Як німецькі машини перемогли британські
Раніше британська автомобільна промисловість була однією із головних конкуренток німецької. А тепер – це один із найбільших її активів. Як вдалося Німеччині вирватися вперед, з’ясовує Домінік Сендбрук.
Сорок років тому один із найбільших німецьких автовиробників наводив глянець на машину, якій судилося стати легендою. Volkswagen Golf – один із автомобільних бестселерів всіх часів. Він був випущений у 1974-му – в рік, коли збірна ФРН виграла чемпіонат світу з футболу в Мюнхені, а німецька група Kraftwerk випустили "дорожній" альбом Autobahn. Слово "Ґольф" відтоді стало синонімом комерційного успіху. Торік VW продала в Європі більш ніж 430 000 екземплярів цієї марки – на 125 000 більше, ніж її найближча суперниця. Цього року на ринок вийшла вже сьома модифікація Golf. Він всюдисущій: ви або маєте його в гаражі, або постійно бачите на дорогах. І це лиш один із прикладів німецького економічного дива. Німецька промисловість досягла значних успіхів після війни, і це основна причина того, чому зараз країна Ангели Меркель має такий серйозний економічний і політичний вплив. А от британський автопром – лише тінь самого себе. Ми і зараз виготовляємо майже півтора мільйона автомобілів на рік, але робимо це для інших. Тому виграє від цього хіба британська робоча сила. Рання модель Morris Oxford Візьмімо зразковий міні-завод у Коулі, якому якраз виповнюється сто років. Його у 1913 році заснував Вільям Морріс для випуску легендарної Morris Oxford. Сьогодні завод, як і раніше, виготовляє тисячі автомобілів – от тільки для BMW. Схожа історія і у Кру, де розташоване виробництво Bentley: ця культова марка зараз належить Volkswagen. У це важко було б повірити ще п'ятдесят років тому, не кажучи вже про час, коли Morris був на підйомі. Але, на жаль, британські виробники самі винні в такому стані речей. Наприкінці Другої світової війни Німеччина опинилася на колінах. Після падіння гітлерівської імперії її автопром опинився у жалюгідному стані. У серпні 1945 року британська армія направила майора Івана Херста на завод Volkswagen у Вольфсбурзі, де нацисти виготовляли "народний автомобіль". Виробництво було зруйноване, та попри скепсис свого керівництва, Херст розгледів у цих руїнах великий потенціал. Він подумав, що відродження Volkswagen мало б велике значення для розбудови нової Німеччини – мирного і заможного союзника. І, звісно, мав рацію. За наступні кілька років Херст відновив виробництво культового автомобіля Beetle ("Жук"). І відтоді VW полетів дорогою успіху. До кінця 50-х років ФРН демонструвала економічне диво: виробництво зростало, безробіття було мінімальним. Спогади про нацизм розвіялись, і німців почали сприймати як далекоглядну і працьовиту модерну індустріальну націю. Кузови Beetle ("Жуків") на німецькому заводі Volkswagen, 1960 р. Британія також купалася у достатку. Протягом десятиліть ми були одним із найбільших автовиробників у світі. Та поступово справи змінились на гірше. Нашими автозаводами керували літні й авторитарні люди – наприклад Вільям Морріс, який став головою об'єднаної British Motor Corporation (BMC) у віці 74 років. Замість того, щоб упроваджувати нові технології і завойовувати європейський ринок, який бурхливо зростав, британські виробники вирішили виготовляти дешеві машини для колишніх колоній. Навіть найвідоміший британський автомобіль – Mini, випущений у 1959 році, – свідчив про занепад нашої промисловості та імперії. У 1956 році, після спроби Британії повернути собі контроль над Суецьким каналом, ціни на паливо стрімко зросли. Тож BMC наказала своїм інженерам розробити компактну автівку, яка споживала би менше бензину. І хоча Mini став хітом, був у цьому й зворотній бік: BMC втрачала 30 фунтів на кожному проданому автомобілі. Ця модель стала символом глибинних проблем британської економіки: самовдоволення керівників і некомпетентності продавців. Натомість автомобільна індустрія Німеччини ішла вгору. Головним фактором цього була відсутність конфліктів з працівниками – на противагу Британії, яка знемагала в боях з профспілками. На виробництві Beetle, 1973 р. У Німеччині керівництво й робітники трудилися задля спільного блага. Закон вимагав від німецьких фірм створювати трудові ради, в рамках яких менеджери і профспілки мусили співпрацювати "у дусі взаємодовіри". Натомість на британських автозаводах у 1960-х і 1970-х точилася відкрита класова війна. Про відмінність між двома країнами красномовно свідчить той факт, що у 1978 році на кожен день страйків в Німеччині припадало десять днів страйків в Британії. Страйк на британському заводі Vauxhall, 1967 р. Коли через рік до влади прийшла Маргарет Тетчер, доля британських автозаводів була вже вирішена. Водії почали масово переходити на іноземні авто, зокрема німецькі: Mercedes, Porsche, Audi і, насамперед, BMW, яка з’їла собаку на брендингу розкішних машин. У 1994 році BMW підібрала залишки британського масового автопрому – Rover Group. А через рік Джеймс Бонд у фільмі "Золоте око" вже роз’їжджав на розкішній BMW Z3, обладнаній ракетами Stinger (принаймні так значилось у сценарії). Автомобілі й донині лишаються символом безпрецедентного успіху німецької промисловості – і провалу британської. Наслідки бачиш скрізь. Завдяки своєму промисловому виробництву Німеччина є найбільшою економікою Європи і четвертою економікою світу, а також посідає друге місце у світі за обсягом експорту. Тож не дивно, що в той час як дефіцит британського бюджету в 2012–2013 рр. тримається на рівні 120 мільярдів фунтів, німці примудряються мати невеликий профіцит – і це стійка тенденція останніх років. І так само не дивно, що саме німці порядкують у Єврозоні відтоді, як ряд європейських столиць почало лихоманити. Трагедія британців у тому, що ми завжди уміли робити речі, але нам бракувало хорошого менеджменту, правильних профспілок, правильні пріоритетів і, якщо говорити відверто, правильної трудової етики. І врешті-решт ми це заплатили. Виробництво Mini на заводі BMW в Коулі, графство Оксфорд (2006 р.) Звісно, не все так погано. Ми і досі виготовляємо більше мільйона автомобілів на рік, що означає робочі місця для тисяч працівників. Навіть на фоні кризи у єврозоні кількість автомобілів, випущених у Британії, збільшується, в той час як в Німеччині обсяги виробництва торік скоротилися. Але правдою є і те, що німці і досі виготовляють учетверо більше машин, ніж ми. І куди йдуть прибутки від Mini і Bentley, якими ми так пишаємося? До Вольфсбурга й Мюнхена. Колись наш автопром був одним з головних конкурентів німецького. А тепер – це один із найбільших його активів. Шістдесят років тому німці були у позиції переможених. Але завдяки рішучій і самовідданій праці вони повернулися на вершину. Чесно кажучи – я ними захоплююсь.