Щемкі історії, але без вибуху - рецензія на книгу Бабкіної
Рецензія члена журі Книга року ВВС Світлани Пиркало на книгу "Щасливі голі люди" Катерина Бабкіної.
Катерина Бабкіна. Щасливі голі люди. – Чернівці: Meridian Czernowitz, Книги – ХХІ, 2016. Книга Катерини Бабкіної “Щасливі голі люди” складається з низки оповідань. В описі від видавництва написано, що книга – про курячі серця в Ханої та устричний бар у Нью-Йорку, а також про те, як бути щасливим. Але це не зовсім те. Книга – про травми, які переживають різні люди. При прочитанні у мене виникало питання, що це власне за люди, - реальні персонажі, вигадані, а чи фрагменти особистості самої Бабкіної. Згідно зі словами самої авторки, сказаними в інтерв’ю Громадському радіо, персонажі все ж таки ближче до реальності, аніж до вигадки. За це треба віддати належне, бо герої діляться такими сокровенними почуттями і фантазіями, що читачка справді вірить у те, що оповідь – у прямому сенсі від першої особи. Книга починається оповіданням про дорослішання хворобливої дівчини-підлітка, яка окривіла, але попри те хоче носити підбори, а їй батько все радить носити кросівки. Зрештою батько сам починає падати на силі і потрапляє до лікарні. Далі не хочеться розповідати, бо сила цього та інших оповідань – у емоціях між героями. Наступне оповідання – про сліпого діда, який шиє внучці сукні. Виросши, вона знайомиться з Костею, який воював на сході України і втратив зір. “Добра баба, зла баба” оповідає про стару жінку, яка колись не зайшла провідати недужу подружку. “Папаша” – про дітей, які вчаться приймати і піклуватися про підібраного десь батьком чоловіка несповна розуму. В оповіданні “Річард Куряче Серце” згадується Ханой, але курячих сердець у Ханої нема, бо історія – про фотожурналіста, на фото якого живі виглядають як мертві. Він тішиться своєю залюбленістю в смерть, аж поки не стикається з нею в Одесі, під час трагедії з пожежею після сутичок на демонстрації. “Коробка з ґудзиками” – одне з найсильніших оповідань книги. Дитяча дружба руйнується, коли подружка Анька краде бабусині ґудзики. Через багато років героїні зустрічаються в Нью-Йорку, устриці з вином змінюються пляшкою віскі, і оповідачка дізнається всю шокуючу правду про подальшу долю Аньки. “Щасливі голі люди” – про подружню пару, де дружина переживає внутрішній конфлікт у своїх стосунках із чоловіком. В оповіданні так само присутня війна на Сході. Загалом книга має багато тонких і щемливих моментів. Війна присутня в житті персонажів так, як вона присутня в житті реальних людей, без пафосу, з шоком і травмою. Читач справді включається в життя героїв і відчуває їхні емоції, а таке авторам вдається нечасто. Чого книзі бракує? Так ніби нічого. У кожному окремому оповіданні є свій сюжет і драматургія – воно й не дивно, бо Бабкіна також і драматург. І про її дитячу книгу “Шапочка і Кит” (рецензію читайте окремо) нічого не можна сказати поганого. Дві книги, які увійшли до цьогорічного Довгого списку Книги року ВВС, написані добре, місцями натхненно. Але часом хочеться якогось вибуху в цьому світі зі щемливих і тонких емоцій – як червоної плями на великому пастельному полотні. Надсилайте свої рецензії на книги із Довгого списку Книги року ВВС на адресу chytach.roku@gmail.com. topcat2.