Блог психолога: як кохати, а не грати роль?
Я гарна, (я розумний), весела, дотепна, вмію зваблювати, маю власне житло, ладна (ладний) на все для задля кохання, але стосунки тривають недовго, а потім - знов самотність і пошуки. Що ж ми робимо не так?
Кохання живе... три дні "І чого їм треба?" - запитує приваблива розгублена жінка, - як мені набрид цей сценарій, котрий знаю наперед: знайомство, сподівання, безліч компліментів на мою адресу, кіно-кафе, ліжко, де я, до речі, таке виробляю! Потім ще дві-три зустрічі, і він мене кидає". Намагаюся уявити, який же це має бути Геракл, щоб підняти цілком вгодовану тітоньку й кинути, до речі, з якого поверху? Але драматичність ситуації не сприяє жартам. Пригадується, що й Лев Толстой після першої шлюбної ночі записав у щоденнику "Не вона...". Що, однак, не завадило йому прожити потім довге подружнє життя. А ось - чоловіча сповідь про те, що у його стосунках з жінками наче все гладенько, але вони якось "не чіпляють", немає якогось захоплення. Хочеться ж так: побачив - і закохався на все життя. А може, такого кохання вже не існує? Так, кохання як об’єкта дійсно немає, є здатність кохати, а от із цим - складніше. Бо треба не сидіти й чекати чогось від когось чи звинувачувати долю, котра вас обділила, а щось робити самим. Найпоширеніша помилка - ототожнювання кохання з емоціями. Кохаємо - значить відчуваємо радість, піднесення, захоплення. Але будь-яка, навіть дуже сильна емоція, не триває довго, ейфорія змінюється депресією. Хтось сказав, що депресія - це коли людина не бачить майбутнього, а ейфорія - коли забуває про минуле. Ви помітили, що ми або мріємо про кохання і фантазуємо, як буде класно (майбутнє), або згадуємо з гіркою образою чи елегійним смутком про те, чого вже немає (минуле). Щоб бути щасливими в теперішньому часі, потрібно самому бути здатному до кохання. Так я ж ходила на курси тантричного сексу, а я маю диплом пік-апера, - бентежаться розчаровані шукачі любові. Але шукають вони не там. Складаємо з блоків слово "любити" Установка, котра заважає покохати, ще й нав’язувана якоюсь мірою суспільством - нібито в наш час все треба заробити, заслужити та довести. Отже, "впустити" у серце кохання заважає, з одного боку, страх бути ошуканим, з іншого - небажання, а то й невміння віддати частку себе, своєї щирості і теплоти просто так. Зробимо, як завжди - екскурс у дитячо-юнацькі роки, коли виховання за принципом "стимул-реакція" передбачає заохочення за гарну поведінку і покарання за "неслухняність". Тож чемні дівчатка й хлопчики виходять у доросле життя з суперечливими установками, які "блокують" здатність любити. Блок перший: любов - це нагорода, її треба накопичувати, берегти і давати лише тому, хто заслуговує. Спочатку треба перевірити, чи достатньо надійний майбутній "об’єкт" кохання. Отже, маємо справу з базовою недовірою до світу. Блок другий: не показуй нікому, що потребуєш любові й тепла. Якщо навіть хтось пропонує цей безцінний дар безоплатно, не приймай, бо потім тобі виставлять рахунок. Ти ж бо знаєш, що любити тебе немає за що, значить, тут якась нечесна гра. Потім потрапиш у залежність від когось, а він маніпулюватиме тобою все життя. Найкраще - виглядай неприступною фортецею, нехай доведе, як тебе кохає. Впізнаєте - це ж не що інше, ніж страх болю від майбутньої втрати і намагання убезпечити себе від нього. А ще - нав’язаний надто вимогливими батьками комплекс меншовартості, погано замаскований під зверхність і байдужість. Але така модель поведінки може призвести до іншої крайності - комплексу принцеси, якій всі принци здаватимуться не справжніми, а їхні коні недостатньо білими. Тим більше, через маску байдужості ваш суджений принц може не наважитися на якийсь крок, бо як шляхетний джентльмен, зі свого боку, боятиметься бути надто нав’язливим. Отже, такі упередженості є типовими пастками на шляху до кохання. Глядач у одноактній п’єсі чи партнер по життю? Закохуючись, ми зазвичай сподіваємося, що нове захоплення "переросте" у велику любов. І так само закономірно розчаровуємося, бо ці почуття мають різну природу. Адже закохуємося ми у свої уявлення про когось, що майже завжди не має з реальністю нічого спільного. Ми сприймаємо партнера неначе через спеціальний фільтр: перебільшуємо принади, "не помічаємо" те, що не відповідає нашому вигаданому образу коханого або коханої. Нас цікавлять скоріше не якості партнера, а власні яскраві емоції. У нас мовби відбувається роман із собою на тлі невідомої людини, яка за умови крайньої самозакоханості ризикує так і залишитися усього лише статистом. Навіщо заглиблюватися у чиєсь життя, коли так приємно мріяти про блакитні далі? Цілком безпечні у сенсі розчарувань кохання до поп-зірок або за листуванням. Любов же за своєю природою - безумовна, вона базується не на фантазіях, а на прийнятті реальної людини в усіх її проявах. Причому, ми нікого не ідеалізуємо; нам обов’язково щось не подобається у близькій людині, ми маємо різні погляди на якісь речі, та все ж приймаємо її. Так само, своєю чергою, самі не підлаштовуємося, не намагаємося догодити і сподобатися в усьому, а, розраховуючи на взаємне прийняття і розуміння, розкриваємо власну особистість. Куди ж, запитаєте ви, подінуться всі оті страхи, недовіри, маски й образи? Вони стануть більше не потрібними. Адже, здатність любити передбачає прийняття не лише інших, а в першу чергу самих себе. Це двосторонній вектор. Навчившись відчувати власну унікальність, турбуватися про себе, бути на самоті з собою і не відчувати при цьому нудьгу й тривогу, ми зможемо усвідомити власну цінність себе як людини. Відпаде необхідність справляти враження, виставляти "блоки", грати роль, отже зможемо без упереджень відкрити себе до зовнішнього світу. І тоді, не боячись і не торгуючись, ми подивимося навкруги широко розплющеними очима і нарешті відчуємо любов.