Блог історика: 1966 рік. Нарешті українська енциклопедія!
50 років тому, 18 лютого 1966 року, у Києві вийшов останній, 17-й том Української радянської енциклопедії (УРЕ). Він поставив останню крапку в проекті, історія якого розтягнулася на довгих три з половиною десятиліття.
Редакцію Української радянської енциклопедії очолив поет-академік Микола Бажан Перший том читачі зустріли в 1959-му, і відтоді щорічно одержували дві-три чергові книги. Натомість мало хто знав, що ця перша українська енциклопедія – зовсім не перша спроба її видати. Більше за те: піонером у цій справі була взагалі не радянська влада. Відлік починається з далекого 1930 року, коли у Львові (в ті часи він належав до Польщі) вийшов перший том тритомної Української загальної енциклопедії. То було приватне видання, здійснене коштом освітянина Василя Микитчука. Заради цього проекту він продав хату і замешкав із сім’єю в орендованій квартирі. Головним редактором став науковець Іван Раковський. Саме в цей час, кажуть, до Львова приїхав Микола Скрипник, нарком освіти України і провідник українізації. Василь Микитчук прийшов до нього з пропозицією закупити Українську загальну енциклопедію для бібліотек червоної України. Нарком хвалькувато заявив: радянська держава видасть 50-томник! Мовляв, що там ваші три томи… Так чи ні, але невдовзі в Харкові Скрипник створив і очолив редколегію УРЕ. Запланували видати 20 томів. Редакція залучила до співпраці понад 100 фахівців. Друк першого тому призначили на початок 1933 року. Але до друкарні матеріали не дійшли – цензура заборонила том як націоналістичний. Невдовзі Миколу Скрипника усунули з посади наркома освіти. Влітку 1933-го він наклав на себе руки. Натомість львівська енциклопедія того ж 1933 року була завершена – вийшов фінальний третій том. Загалом тритомник, над яким працювали 136 авторів, містив близько 34 тисяч реєстрових слів. Тим часом радянський енциклопедичний проект очолив наступний нарком освіти України Володимир Затонський – у вересні 1933-го ЦК КП(б)У призначив його головним редактором УРЕ. З оновленою командою він взявся виправляти похибки попереднього тексту – прибирати "національні ухили". Але і цим матеріалам не судилося побачити світ: їх знищили, а редакцію УРЕ в листопаді 1934-го закрили. До проекту 20-томної УРЕ повернулися вже після Другої світової – на початку 1948 року. Але далі намірів справа не просунулася. І невідомо, чи взагалі з’явилася б УРЕ, якби не поява чергового закордонного видання. Йшлося про 13-томну Енциклопедію українознавства під редакцією Володимира Кубійовича, перший том якої побачив світ у 1949 році. Радянська влада сприйняла це як виклик – не тільки тому, що хтось її випередив. Творчий і редакційний склад цього видання утворили українські емігранти, які під час Другої світової воювали зовсім не на боці СРСР. Тож не можна припустити, щоб учорашні вороги тримали першість! Тим більше, то було справді фундаментальне видання, яке містило 20 тисяч реєстрових слів. Радянських ідеологів дратувало також те, що Енциклопедія українознавства містила відомості про заборонені в СРСР теми – про розстріляних діячів культури, про добу УНР тощо. Тому знову виникла потреба запропонувати радянському читачеві альтернативну "ідеологічно правильну" енциклопедію. Робота над УРЕ розпочалася після сенсаційного ХХ з’їзду, який започаткував десталінізацію. 18 грудня 1957 року уряд доручив Академії наук УРСР готувати цю енциклопедію. У Києві створили Головну редакцію УРЕ, її очолив поет-академік Микола Бажан, людина справді енциклопедичних знань. Перші томи побачили світ 1959-го. Чи мала нова редакція доступ до матеріалів, підготованих у часи Скрипника-Затонського, невідомо. Проект тривав вісім років. Останній 17-й том УРЕ побачив світ 18 лютого 1966 року. Видання містить 45 тисяч реєстрових слів, у роботі над ним взяли участь понад 5 тисяч авторів. У багатьох матеріалах УРЕ відчутний вплив комуністичної ідеології (наприклад, акцентування "братерської єдності українського народу з великим російським"), але слід визнати, що то була наймасштабніша з усіх виданих українських енциклопедій. Редакція на цьому не зупинилася. У 1974 почали видавати друге видання УРЕ. І хоча воно складалося лише з 12 томів, але мало 50 тисяч реєстрових слів – більше, ніж у першому виданні. Це стало можливим за рахунок збільшення кількості колонок на сторінці – три замість двох. Друге видання завершили 1985-го. В наступні роки редакція УРЕ видала "Шевченківський словник", "Звід пам’яток історії та культури України", "Українську літературну енциклопедію", "Географічну енциклопедію України", енциклопедичний довідник "Київ", біографічний довідник "Мистецтво України" тощо. Нині редакція продовжує працювати як Державна наукова установа "Енциклопедичне видавництво".