Прохасько: як розкажеш собі про життя, так і буде
Твори Тараса Прохаська "Непрості", "З цього можна зробити кілька оповідань" та оповідання з антології "Приватна колекція" були названі в рамках конкурсу "Аудиторія Бі-Бі-Сі обирає книжку року".
"Як на мене - "НепрОсті" Прохаська. "Все вже написано, письменники займаються лише переписуванням відомого". Після прочитання НепрОстих зробив протилежний висновок" - написав Микола із Брюсселя, Бельгія. "Перечитала все, що друкувалося і вважаю на сьогодні Прохаська просто своїм найкращим і найближчим співрозмовником. Є в нас таке слово щем, от таке відчуття після прочитання Прохаська. Він дуже інтимний письменник", - додає Ольга Іващенко, Київ. Тарас Прохасько в інтерв'ю Бі-Бі-Сі сказав, що дивиться на світ з точки зору того, як би його можна було описати, але в соціальному плані письменником себе не вважає. Бі-Бі-Сі: Як вас звуть, скільки вам років і де ви народилися? Т. Прохасько: Я називаюся Тарас Прохасько, мені між 37 і 38 роками, і народився я і весь час мешкаю в Івано-Франківську, на заході України. Бі-Бі-Сі: Крім названих нашими читачами книжок, які ви ще написали і скільки всього? Т. Прохасько: Найперша книжка була видана в "Смолоскипі", вона називається "Інші дні Анни". Це була збірка з чотирьох оповідань, які перед тим видавалися у "Четвергу" і в "Сучасності". А потім ще була така книжечка радіо-виступів, перероблених у текстовому вигляді, які називалися "ФМ Галичина". Це друга. Потім були "НепрОсті", і оця остання "З цього можна зробити кілька оповідань". А крім того, Кальварія видала ще одну книжку, яка називається "Лексикон таємних знань", і туди увійшли оповідання, які були різні, якісь екскізи, друковані в журналі "Четвер", коли я дуже активно співпрацював із цим часописом. Бі-Бі-Сі: Пане Тарасе, ви, якщо користуватися старомодним словом, співець села Делятин, яке мені також дуже подобається. Що вас із ним пов'язує? Т. Прохасько: То таке маленьке містечко на початку карпатського підгір'я, на початку Гуцульщини, де я через певні обставини провів найголовнішу частину свого життя - найголовнішу в тому сенсі, що від півтора до семи років. Якраз тоді, коли я бачив світ і запам'ятовував його, то перше, що я побачив, був Делятин. І потім я постійно до нього повертаюся, тому що це те, як мені проявився світ. Бі-Бі-Сі: Пане Тарасе, вас іноді називають "альтернативним письменником" - чи ви себе почуваєте альтернативним, і взагалі, чи почуваєтеся письменником? Т. Прохасько: Я почуваю себе людиною, яка хоче іноді і робить іноді книжки, тобто я вважаю себе автором книжок. Так найправильніше. Тому що письменником у соціальному сенсі я себе не вважаю. Якщо десь говорити про дуже глибинні речі, то я є письменником тому, що я не можу не дивитися на світ з точки зору того, як би він міг бути описаний. Але в соціальному сенсі я не почуваю себе письменником. Я автор кількох книжок. Бі-Бі-Сі: Що для вас є важливішим - те, як писати, чи те, про що писати? Т. Прохасько: Я думаю, що воно дуже близьке одне до одного. Тут не можна його розділити. Найважливішим є все-таки сенс, те, про що пишеться. Але зрозуміло, що про одне й те саме можна написати ліпше і гірше. З точки зору автора мені важливіше є, як це подано і як це написано. Бі-Бі-Сі: Чим ви заробляєте на прожиття? Т. Прохасько: В даний момент я є кореспондентом однієї з івано-франківських газет. Працюю репортером, виконую абсолютно різні функції в газеті, які не пов'язані з літературою. Окрім того, я завжди знаю, що якщо не це, то завжди якісь інші можна знайти способи заробити. Я володію кількома ремеслами і вдавався до них, коли треба було заробляти гроші для існування родини. Бі-Бі-Сі: А що це за ремесла? Т. Прохасько: Скажімо, лісівництво, садівництво. Я є ботаніком. Окрім того, я багато років працював барменом, і це була одна із найвдаліших робіт, місць праці, бо мені це вдавалося і мене там якнайкраще сприймали. Тобто я завжди знаю, що існує можливість працювати. Я не дуже хотів би заробляти речима, близькими до літератури. Є велика небезпека, коли художники займаються рекламою або музиканти грають у ресторанах, або письменники пишуть якісь оди, сценарії, чи ще щось, тільки тому, що воно десь близьке за жанром. Я хотів би бути в цьому сенсі вільним і знати, що окрім того, що писати, можна робити ще багато інших речей. Бі-Бі-Сі: Наші читачі, що пропонували книжку року, найбільше серед ваших творів називали роман "НепрОсті". Ви не можете про нього розповісти? Т. Прохасько: Роман був написаний в 2002 році, тобто він уже давніший. Це така - тепер добре пасує слово - альтернативна міфологія Карпат. Ідеться про історію Карпат ХХ століття, чи його першої половини, але в тому сенсі, що Карпати одночасно були і дуже закритою територією, де зберігалося щось дуже архаїчне і автентичне, і разом з тим альтернатива полягає в тому, що Карпати протягом багатьох століть (про що ми рідко думаємо) були надзвичайно відкритою територією, це був магніт, де відбувалися контакти з іншими цивілізаціями, іншими культурами. І це є міф Карпат, відкритих для світу. Окрім того, йдеться про силу слова. Використовуючи образ карпатських мольфарів, тих же "непростих", "земних богів", як це називається у карпатській міфології, я собі подумав про те, наскільки оповідь є важливою для життя не тільки кожної людини - бо як собі розкажеш про своє життя, так воно і буде, - а й про те, наскільки розповіджені сюжети є чимось таким, як нафта, війна, секс, ті речі, про які говорять, що вони є провідними, які ведуть цивілізацію, чи еволюцію. Бі-Бі-Сі: Тарасе, прочитайте нам уривок зі свого тексту. Т. Прохасько: Це буде уривок із останньої, "З цього можна зробити кілька оповідань". На нашім горбі було багато здичавілих черешень. Ми переходили з черешні на черешню, трактуючи кожне дерево, як богема – різні каварні і бари. Ми сиділи на окремих галузах, перелазили з одної на іншу, розгойдувалися на верхівці, пробували черешні, перестрілювалися кісточками.Дівчатам, які не могли вилізти на дерево, скидали обламані гілочки з найкращими черешнями. Такі ж галузки слугували букетами і подарунками. Як і суниці, нанизані на травинку.Найбільше суниць можна було назбирати на колійовому насипі. Ходіння по рейці було нашим променадом. Не сходячи з рейки, ми шпацерували аж до забороненої зони перед мостом.На мості була озброєна охорона. Відразу за мостом – зупинка підміського поїзду. Охоронці пропускали мене, коли я йшов з вечірнього потяга з Франківська, несучи двох малих дітей, котрі вже спали.Туманним ранком ми з Мар'яною запізнювалися на поїзд і побігли через міст. Сторожі не було видно і не було у кого попросити дозволу. Незнайомий охоронець з'явився ззаду вже за серединою мосту.Він навів на нас автомат і наказав негайно покинути міст. Ми вирішили, що краще бути застріленими, ніж скакати з такої висоти, і, не оглядаючись, дійшли до тверді.Одного з постових у нашій дивізії застрелили з дрібнокаліберної рушниці лише заради того, щоб забрати автомат.У місті був оголошений надзвичайний стан. На всіх виїздах стояли наші бетеери, і чергова машина розвозила екіпажам сніданки, обіди і вечері. Врешті убивць вичислили на якихось підміських городах, і піхота зробила справжню облаву, загнавши їх у безвихідь.