Очевидець операції "Вісла": наші сім'ї розсіяні від Донбасу до Атлантики
На його очах закатували близьких, він пережив депортацію і працю у наймах. Очевидець, який вижив у операції "Вісла", розповів ВВС Україна свою історію. Подаємо її від першої особи.
Ярослав Вайда згадує події 1947 року: "Я відчув усю повноту страху, злоби і ненависті, якою, здавалося, було пронизане усе довкола" Я називаюся Ярослав Вайда. Народився у 1936 році в селі Терка, в колишньому Львівському повіті. Менш ніж за рік до акції "Вісла", 9 липня 1946 року, українців нашого села Терка піддали екзекуції з боку польських військових. Жовніри застрелили, замордували і спалили живцем цього дня 33 людини. Ці дії так звана польська влада людова, представляла як акцію на знищення УПА, яка нібито загрожувала новій Польщі. Цього дня жовніри у нашому селі не шкодували ні старих, ні дітей. З жахом пригадую цю трагедію, коли дитиною мені довелося пережити біль втрати найрідніших мені людей. Я відчув усю повноту страху, злоби і ненависті, якою, здавалося, було пронизане усе довкола. Листівка із зображенням Йосипа Вайди, батька Ярослава Вайди Цього дня мого діда Дмитра, якому було 84 роки, польські солдати застрелили біля його кузні. Окрім нього було вбито ще чотирьох жителів села. Інших мешканців зігнали до однієї хати, яку підпалили та закидали гранатами. Там загинуло ще 28 українців. У цей день була замордована моя мама Антоніна, мій трирічний брат Володимир і п'ятирічна сестра Марія. Знищили і спалили багато осель українців. Щоб уникнути терору, десятки родин згодом виїхали в Україну, а решта ховалися по лісах, хто де міг, аж поки минулася ця страшна хвиля насилля. Наступного року, у квітні 1947-го, "пацифікація" продовжилася акцією "Вісла", коли примусово виселяли українців східної Польщі. 28 квітня із самого ранку жовніри польського війська оточили наше село і дали людям лишень дві години на пакування господарського реманенту, своїх речей та худоби. Це стосувалося українців, що проживали у селі. У цьому хаосі, наповненому криками та плачем, люди не могли одразу збагнути, що ж насправді відбувається, та й, зрештою, і не знали куди і для чого їх будуть вивозити. Після відведеного часу колона людей у супроводі військових вирушила до пункту збору. Хто на возі, а більшість - пішки за возами, на яких було усе, що вдалось прихопити. Збір був у містечку Лукавиця, що майже за 25 кілометрів від Терки. У перший день, як тільки ми прибули з Терки до Лукавиці, - всіх, кого підозрювали у співпраці з УПА, в тому числі нашого батька, відокремили від інших і забрали до концтабору в Явожні. Ми думали, що вже ніколи не побачимо його. Нас залишилося троє братів - сиріт. Ми їхали з Лукавиці на нове місце призначення щонайменше два тижні. Прибули на північний захід Польщі до Старгарду Щецінського. Звідти нас вантажівками завезли до Сухані, що близько 20 км на схід від Старгарду. Там ми побачили чималий гурт поляків, що вибирали собі з новоприбулих дармову робочу силу. Мене, старшого брата Романа та молодшого Юліана також розібрали господарі для праці і проживання. Ми працювали у різних господарів зранку до вечора і не мали змоги навіть бачитися. Зустрілись аж восени, коли пішли до школи. Я у хліві викидав гній, пас худобу, словом, що мені казали, те й мусів робити. Не можу нарікати, бо господарі добре ставилися до мене - не кричали, не били. Я досі пам'ятаю прізвище господаря - Адам Філіп'як. Ми втрьох з братами ходили до школи до січня 1948 року, коли батька випустили з концтабору. Він нас усіх позбирав, і ми мешкали у селі Жуково, у напіврозваленій хаті разом з коровою. Вона в одній кімнаті, а ми в другій. Повертатися після виселення до рідних місць не можна було. За це саджали до в'язниці або відсилали до концентраційного табору до Явожна. Ми довго не могли поїхати в рідне село, де господарювали місцеві поляки. Після депортації українців, туди приїхало чимало поляків із інших сіл. Все майно, яке мали українці, українські громади та організації: поля, ліси, будівлі, церкви, читальні тощо польська держава перейняла на себе. А місцеві поляки були такі "добрі християни", що навіть нашу церкву розібрали. Як вихвалювався один із тамтешніх україноненависників, він використав матеріал із церкви... до будівництва стайні для худоби. Перший раз я відвідав своє рідне село у 1967 році. Нашої хати не було, все згоріло. Хати інших наших земляків також було сплюндровано. У багатьох селах було видно сліди брутального нищення матеріальної культури українців. Нищили, розбивали, палили, грабували колишні сусіди - поляки. Мій старший брат зараз живе в Польщі в Старгарді, де і я деякий час жив із сім'єю. Ми там мали хату. Дружина працювала учителькою у школі, а я мав свій бізнес. У 1977 році ми виїхали до Канади. Старший брат залишився у Польщі, а молодший виїхав до України. Він, на жаль, кілька років тому помер. Так що ми і наші сім'ї розсіяні від Донбасу до Сяну і Атлантики. Фото батька Ярослава Вайди у концентраційному польському таборі в Явожні, із якого зробили листівку Доля так розпорядилася, що фото мого батька, коли він ще був у концентраційному польському таборі в Явожні, товариство українців у Польщі використало для листівки, присвяченій 70-им роковинам депортації українців Польщі під час акції "Вісла". Мені колеги з Польщі надіслали її електронною поштою. Нам батько ніколи не розказував, що він пережив у Явожні, але коли приходили люди, яким батько довіряв, то він говорив, як йому там було, а я випадково це підслухав. Волосся ставало дибки, як тільки можна було витерпіти такі знущання. Як били, голодом морили, як воші його їли. На цій листівці до акції "Вісла", також зображено фото нашої сільської читальні "Просвіти", зроблене з нагоди пастерального візиту до села єпископа греко-католицької церкви у 1934 році. Цю читальню "Просвіти" також було зруйновано і розібрано під час акції "Вісла". Медаль до 70-ої річниці акції Вісла Проект Обєднання Українців Закерзоння та лемків Канади