Ліки від глупства
Зізнаюся: мене ніколи не цікавили відьми, упирі, вампіри та інші почвари з потойбічного світу, якими так цікавляться як підлітки, так і дорослі у всьому світі.
Я не отримую задоволення від кіно і літератури такого плану – забагато честі віддаємо істотам, які розриваються поміж двома світами. У житті і в літературі мене більше влаштовують прості, на перший погляд, люди або ж ангели – як модель ідеального створіння, яке живиться радістю і цивілізує простір довкола себе. Тому даруйте, шановні експерти від потойбічної літератури, якщо раптом зрозуміла щось не так або трактую окремі явища чи факти не так, як прийнято у цьому жанрі. Повірте, я ненавмисно, може, то просто зацікавлення останніми залишає слід. Останній роман Винничука читала з поваги до його автора. Здивувалася, що його теж зацікавила ця тема. Проте у Винничука, виявляється, не все так просто… Це не вертепне дійство з його споконвічно традиційним сюжетом, і навіть не реінкарнований Нечуй-Левицький, і навіть не типовий для Умберто Еко сюжет із неймовірними хитросплетіннями і загадками. У "Аптекарі", фантасмагоричному романі на історичному тлі, можна відчитати чимало: історію медицини та історію інквізиції. Роман – як калейдоскоп, сторінка за сторінкою текст розгортається плетивом нових знань. Місцями волосся дибки стає від тієї глупоти, яка спускалася як "найпередовіша наукова ідея". Причому аргументи про злягання з дияволом звучать цілком авторитетно, як сьогодні графологічна експертиза чи аналіз ДНК злочинця. Середньовічні люди боялися розтинів тіла, тому жили забобонами – бігали під шибеницю, щоб встигнути впіймати ротом бризки крові повішеного , а медики носили при собі руку повішеного, щоб… краще лікувати. "Кістки мерця зашивали в одяг як амулет. З обсмалених кісток щасливого подружжя чи пристрасних коханців готували збуджуючий любовний напій. Навіть королі приймали лікувальне питво складене з 42 крапель екстракту людського черепа". Нічого дивного, що за такої "медицини" паралельно існує інститут відьом. Юрій Винничук А ось рецепт любовного трунку відьми: "змелені на порох кістки жаби, серце ластівки, клішня рака, висушена і розтерта на порох ящірка, кров голуба, нутрощі горобця, котячий мозок, різноманітне зілля й магічне каміння, а ще сумнозвісна кантарида – хрущ з роду ubeloidae, кров якого має отруйну субстанцію – кантаридин". Відчуваєте різницю із тодішньою медициною? Бо я – ні. Хіба що у тому, що відьом топлять, а медиків – ні. Винничук детально і соковито прописує усю цю глупоту, яка заважає прогресу, із властивим йому гротеском. От, приміром, коли "пан Олефір з Дідилова закохався в одну поважну молодицю, яка навіть у думках не бажала зрадити своєму чоловікові, то зневірений і і вимучений своєю хіттю, вирішив удатися до варів. А що молодиця годувала немовля грудьми, підкупив її служницю, аби та винесла йому бодай ковток її молока, що вона зціджує після годування. Хитра служниця сховала цехіни за пазуху, але замість спасенної рідини винесла козине молоко. Втішений пан Олефір з Дідилова проказав магічні слова, які йому повідомила Вівдя, і став чекати на кохану. Однак та не з’явилася. Натомість наступного дня він дорогою зустрів козу, яка вперто йшла за ним услід, чекала під корчмою, а потім провела аж о самої хати. Видно, така компрометуюча поведінка кози вивела пана Олефіра з Дідилова з рівноваги, і він віддав її різникові, ще й доплативши, бо та невинна жертва була в поважних літах". Місцями смішно, а часом просто страшно, особливо коли йдеться про страти цілком невинних людей. "Диявол між нами! Диявол всюди!" - раптом підвищив голос священик, а зовсім поруч хтось тихенько пирснув сміхом, я повернув голову і побачив Франца, що затуляв кулаком вуста". Отакечки! Навіть диявол глузує з нас, що настільки далеко зайшли у своїх моральних стандартах, що йому вже й старатися нема чого – ми й самі незлецьки справляємося, йдучи на дно… А він лише сидить збоку, попахкує люлечкою і вдоволено потирає руки… За знання треба платити. Є два шляхи: або бути відьмою (тою, що відає) і бути завжди під прицілом, або бути не собою, як троє героїв роману, які живуть життям інших. Що й казати, всеньке місто живе не своїм життям – суцільний карнавал заполонив Європу… Суспільство втомилося, воно чекає зцілення. Тому жваво обговорює війну, яка гряде (дія роману відбувається у 1646-1648 роках у Львові перед самим штурмом міста козаками Хмельницького): хтось тремтить, а хтось із запаленими зіницями її вимріює. А поміж всім цим триває інша війна – війна за душі. Люди обговорюють суспільний лад, національне питання українців у складі обох імперій, про те, як виростити Голема з мандрагори, проте мовчать про душі. А ось диявол Франц ні на секунду цього не забуває! "Ваші війни – це дитячі забавки, скажу я вам… Війна в кожному з нас", - каже він. І ми вкотре програємо цю глобальну війну, уступаючи крок за кроком глупоті… Мабуть, відьми завжди супроводжуватимуть людство у всій його історії. Бо завжди існуватиме глупство і люди, які його поширюватимуть. Бо завжди легше шукати причину зла зовні, а не в самому собі (це та причина, чому я не люблю і не толерую страху перед потойбіччям і потойбічною літературою). До речі, Остап Вишня описує випадок, який стався в 1924 р. До сільської акушерки звернулася бабця з проханням видати їй довідку про те, що в неї немає хвоста, а то односельці збираються побити її як відьму. А ви кажете - "Середньовіччя"! Це застереження: якщо будемо жити у полоні власних ілюзій, назавжди залишимося у Середньовіччі. Винничук пропонує піднятися над усталеним способом мислення, щоб не піддаватися глупоті. Бо тільки так не загубиш любов…Бо тільки вона веде аптекаря Лукаша Гулевича до своєї коханої поміж усім тим глупством… "Рецепт" перед читанням «Аптекаря» виглядав би приблизно так: designatio materiarum (перелік лікарських речовин та їх кількість): любов і фантасмагорія – якнайбільше; signatura (спосіб застосування) – інколи, коли намагаєшся пізнати природу речей і збагнути, чому людство за весь свого існування намагається пояснити те, що не піддається логічному поясненню, за допомогою магії; читати вдень, бо подекуди опівночі волосся може підніматися дибки, запивати свяченою водою і посипати книжкову полицю освяченим маком, якщо звідти зненацька полізуть почвари із потойбічного світу. P.S. Наступного дня після прочитання роману у Facebook отримала запит про дружбу від користувача Міський кат Львова. Мабуть, випадковість, можливо, це чергова атракція від котрогось із туроператорів, але я зреагувала блискавично: руки затрусилися, дихання почастішало, пульс пришвидшився. Я перенесла сюжет "Аптекаря" на реальність – і це найкращий комплімент роману і його автору, адже він добився свого! Всерйоз задумалася, чи не зареєструвати в мережі акаунт травниці Рути чи відьми Вівді … Від їх імені могла би поширювати усі ці чудодійні збори від імпотенції-меланхолії чи літературного несмаку… Гратулюю, пане Юрку! Ви вмієте здивувати! У цьому ви непохитний, як Торквемада!