Як українців переслідували "за Шевченка"
Для України Тарас Шевченко завжди був більше, аніж поетом. Символом нації, уособленням її прагнення до свободи.
Образ Тараса Шевченка дедалі частіше приваблює вуличних митців Могила в Каневі стала місцем паломництва. Відзначення Шевченкових роковин дуже часто переростало в політичні протести та супроводжувалося сутичками, бійками й арештами. Заборони доходили до цілковитого абсурду. Імперські традиції Переслідування виявлялися однаково суворими як у дореволюційні царські, так і в радянські часи. Передвоєнного 1914-го святкування сторіччя заборонили. Священний Синод російської православної церкви не дозволив навіть відправлення панахид. У Києві кінна поліція нагайками розганяла величезні натовпи на Хрещатику, Володимирській, біля Софійського собору. Більшовики підносили Шевченка, але коли прийшли до влади, ставлення до нього швидко змінили Чорносотенці громили українські книгарні та клуби. Опозиційна більшовицька партія тоді спритно заробила собі політичні дивіденди. Затаврувала злочинний уряд, піднесла революційного пророка. Але коли прийшла до влади, ставлення до нього швидко змінила. До канону "українських радянських класиків" Шевченко пасував дуже погано. Його антиросійська, антиколоніальна позиція - бездоганно послідовна, Москва та Петербург означені тавром чужих і відразливих, Богдана Хмельницького він називає "п`яним" і "нерозумним" за його непрощенну політичну помилку у виборі союзника й протектора. Але заборонити поета цілковито не виходило. Надто багато він значив для українців, надто багато його портретів висіло навіть і в селянських хатах. Скандальний ювілей Зміна радянського політичного курсу здебільшого так чи інакше зачіпала й Шевченка. 150-річчя припало якраз на момент згортання хрущовської десталінізації. І ювіляр одразу став небезпечним і небажаним. Історія з розбитим шевченківським вітражем увійшла до реєстру найганебніших культурофобських дій режиму. Автори вітражу зробили все можливе й неможливе, аби встигнути до великої дати. 9 березня 1964 комісія мала прийняти роботу й дати дозвіл на відкриття. Над вітражем "Шевченко. Мати" у вестибюлі червоного корпусу Київського університету працювали найталановитіші художники того часу - Алла Горська, Опанас Заливаха, Людмила Семикіна, Галина Севрук, Галина Зубченко. Зображення України було стилізованим під іконопис. Мати ніби шукала захисту у свого сина-поета. У всьому цьому побачили страшну крамолу. І натяк на образ Богоматері (це в країні переможного й повсюдно ніби ж то утвердженого атеїзму!), і "двозначну", як написано в рішенні цензорів зі Спілки художників України, цитату з Шевченка "Возвеличу малих отих рабів німих, я на сторожі коло їх поставлю слово". Та ще й старослов'янською в'яззю! На біду, поспішаючи до ювілею, робили імітацію вітражу, коли скло розмальовувалося зі зворотного боку і по тому монтувалося у дерев`яні квадрати оправи. Отож, пильна комісія побачила в цьому натяк на заґратовану уярмлену Україну. Витвір тут же почали демонтувати. Але те, що в офіційних документах елегантно називалося демонтажем, насправді виглядало цілковитим вандалізмом. Скло пробували виймати з рамок, виходило довго, тоді просто били в друзки. Чинний ректор університету Іван Швець навіть не відмовив собі у задоволенні потоптатися ногами по купі уламків. Репресії Усі спроби захистити митців виявилися марними, хоча в конфлікт утрутилися найавторитетніші письменники-депутати, вхожі у владні коридори. Опанас Заливаха невдовзі отримав п`ять років мордовських таборів суворого режиму. Попри тяжку працю, прихапцем малював. Екслібриси, плакати, зокрема й для шевченківського свята в самому таборі. Живопис визнали порушенням отого самого всеохопного й всевладного режиму - і відібрали фарби. Вольова й непокірна Алла Горська, попри усвідомлення, що побачення не дадуть, усе ж поїхала у мордовську зону. І довго стояла на межі коло табору. Як писав згодом Заливаха, їм, захопленим і зачудованим, зігрітим цією дивовижною появою, здавалося, ніби це княгиня приїхала до свого маєтку, але загубила ключі і не може зайти. Це була принаймні демонстрація наміру будь-що-будь плисти проти течії. 1968 за захист дисидентів виключили зі спілки художників Людмилу Семикіну та Галину Севрук. Їхні підписи стояли під "листом 139" - протестом української інтелігенції проти репресій. 28 листопада 1970 вбили Аллу Горську. Тихий спротив, між тим, не припинявся. Ювілейним шевченківським урочистостям в травні 1964 передував іще один зловісний акт вандалізму. 24-25 травня палала Публічна бібліотека Академії наук України. Згоріли якраз фонди україніки. Попри те, вшанування поета усе ж відбулося велелюдно й гідно. Навіть численні зарубіжні гості захоплювалися тоді вмінням українців віддати належне своєму національному генію. Вздовж усього шляху зі столиці до Канева автобусний кортеж раз у раз зупинявся, влаштовувалися зустрічі й мистецькі імпрези.