Блог Світлани Пиркало: Годо знову не прийшов
Світлана Пиркало відновлює культурний блог із Лондона на веб-сайті ВВС Україна. Перший допис присвячений фестивалю Беккета в Барбікані.
Вистава "Чекаючи на Годо" в постановці Сиднейської театральної компанії Багато років я знала Годо приблизно так, як один із героїв Булгакова знав Пушкіна. Не читавши оригінальної п’єси ірландського-французького драматурга Семюела Бекетта, я зате добре знала самого Годо і часто до нього апелювала, кажучи друзям: "Тебе чекати, як Годо". Одного разу, їдучи відпочивати в Одесу, ми з колегами-телевізійниками заходили у всі купе в поїзді і запитували пасажирів, чи не бачили вони Годо, бо ми вже змучилися його чекати. (Це було ще в ті часи, коли в поїзді Київ-Одеса українською говорили лише я і Микола Вересень). З того часу я встигла ближче запізнатися із першоджерелом і вже двічі чекала на Годо в лондонських театрах. В Лондоні, в культурному центрі Барбікан, щойно завершився фестиваль Семюела Беккета, куди приїхали постановки з усіх кінців світу. Зірковою виставою була власне абсурдистська п’єса "Чекаючи на Годо" в постановці Сиднейської театральної компанії. У п’єсі - двоє злидарів, Владімір та Естрагон, чекають на незрозумілого персонажа на ймення Годо, який обіцяв бути, але невідомо, коли точно. На сцені з’являються ще кілька персонажів: Поццо і Лакі, його зневажений слуга, який виявляється в певному збоченому сенсі господарем у їхніх стосунках, а також хлопчик. Переказувати сюжет детальніше настільки ж важко, як переказувати свій вчорашній сон. Просто бути Ірландський критик Вівієн Мерсер колись написав про виставу, що "в ній нічого не стається, і так два рази". Як виявляється, ім’я Годо не має нічого спільного з англійським словом "Бог", а походить радше від французького жаргонного слова "чоботи", тобто більшість теорій про глибокий релігійний сенс п’єси побудовані на піску. Мені завжди здавалося, що вона про безнадію і надію часів другої світової війни, але я не можу пояснити, чому. Тим не менше вистава заворожує. Певною невеликою мірою ще й тим, що вона дає можливість акторам просто бути: чекати, ходити, спати, проявлятися. Цього разу я насолоджувалася фізичною присутністю австралійського актора Х’юго Уївінга, відомого широкій українській аудиторії як містер Сміт із фільмів "Матриця" та ельф Елронд із "Володаря перснів". Як і в фільмі, де він постійно боровся з кібер-революціонером Нео, містер Сміт максимально використовував свою пластичність: ходив із підстрибом, вибивав капелюха і таке інше. Моє попереднє знайомство з Годо було також пов’язане зі світом фентезі. В головних ролях у лондонському театрі були видатні шекспірівські актори Патрік Стюарт та Іан Маккеллен, більше відомі, проте, як капітан Жан-Люк Пікар та Гандальф. Зал був повний людей у костюмах ельфів та уніформах флагманських кораблів Федерації. Двоє геніальних стариганів встругнули такий перформанс, якого не встидався б і сам Богдан Ступка, але найгучніше їм плескали саме фанати їхніх екранних персонажів. Слухати голоси Аудіоп’єса "Всі, хто падає" у постановці ірландського театру Пан-Пан Барбікан порадував і іншими постановками Беккета. Коли я кажу "порадував", то це не означає, що аудиторія насправді радіє: якщо вона і сміється, то попри екзистенційний жах і страх від чергової напруги чекання як не Годо, то смерті. Беккет, ірландець, що писав також французькою, болісно переживав смерті близьких, провів війну у французькому Опорі, набрався екзистенційних і абсурдистських ідей, дуже неохоче спілкувався про свою творчість і з виду був схожий на ведучого Андрія Куликова, який посміхається, але не сміється. Отож про дві інші вистави, які я подивилася в рамках фестивалю. Радіоп’єса "Всі, хто падає", про хвору стару дружину і її сліпого чоловіка, якого вона чекає на платформі, а потім веде додому з поїзда по дощу (з темою дитячих смертей), була поставлена саме як аудіоп’єса ірландським театром Пан-Пан: глядачі, а радше слухачі, сиділи в кріслах і слухали голоси невидимих акторів, а бачили лише електричні лампи. Ще я завітала на "Останню плівку Краппа" у виконанні театру одного актора американця Роберта Вілсона. Після 35 хвилин слухання зливи (я засікала час) нарешті почалася історія про старого невдаху-письменника, який у свій 69-й день народження слухає запис себе ж у 39 років, коли він був повний сили, легко відкидав любов і залишав позаду переживання, а тепер він старий, страждає на запор через пристрасть до бананів і розуміє, що нічого в житті так і не відбулося. "Остання плівка Краппа" у виконанні театру одного актора американця Роберта Вілсона Під час цієї вистави я багато думала про свою колишню роботу на радіопрограмах Української служби ВВС і запитувала себе, чи і я так сидітиму в 69 років, самотня, з плівками, пляшкою віскі і розпачем. Одне втішало – я не люблю бананів. Словом, фестиваль Беккета центру Барбікан вдався.