити жінок чи чоловіків – частіше жінок, - які жебракують і тримають при цьому немовлят, чи, скажімо, зараз, йдучи до Вашої студії, бачив чоловіка-інваліда, який при собі тримав дівчинку років 6-7, щоби гроші збирала. Тобто це яскравий приклад втягнення дітей і неповнолітніх у жебрацтво. Це є незаконним, протидія таким випадкам регулюється законом і правоохоронні органи зобов’язані реагувати на таку ситуацію, але, на жаль, вони часто-густо цього не роблять і просто заплющують очі. Бі-Бі-Сі: ...Або просто відганяють цих жебраків подалі, як, напевно, усім доводилось бачити – мовляв, геть з очей і проблеми немає... А. Коваленко: Це так, і наша Фундація, як і інші профільні неурядові організації, намагається вийти на певний системний рівень, щоби досягти інституційних змін. Кажучи простіше, ми намагаємося допомагати відповідним урядовим структурам в отриманні повнішої та об’єктивнішої інформації, розробці правових документів, спрямованих на те, аби українське законодавство відповідало вимогам міжнародного права. Безумовно, дуже важливо реагувати на факти порушення прав дітей у кожному окремому випадку на індивідуальному рівні, але це прерогатива правоохоронних органів. Наша організація є партнером міжнародної мережі ECPAT – це протидія сексуальній і комерційній експлуатації дітей, - і минулого року в межах загальноєвропейського проекту ми здійснили дослідження на тему: “Вивезення дітей в сексуальних цілях за кордон – причини і наслідки”. Бі-Бі-Сі: Тобто, йдеться про спробу системної оцінки проблеми на міжнародному рівні і розробку спільних заходів? А. Коваленко: Саме так. Цей міжнародний проект було поділено на два етапи. На першому аналізувалася ситуація у країнах-реципієнтах, тобто тих, куди нелегально вивозять дітей і підлітків з метою сексуальної експлуатації. Це переважно країни Західної Європи. А на другому етапі досліджувалося становище у країнах-донорах, тобто тих, які є джерелом нелегально постачання неповнолітніх на Захід. До переліку цих країн, на жаль, потрапила і Україна. Важливим, однак, є сам факт визнання на міжнароному рівні, що Україна є постачальником нелегальних мігрантів-дітей у борделі та інші нелегальні заклади Західної Європи, і не лише Західної. Україна, таким чином, стає і об’єктом міжнародної допомоги для вирішення цих проблем. Бі-Бі-Сі: Наскільки масштабною є проблема вивезення неповнолітніх громадян України у сексуальне рабство? А. Коваленко: На жаль, ми змушені говорити тут про латентний, тобто прихований, характер проблеми. Офіційної статистики не існує. Однозначно стверджувати можна лише про кількість судових справ проти причетних до нелегального перемитництва неповнолітніх. Таких справ минулого року в Україні було 11. Але звісно це не відображує масштабів проблеми. Можна звернутися до іншої цифри, яку назвала Уповноважена з прав людини Ніна Карпачова: починаючи з 1991 року з України вивезено до 500 тисяч жінок, і 5% цієї цифри – це неповнолітні, тобто ми говоримо про 25 тисяч дівчат. Бі-Бі-Сі: Виглядає, як дуже тривожна статистика. Чи погоджується уряд з такою оцінкою? А. Коваленко: На жаль, не завжди. Коли в Амстердамі було оприлюднено звіт міжнародної мережі ECPAT, про яку я згадував, у деяких владних кабінетах нам доводилося чути: що ж це ви, мовляв, виставляєте країну в такому світлі, соромите на увесь світ. Ваші цифри не підтверджуються офіційною статистикою. Але статистикою можна маніпулювати в той чи інший бік в залежності від інтересів влади, і не завжди офіційні дані, особливо з регіонів, реально відображують масштаб проблеми. Ми говоримо, що проблема дитячої бідності та порушення прав дітей існує навіть у розвинених країнах. Там її визнають і “не ховають голову у пісок”. І там неурядові організації – не опоненти, а партнери влади у вирішенні проблем. Сподіваюся, так буде і в Україні.