Чому під час трагедій прості люди стають героями
Найжахливіші катастрофи та стихійні лиха часто супроводжують історії про самовідданий героїзм. Що змушує людей, ризикуючи своїм життям, рятувати інших?
Поки в Кемерові оплакують жертв жахливої трагедії і вимагають покарати усіх винних, у соцмережах з'являються історії героїчних дій деяких очевидців трагедії. І такі історії - не рідкість. Під час стрілянини в ресторані Belle Equipe у Парижі в 2015 році один з відвідувачів Людовіко Бумба закрив собою незнайому жінку. Як розповідали друзі, Людовіко буквально вистрибнув перед жінкою у той момент, коли терорист розвернувся до неї, збираючись вистрілити. Він врятував їй життя, загинувши сам. Напередодні в Бейруті, за 2 тис. км на схід, інший чоловік, Адель Термос, продемонстрував подібну самовіддану мужність. Побачивши чоловіка у жилеті з вибухівкою, який наближався до натовпу людей, Адель повалив його на землю, підірвавши бомбу. Його дії врятували життя багатьох. Два звичайних чоловіки виявили неймовірну мужність і героїзм в екстремальній ситуації. Таких історій чимало. Чому деякі люди демонструють дивовижну хоробрість? На жаль, ми вже ніколи не дізнаємось, про що вони думали в момент, коли віддали своє життя, рятуючи інших. Але дослідник Девід Ренд з Єльського університету вивчає психологію повсякденного героїзму в лабораторії. Його висновки допомагають дещо зрозуміти. Вшановуючи пам'ять жертв, ми могли б також вчитися в них сміливості Попередні дослідження Ренда стосувалися більш фундаментального питання: що є більш природнім для людини - егоїзм чи самовідданість? Одна з теорій полягала в тому, що ми інстинктивно намагаємося діяти в своїх інтересах і що ми здатні на добрі справи, тільки коли розраховуємо на винагороду пізніше. Шляхетний вчинок, на думку цих психологів, вимагає від людини свідомих, навмисних зусиль, які придушили б найгірші природні пориви. Втім, у своїх експериментах в лабораторії Ренд виявив дещо інше. Що менше часу люди мали на обміркування рішення, то більш самовіддано вони діяли. Дослідник пропонував учасникам ігри, за які вони отримували грошову винагороду. Він виявив, що люди швидше ділилися грошима з іншими гравцями, коли вони поспішали, тобто коли їм доводилося діяти інтуїтивно, а не аналітично. Схожим чином, коли людям під час гри пропонували запам'ятати число, відволікаючи їх від свідомих думок, вони також поводилися більш щедро. "І отже, за замовчуванням ми налаштовані на співпрацю", - дійшов висновку Ренд. Можливо, це не така вже й безкорислива поведінка. Адже відомо, що люди, схильні до співпраці, мають більше шансів отримати винагороду в майбутньому. І отже, ми всі усвідомлюємо, що доброзичливі вчинки рано чи пізно можуть принести плоди. Але ідея, що людина, від природи схильна до добрих вчинків, все ж таки оптимістичніша, ніж думка про те, що наші шляхетні вчинки є лише результатом розважливих та прагматичних міркувань. Ті, хто вижили під час травматичних подій, як-от вибухи в лондонському метро, часто розповідають про надзвичайну доброту незнайомих людей Девіда Ренда, однак, цікавила не лише здатність поділитися грошима. "Як поводитиметься людина в ситуації, коли ставки будуть значно вищими", - запитував він себе. І тоді він почав вивчати приклади вражаючого "екстремального альтруїзму", на кшталт тих, які сталися в Парижі та Бейруті. Він почав вивчати історії людей, яких було нагороджено медаллю за героїзм Фонду Карнегі. Це - звичайні люди, які ризикували власним життям, щоби врятувати інших. Ренд згадує Крістін Марті, яка ринулася в потік води під час повені в Пенсільванії, щоби врятувати пенсіонера, який не міг вибратися з авта. Або Керміта Кубіца, який став свідком озброєного нападу у місцевій пекарні. "У мене було лише дві думки. Перша: "Я повинен вивести його за двері", і друга: "О боже, він міг мене вбити", - розповідав чоловік пізніше. - "А потім я опинився на підлозі з ножем у ребрах". Ренд продивився повідомлення в пресі за ті часи і зібрав приблизно 50 висловлювань людей, нагороджених за героїзм, про те, що вони відчували в момент свого сміливого вчинку. Потім незалежна команда психологів проаналізувала їхні розповіді. Дослідники намагалися з'ясувати, чи діяли вони інтуїтивно, чи їхня сміливість була результатом зваженого рішення, переконання, що такий вчинок є правильним. Переважна більшість - близько 90% - вчинків виявилися інстинктивними. Важливою деталлю є те, що час не мав значення для ухвалення хороброго рішення. Навіть коли в них було достатньо часу, щоб обміркувати свої дії і, можливо, переконати себе не іти на ризик. У більшості випадків такі сумніви, здається, взагалі не з'являлися в їхній голові: вже за мить вони знали, що діятимуть на користь іншої людини, навіть якщо це було небезпечно. Згадаємо історію Дарила Старнса - 70-річного чоловіка, який кинувся у палаючий автомобіль, щоб врятувати жінку всередині. "Я просто зробив те, що вважав за потрібне. Я не думав у той момент, що це героїчний вчинок", - розповів він пізніше. Реакція Крістін Марті, яка врятувала чоловіка, що потопав в автомобілі, була так само спонтанною. "Я вдячна, що могла просто діяти, не замислюючись", - сказала вона. Ренд пояснює це наступним чином. За його словами, мозок має два режими роботи: швидке і повільне мислення. Повільне мислення є свідомим, аналітичним та логічним, а швидке мислення, вибудоване звичкою, це - "автопілот", який дозволяє миттєво реагувати. Хоча здається, що геройство виникає ніби з нічого, Ренд вважає, що люди, здатні до екстремального альтруїзму, виховують у собі самовідданість впродовж усього життя. Таким чином, звичка допомагати іншим вбудована в їхнє "швидке мислення". Вшанування пам'яті жертв пожежі в Кемерові Це може поєднуватися із загальною імпульсивністю та підвищеною здатністю до емпатії (співчуття). Свідчення інших екстремальних альтруїстів показують, що їхній мозок гостро реагує на емоції страху та страждань. У результаті, коли вони стикаються із кризовою ситуацією, розумовий "автопілот" змушує їх діяти швидше, ніж з'являться сумніви. Втім, як зазначає Ренд, їхні вчинки можуть стати зразком для наслідування для всіх нас. Лихо з розуму: негативні аспекти високого інтелекту "Якщо ви виробите в собі звичку до співпраці, вона стане у вас інтуїтивною, і ви будете більш схильними діяти так само в інших ситуаціях, - говорить він. - Звичку допомагати можна в собі розвити". Акти тероризму та інші злочини переконують нас у темній природі людства - страх та зневіра починають панувати над нашими думками. Але історії Бумба, Термоса та героїв Карнегі нагадують нам, що альтруїзм та геройство так само притаманні людській поведінці. Це інстинкт, який не може придушити навіть страх перед смертельною небезпекою. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Future. Хочете отримувати головні статті в месенджер? Підписуйтесь на наш Telegram. ***