Сергій Параджанов: 15 років смерті
20 липня виповнилося 15 років з дня смерті Сергія Параджанова - режисера, якого вважають своїм принаймні у трьох країнах - Україні, Вірменії та Грузії.
Він помер у 1990-му в Єревані – за рік до того, як припинив своє існування головний його ворог – Радянський Союз. Там він і похований. Саме радянська влада зробила все можливе для того, щоб знищити одного із найвидатніших режисерів 20 століття. Упродовж 15-ти років Параджанову не давали знімати кіно, 5 років він відсидів по тюрмах. Перший раз його посадили за гомосексуалізм, вдруге – за хабар, якого він дав за свого племінника Георгія, коли той вступав до вузу. Параджанов – нащадок старовинного вірменського роду з Тбілісі. Народився він 9 січня 1924 року. В кіно пішов проти волі свого батька, який хотів, щоб син продовжив сімейну традицію і став антикваром. У 1952-му по закінченню московського ВДІКУ, де Параджанов вчився у Ігоря Савченка та Олександра Довженка, він їде працювати до Києва. Там він одружується, там у нього народжується син і там до нього приходить слава. Про геній режисера заговорили у 1964-му, коли він зняв “Тіні забутих предків”. За два роки цей фільм, який у іноземному прокаті називався “Вогняні коні”, зібрав 28 міжнародних нагород, зокрема приз Британської академії за кращий іноземний фільм. У Парижі навіть був спеціальний кінотеатр, де “Тіні забутих предків” показували цілий рік. Параджанова вітали світові режисери. Серед його шанувальників був видатний Федеріко Фелліні. Він навіть запрошував Параджанова жити до себе. Частина родини Параджанових живе зараз у Києві – це його колишня дружина Світлана та син Сорен. Племінник, Георгій, живе у Москві. Минулого року його фільм про Параджанова “Я помер в дитинстві” показали у Каннах. Велику частину свого життя Георгій та Сергій Параджанови прожили в одному домі, і до останнього були дуже близькими. Бі-Бі-Сі: Але кажуть, що були періоди, коли він взагалі не хотів з вами розмовляти. Георгій Параджанов: І я з ним теж. Дуже важко спілкуватися з такою неординарною людиною як Параджанов. Ми сварилися, ми мирилися. Бі-Бі-Сі: А яким був Параджанов? Георгій Параджанов: У нього була надзвичайна риса – він завжди всім все прощав. Він навіть слідчим своїм все простив. Він мені все простив. Він любив людей. Бувало, що він ховав зовсім незнайомих йому людей, давав гроші, купував труни. Він обожнював життя, він обожнював красу. Він в усьому шукав красу. Він був великим режисером, і генієм. Це абсолютно інша планета – Параджанов. Бі-Бі-Сі: Що Вас найбільше в ньому вражало? Георгій Параджанов: Я дуже багато спостерігав за Сергієм. За все своє життя я не зустрічав людини, яка б так благоговійно ставилася до їжі, як ставився Сергій. Як він цю їжу споживав, його руки, коли він ламав хліб. Якесь таїнство було в цьому. Нічого подібного я ніколи не бачив. Бі-Бі-Сі: А сам він готував? Георгій Параджанов: Так, дуже смачно. Пригадую, як одного разу я приніс додому цвітну капусту – він так зрадів. В той час цвітна капуста була рідкість в Грузії. Але в основному готувала наша няня. Бі-Бі-Сі: А це правда, що Сергій Параджанов ніколи не читав книжок? Георгій Параджанов: Так, я ніколи не бачив. Ніколи у нас в домі не було жодної книги. Ні, здається була лише одна, якою ми підпирали двері. Бі-Бі-Сі: І що то була за книга? Георгій Параджанов: Якась страшна, я вже точно не пам’ятаю. По-моєму, щось пов’язане з бухгалтерським обліком. Бі-Бі-Сі: А ви не цікавилися у Сергія, чому він не читає? Георгій Параджанов: Якось я його спитав: “Ти Гамлета читав?”. Він каже: “Ніколи в житті. Я бачив багато вистав, мені це подобалося”. Він тільки раз мене попросив почитати йому “Мать” Горького, по якій він хотів ставити балет. Він послав мене до бібліотеки, я приніс йому книгу, почав читати ... він заснув через 15 хвилин. Бі-Бі-Сі: Кажуть, що телевізора він теж не дивився? Георгій Параджанов: А у нас ніколи не було телевізора. Інколи він з’являвся, але одразу Сергій його комусь віддавав. Часом він починав дивитися щось, а потім підскакував і казав: “Ой, нудно це все”. Йому це було нецікаво. Бі-Бі-Сі: Як Параджанов дізнався, що у нього рак? Георгій Параджанов: Я йому сказав діагноз. Це трапилося під час зйомок фільму “Сповідь”. Я був тоді його головним асистентом. Він вже тоді почував себе погано. На третій знімальний день він раптом закричав, і попросив мене вийти. У нього ротом пішла кров.Ми зранку поїхали в лікарню, йому зробили знімок. На легенях була якась цятка. Сказали спочатку, що це можливо шерсть від нашого кота прилипла на легеню, потім сказали, що, можливо, це туберкульоз, а потім мене викликав професор і сказав, що у нього рак. Бі-Бі-Сі: Як ви йому про це сказали? Георгій Параджанов: Ми якось сиділи з ним увечері, пили чай, було жарко. Тбілісі, літо .... Знімати він вже не міг. Я йому кажу: “Сергій, ти розумієш, що у тебе рак. Ти приготуйся до цього, мені приховувати нічого. У мене крім тебе нікого не лишилося, я повинен тобі про це сказати”. Бі-Бі-Сі: Як він зреагував? Георгій Параджанов: Ми з ним тоді розщирувалися, і він сказав: “Ти знаєш, я йду з цього світу, але ні про що не шкодую. У мене було все: мене не розуміли, мене опускали, мене підносили, я бачив двох дружин, сина, я бачив все. Але запам’ятай, якщо ти хочеш відбутися, ти повинен триматися своїх принципів. Я через свої принципи сидів у в’язницях, але не шкодую. Бі-Бі-Сі: Росіяни як правонаступники радянського кінематографу вважають Параджанова своїм, а не українським, чи вірменським режисером. Георгій Параджанов: Ніколи в житті, жодного відношення до Росії Параджанов не мав. Він не зняв там жодного фільму. Він знімав в Україні, знімав в Вірменії, знімав в Грузії. Він великий український режисер, він великий вірменський режисер, і великий світовий режисер. Бі-Бі-Сі: А чиїм режисером вважав себе сам Параджанов? Георгій Параджанов: Звичайно українським. Він все життя казав: “Україна – це моя батьківщина, це моя друга батьківщина. Там я створив свій перший шедевр “Тіні забутих предків”, там я став генієм, там у мене народився син. Україна мені подарувала все, і Україна мене погубила”.Україна його зробила великим, а він зробив Україну геніальною, тому що нічого подібного більше не знято. Бі-Бі-Сі: А який фільм більше подобався самому Параджанову – українські “Тіні забутих предків”, чи вірменський “Колір граната” ? Георгій Параджанов: Я його якось про це спитав. Сергій казав, що “Колір граната” йому все-таки ближчий. Можливо, у нього була образа на Україну, якій він стільки віддав. Він відкрив Україну, він підірвав кінематограф “Тінями забутих предків”, а йому в результаті заборонили там жити і працювати. Інші відомі фільми Параджанова: "Колір граната", "Легенда про сурамську фортецю", "Ашик-Кериб"