Свій, чужий, нічий, зайвий
Артем Чапай. Понаїхали. – Київ: Нора-Друк, 2015.
Є такий старий анекдот: – Хлопці, а давайте поб’ємо того москаля! – А якщо він нас поб’є? – А нас-то за що?! Цей анекдот ще розповідають про єврея, гея, неформала, азіата, афроамериканця – насправді там трохи інші слова, але на такому порядному ресурсі їх вживати не можна. Взагалі, не важливо про кого розповідають, суть від цього не змінюється. Так от, слушно вважати, що у цьому анекдоті – короткий зміст роману Артема Чапая "Понаїхали". Один із головних героїв цієї книги, моторний парубок Сергій Ткачук, люто ненавидить прибульців із бідних країн. Тому що вони прибульці. Тому що вони буцімто відбирають роботу в місцевих. Тому що в них інший колір шкіри. Тому що вони не такі, як він. Тому що в нього кепські справи. До певного часу йому не спадає на думку, що в подібній ситуації може опинитися він сам. А ще недалекоглядний Сергій чомусь дуже довго не усвідомлює, що саме ця до сміху й до сліз подібна ситуація з головою накриває всю його сім’ю. Що його батько в Сполучених Штатах і матір в Італії перебувають в тому ж самому статусі гастарбайтерів-нелегалів, як афганці, конголезці й в’єтнамці в українському місті Білий Сад, де відбувається більшість подій роману. Що Ткачуки-старші теж понаїхали, та ще й заради його, Сергія, майбутнього. Артем Чапай написав – дивна річ! – прямодушний, актуальний і суто реалістичний роман. Ні тобі фантастики, ні антиутопії, до яких молоді українські письменники останнім часом наполегливо привчають читачів; до речі попереднім твором самого Чапая була антиутопічна "Червона зона". У новому романі немає нічого таємничого, футурологічного, надприродного. Це книга про сумні реалії пересічного українського міста, в якому не стільки живуть, скільки виживають. Здається, найліпший спосіб вижити в такому місті – це поїхати з нього геть у кращі світи. Але це тільки здається. Чапай написав дуже просту книгу. Можливо, іноді навіть занадто просту. В ній доволі соціальної гостроти, але бракує психологічної глибини, тож вчинки персонажів не завжди достатньо мотивовані. Наприклад, зміни в характері Сергія виписані схематично і відбуваються до кульмінаційної сцени, яка повинна вправити йому мізки. А трагічна історія з подружкою його молодшого брата, тихого інтелектуала Володі, виникає майже на рівному місці і не має відчутних наслідків для подальшого сюжету. Однак "Понаїхали" все ж таки скоріше успіх аніж невдача. В романі Чапая є й виразний сюжет, і вдалі смислові рефрени, і згадана вище соціальна значущість, і доречна стримана інтонація, та ще й герої в ньому розмовляють мовою, дуже схожою на дійсно вживану. Проте, на щастя, немає спекулятивного містичного мотлоху, що вигідно відрізняє його від інших зразків вітчизняної соціальної прози про сьогодення. Та й у порівнянні з тією ж "Червоною зоною" це безумовно крок уперед. Можна сподіватися, не останній.