Чорнобилю і його дітям – 18
Чорнобильська катастрофа для багатьох людей в Україні пригадується настільки реально і свіжо, ніби вона сталась вчора.
Важко повірити, але від того квітневого дня вже встигло вирости ціле нове покоління, яке сьогодні працює, вступає до вищих учбових закладів, мріє про майбутнє, закохується і радіє сонячним променям. Чи думають вони, ті, хто не знав Україну до Чорнобиля, про цей феномен, про те, як вплинула аварія на АЕС на долю цілого народу і тисяч окремих осіб? Чи турбуються вони про власне майбутнє, про майбутнє своїх, ще ненароджених, дітей? Мої співрозмовники – студенти і випускники шкіл. Вони по-різному висловлюють свої думки – хтось рветься до мікрофона, хтось соромиться, хтось пишається своїми досягненнями, а хтось лише планує їх на майбутнє. Але всі без винятку кажуть, що замислюються над Чорнобилем. “Чорнобиль вже стався і ми безсилі змінити цей факт,” – кажуть вони, - “але жити все одно треба. Ми повинні дбати про екологію, бо маленькі вогники здатні запалити один великий.” Вікторія: “Коли дитина вперше дізнається про це, відчуття гнитюче. Нічого в тебе не буде, здоров'я не буде, діти будуть мутанти. Але потім мені сказали: в тебе ще все може бути в порядку, ти повинна щось для цього робити”. Євген: “Треба не залагоджувати старі катастрофи, а запобігати новим у майбутньому. Я проти атомних електростанцій”. Іванка: “Коли вперше чули про Чорнобиль, здавалось – пусте слово. А потім, коли розуміли, як люди постраждали, розуміли – яка це трагедія”. Денис: “Звичайно, згадую, це поруч з нами, це живе”. Тарас: “Ми повинні або забезпечити 99,9% надійність атомних станцій, або взагалі шукати альтернативної енергії”. Олена: “Людина повинна пропустити біль Чорнобиля через себе. Навчити цьому за шкільною програмою неможливо”. Докладніше слухайте у програмі "Діалог".