Референдум у Франції: реакція Східної Європи
Легко відкинути результати французького рефенедуму як результат перемоги молодих анти-глобалістів, старих марксистів та крайно-правих ксенофобів.
Проте французька невдоволеність самою ідеєю розширення ЄС була очевидною після падіння Берлінської стіни. Найостанніший вияв простежувався у французькій опозиції планам Євросоюзу лібералізувати європейський ринок послуг, де вважається, що фірми з центральної та східної Європи виграють за рахунок кращих цін на свої послуги. Польща - "справжня європейська країна" Відчуття того, що Франція поводиться як зіпсоване дитя, яке позбирало іграшки і ховає їх у спальні, і не дає іншим погратися ними також, було озвучене польським прем'єр-міністром Мареком Белькою. Він сказав, що Польща все ж має провести свій референдум щодо європейської конституції пізніше цього року - аби продемонструвати, що саме Польща і є по-справжньому про-європейською країною. До наступного року Чехія, Угорщина та Польща - де нині при владі ліво-центриські уряди - вочевидь, матимуть при владі правоцентристів, яким багато положень нинішнього проекту європейської конституції не до вподоби. Опозиційні партії в Чехії та Польщі вже закликали скасувати плани в тих країнах щодо референдумів. Угорський парламент вже ратифікував конституцію, але опозиційна партія ФІДЕШ вже кілька років веде кампанії на націоналістчній платформі. Запасний варіант Якщо проект Конституції ЄС не втупить в силу, то Європейський Союз функціонуватиме, спираючись на Договір, підписаний в Ніцці у грудні 2000-го року, який дає центральноєвропейцям більші права в раді міністрів ЄС, аніж проект нинішньої конституції. Згідно Договору Ніцци, Польща має майже таку ж кількість голосів, як Франція, маючи на третину менше населення. Але, як виглядає, результат французького референдуму матиме також і негативні наслідки для нових членів ЄС. Як в Іспанії після диктатури Франко, так і в пост-комуністичних країнах сходу й центру Європи саме поняття "Європа" є потужною політичною та культурною іконою, що ототожнюється з демократією, добробутом, цивілізаційними цінностями та безпекою від часом незручних сусідів. Якщо європейські ідеали більше не захоплюють західних європейців або якщо вийде так, що "європейська інтеґрація" розглядається багатьма французами просто як засіб для досягнення французьких національних інтересів - тоді нові члени ЄС мають самі дбати про свою безпеку, і це підніме з пам'яті спогади про небезпечне та руйнівне минуле. Подальше розширення Французький референдум також є ударом по тих країнах, які підтримують подальше розширення ЄС, щоб до нього увійшли країни на кшталт України та Туреччини. Ключовою країною тут є Німеччина, де правоцентристська опозиція в особі християнських демократів також, як виглядає, може незабаром повернутися до влади. Християнсько-демократичний уряд в Берліні буде близький до позиції Парижа в опонуванні членству Туреччини в Євросоюзі. Однак інстинктивно він буде більш "про-атлантичним", аніж ниншня коаліція соціал-демократів та зелених, а відтак менш імовірно, щоби християнські демократи підтримували французьку ідею використання "Європи" для противаги амеркианському впливові - що й так було не до вподоби новим членам ЄС.