Книга року ВВС: Велосипед прекрасного розбишаки Андруховича
Читацька рецензія на книгу Юрія Андруховича "Коханці юстиції", яка увійшла до довгих списків Книги року BBC.
Про "Коханців юстиції" Юрія Андруховича вже встигли з'явитися суперечливі відгуки. У той сам час, коли Олег Коцарев говорить про деконструкцію тексту й кінематографічність роману, Андрій Мартиненко апелює більше до авторових самоповторів і слабких аспектів твору. Можна сказати, що певною мірою рацію мають обидва критики. Перше й головне, що впадає в око в "Коханцях юстиції" - фрагментарність. Не приховується, що книга поступово формувалася в Андруховича протягом аж двадцяти семи років творчої діяльності. Щодо цього пункту доводиться погодитися з Мартиненком: роману це на користь не пішло, він украй різний у кожному розділі, хоча стиль автора, безумовно, відчутний. От про це - про стиль - і поговоримо. Андрухович може дозволити собі майже нечувану в сучасній українській літературі розкіш - посилатися переважно на самого себе. Він пише багато автобіографічного, як і завжди, вдаючись при цьому до містифікацій, та вводить у прозовий текст персонажів своїх же віршів. До речі, про персонажів: після Самійла Немирича, прекрасного розбишаки, мимоволі очікуєш якщо не на всіх тих, хто "позував" для "Ярмаркових патретів", то бодай на Мацапуру Павла, котрий скверносій, солодій, содоміт. Але ні, Мацапура занадто "східняк" для того, аби виринути в романі про галицьку злочинність. Або ж він своє отримав ще в "Рекреаціях" - хтозна. Але щоб знати й за Мацапуру, й за Немирича, й за цирк Ваґабундо, котрий виникає в кожному розділі, щоб хоч якось пов'язати їх спільною композицією, треба прочитати якщо не всі тексти з ранньої творчості Андруховича, то бодай дебелу частину. І якщо раптом новий, не знайомий з творчістю Патріарха, читач вирішить почати знайомство з "Коханців…", він не зможе оцінити всієї глибини роману - просто не матиме матеріалу для цього. У будь-якому разі, складно буде втямити, чому цей Юрій Андрухович, автор посереднього детектива, вважається творцем високої літератури й сучасним класиком. На формальному рівні "Коханці" й справді не що інше, як постмодерний детектив, причому постмодерного явно більше. Нічого хорошого в цьому теж немає: як не крути, а постмодернізм таки помер, навіть запізнілий український. І якщо автор не готовий замість деконструкції тексту й жанру почати перебудовувати власне письмо, це не робить йому честі. Як і Олександр Ірванець зі своїм "Харковом-1938", Андрухович просто застряг у постмодернізмі. Таке відчуття, що він відмовляється бачити: так уже не пишуть. Проте якщо дивитися на творчість Патріарха поза контекстом літпроцесу, самозаглибленість та зацикленість на постмодернізм естетиці ніяк не роблять його гіршим митцем. Андрухович до всього ще й добре може показати сценічні виступи, перформанс зокрема. Варто згадати про постановку "Альберта, або Найвищу форму страти". Подивитися перформанс - хороший спосіб зрозуміти, як саме варто читати усіх "Коханців": з віршами раннього Андруховича, з розумінням крихкості й умовності межі між історією та містифікацією, між минулим та сучасністю. Тут знову повертаємося до вже опублікованих рецензій: Мартиненко обурювався "несерйозністю" автора, мішаниною культурних реалій. Складається враження, що критик чи то вперше бачить текст Патріарха, чи то добряче підзабув специфіку стилю художньої прози за роки мовчання автора в цій царині. Навіть у кульмінації магнум опусу Андруховича, романі "Перверзія", промова Перфецького про Україну сповнена такої хронологічної, подієвої та фактажної мішанини. Що вже говорити про "переосмисленого" Антонича в "Дванадцяти обручах". Якщо критик очікував від завідомо постмодерного тексту серйозності й ба більше - орієнтацію на те, щоб бути сприйнятим серйозно, то українську літературу 90-х років він, певно, проспав, інакше й не поясниш, чому його так обурили кілька випущених обойм і велосипед власної конструкції прекрасного розбишаки. Якщо говорити власне про текст, то він у першу чергу просто красивий. Добре продуманий попри часовий розрив між текстами, помірно іронічний та майже ніде не затягнутий і не перевантажений зайвою інформацією (виняток становить хіба розділ про Сансару, проте сьогодні складно бути митцем і не говорити про певні історичні події в соціально прийнятому пацифістському тоні, тут не хочеш - мусиш). Автору вдається і неприхований еротизм - тут найпоказовіший розділ "Життя Марії", назва котрого містить нарешті алюзію не на самого себе, а чи то на Рільке, чи то на Жадана (в цьому ж розділі - й на Шульца, без котрого Андрухович як перекладач не міг обійтися) - і ліризм, гідний фіналу мелодраматичного фільму (втеча Богдана Сташинського з коханою - найліпший приклад, але не єдиний). Саме приклади наскрізно ліричних епізодів і не дозволяють погодитися з Мартиненком, котрий ставить в один ряд персонажів не стільки через ролі "злочинців", як через "одержимість лимоном сексу". Дивно, що критик готовий повірити, буцім персонажам ідеться виключно про секс. Сташинському з його великим коханням? Сансарі з високими ідеями? Альберту зі всепоглинаючою гординею? Маріо Понграцу, котрий стільки років ніжно опікується Марією далеко не з самих лише еротичних поривань? Навряд. Хтозна, що підштовхнуло критика до таких висновків. Можливо, заголовок роману. Але коханці - не лише від "кохатися", а й від "кохати". А можливо, те, що всі історії роману наратор вигадав іще хлопчаком, надивившись фільмів про Фантомаса й дізнавшись про обезголовлений труп атлетичної статури, що його знайшли на березі річки. Проте персонажі та їхні історії явно перевершують еротичні сублімації раннього підліткового віку. На таких сублімаціях у велику літературу в'їхати, звісно, можна, проте ризикну стверджувати: Андрухович таким транспортом хіба іноді катається з високою постмодерною метою. Стежте за перебігом конкурсу на Facebook-сторінці Книги року BBC, а також на сайті bbc.ua