Пінгвіни, що не підриваються на мінах
Мінні поля на Фолклендських островах закладалися, щоб знищувати британських солдатів. Утім, в останні 35 років вони фактично перетворились на заповідник для пінгвінів. Так чи інакше, прийшов час розміновувати пташину домівку, розповіда є Метью Теллер.
Я піднімаюся стежкою, що височіє над океанською косою. Під ногами хрумтить гравій. По один бік від мене простягається смуга білосніжного піску, підперта горбистими дюнами; вони вкриті жорсткою травою вперемішку з водянкою - низьким чагарником, який плодоносить ядуче-солодкими червоними ягодами. Та найбільше в цій місцевості вражають звуки. Гуркіт океану перебивають кумедні пронизливі вигуки тисяч магелланових пінгвінів. Один з них, стривожений за свою нору неподалік від стежки, витягує до мене свою шию, змахує крилами й незадоволено верещить, від чого в мене ледь не лопаються барабанні перетинки. Тепер я розумію, чому місцеві вважають цих птахів тупаками. Пляж, по якому також розкидані групки вайлуватих субантарктичних пінгвінів, так і вабить прогулятися по піску - але цьому перешкоджає огорожа з колючого дроту з табличками "небезпечно!" Це бухта Йорка, вона розташована дуже близько від Стенлі - столиці Фолклендських островів. Тут, на пляжі, колись популярному серед відпочивальників, о 4:30 ранку 2 квітня 1982 р. висадились аргентинські морські десантники, поклавши початок масштабному вторгненню. Британським військовим знадобилося 74 дні, щоб відновити контроль над Стенлі. За цей час загинуло 907 осіб, переважно аргентинські призовники. Однією з перших операцій аргентинців під час окупації було закладання десятків тисяч мін в необроблювану землю. Це мало сповільнити контрнаступ британців - особливо якби ті захотіли зайти з моря через пляжі навколо Стенлі, зокрема бухту Йорка. На щастя, пінгвінам міни не шкодять, принаймні тим дрібним видам, що водяться тут - магеллановим і субантарктичним. "Вони надто легкі, щоб детонувати міни", - каже Естер Бертрам, голова Фолклендського товариства охорони природи. Пінгвіни вже кілька десятиліть живуть собі тихо й мирно на мінному полі, захищені від людського втручання огорожею. Навколо них поступово відновилася дика рослинність. "Природні системи повернулися не те щоб до початкового стану, але до стану клімаксної спільноти (розвиненої екосистеми. - Ред.), принаймні на певних ділянках", - каже Пол Брікл, директор Південноатлантичного дослідницького інституту проблем довкілля. "Міни - це жахливо, але їх дуже важко позбутися. Саперам фактично треба повзати пляжем на колінах, розгрібати землю й дюни, втручаючись в екосистему. Тому вмикається корисливе мислення: який зиск ми отримаємо з розмінування?" - пояснює він. Не всі члени невеликої острівної спільноти - тут мешкає близько 3 тисяч осіб - підтримали ідею розмінування. "Правду кажучи, фолклендці не пройнялися цією ідеєю", - каже Беррі Елсбі, депутат Фолклендського законодавчого зібрання. "Ми би воліли краще не чіпати ті мінні поля. Всі вони чітко позначені та відгороджені. За весь цей час жодна цивільна особа не постраждала. Ми сказали британському урядові: не витрачайте на це гроші! Краще розмінуйте якусь іншу територію, де люди більше потребують землі для обробки". "На жаль, - підсумовує пан Елсбі, - британський уряд не має вибору. Він зобов'язаний провести розмінування, бо підписав Оттавську конвенцію". Конвенція про заборону застосування мін, ухвалена в 1997 р. в Оттаві, накладає на підписантів (включно з Великою Британією) вимогу повністю очистити підконтрольну територію від мін. Отже, міни мусять піти, хоч би якої думки не були про це фолклендські громадяни та пінгвіни. Неподалік Стенлі детонувала міна З 2009 р. британський уряд витратив на розмінування Фолклендських островів десятки мільйонів фунтів. Тут працює експертна група саперів - переважно фахівців з Зімбабве, які мають великий досвід розмінування рідної країни та інших гарячих точок. Роботу цієї групи координує Ґай Маро, працівник Програми розмінування Фолклендських островів. Пан Маро веде мене на один з робочих майданчиків. Посеред вересового пустища, ігноруючи вітер і зливу, сапер Інносент Мудзамірі у захисному костюмі та масці пояснює нам, у чому полягає його робота: лежати в торф'яному болоті й помалу розчищати бруд з пристроїв, що могли б розірвати його на шматки. "Треба бути обережним, та й усе. Робити все акуратно, щоб не потривожити міну", - каже він. "Слід звільнити розум від думок - про рідний дім, про що завгодно. Зосередитись лише на тому, що робиш". Наразі пан Мудзамірі та його колеги очистили понад 7 млн квадратних метрів переважно дикої місцевості. Втім, теперішня "п'ята фаза" програми розмінування наштовхнулася на складнощі, бо справа дійшла до бухти Йорка та інших екологічно вразливих територій. Уряд Фолклендських островів якраз проводить розгорнуту оцінку потенційного впливу програми розмінування на довкілля, досліджуючи користь та небезпеку від очистки місцевості, багатої на фауну та флору. Бухта Йорка особливо складна для саперів. Річ у тім, що у 1982 р. міни були розміщені на поверхні піщаних дюн, але за 35 років ці дюни змінили форму під дією вітру. Навіть з детальними схемами розташування мін, переданими Аргентиною Британії після війни, неможливо сказати, де ці міни зараз - їх могло віднести далеко від початкового розташування чи поховати глибоко в піску. Саперам, напевно, доведеться повністю перекопати берег - можливо, за допомогою бронетехніки - та просіяти весь пісок. Є попередні плани зробити це взимку, поки пінгвіни в морі. Втім, середовище їхнього проживання може бути вщент зруйноване, як і ширша екосистема. Інша потенційна загроза - це туризм, один з головних складників економіки Фолклендів. Щороку на острови навідуються близько 50 тисяч туристів - переважно пасажири круїзних лайнерів, що курсують водами Південної Америки та Антарктики, запливаючи на Фолкленди на день-другий. Щойно корабель пристає до берега, сотні пасажирів одночасно спішать подивитися на дику природу Фолклендів. Якщо бухту Йорка знову відкриють для відвідин, вона приваблюватиме туристів наче магніт, адже від Стенлі сюди лише десять хвилин автобусом. Ще одне джерело занепокоєння - місцеві мешканці. Більшість фолклендських пляжів - це приватна територія. Але бухта Йорка знаходиться у державній власності; якщо її знову відкриють, вона може швидко повернути собі репутацію улюбленої зони для відпочинку мешканців Стенлі. Вже й сьогодні багатьох тривожить катання на квадроциклах і випасання худоби на державній землі поза колючим дротом бухти Йорка. Поки що неясно, чи вдасться захистити від людської діяльності знешкоджені мінні поля, коли дріт приберуть. У 2010 р. пан Маро керував розмінуванням іншої ділянки узбережжя поблизу Стенлі - бухти Серф, де було знайдено 1800 мін. Сьогодні, коли місцеві мешканці гуляють дюнами й берегом разом зі своїми собаками, шкода від людського втручання майже не помітна. "Це дивовижно, але природа воскресла, - каже пан Маро. - У цій бухті ми мусили вдатися до радикальних заходів, зокрема детонувати протитанкові міни. В деяких місцях ями сягали десяти метрів завглибшки - ніби поверхня Місяця. Та потім ми засипали усе піском, так щоби врешті-решт природа змогла повністю відновитися. Як бачите, їй це вдалося". Отже, на Фолклендських островах потрібно очистити територію від мін та зберегти дику природу. А тим часом крикливі пінгвіни бухти Йорка живуть розкошуючи. Парадоксально, але цим вони завдячують одному з найгірших людських лих - війні.