Чи не забагато уваги приділяється раку?
Консультант із проблем дихання і представник Британської фундації легенів д-р Тобі Маґер вітає зусилля у боротьбі з раком, але наголошує: не менше уваги треба приділяти іншим смертельним хворобам.
Ідіопатичний фіброз легенів – маловідоме, але смертоносне захворювання В останні роки лікування раку і догляд за хворими значно покращились. З’явилися нові установи, нові кампанії зі значним фінансуванням, і все це стабільно підвищує шанси хворих на виживання. Минулого місяця уряд спрямував у Фонд ліків від раку ще 160 млн фунтів (255 млн доларів), яких має вистачити на дороге лікування. Це на додаток до 400 млн (640 млн доларів), вписаних у бюджет наприкінці минулого року. За останні 12 років у дослідження, пов’язані з цією хворобою, було вкладено понад 4 млрд фунтів (6,4 млрд доларів); також велися дорогі інформаційні кампанії, наприклад "Ясність щодо раку", які підвищували обізнаність публіки і вчили ранній діагностиці. Для покращення стандартів медичного догляду і показників одужання було створено Національну мережу знань про рак, яка пізніше увійшла до складу Служби громадського здоров’я Англії. З раком також бореться окремий підрозділ Національної служби охорони здоров’я – Стратегічна клінічна мережа. І це непогано. "Не менша трагедія, ніж рак" Ракові захворювання, безперечно, жахливі. Велика Британія досі відстає від Європи та США у багатьох аспектах лікування раку, тож цілком правильно, що для успіху в цій сфері робиться все можливе. Але чи справедливо, що подібних зусиль не докладають для лікування інших хвороб? Особливо якщо врахувати, що багато з них мають ще нижчий коефіцієнт виживання, ніж рак. Згадаймо, приміром, один зі станів, на лікуванні яких я спеціалізуюся, – ідіопатичний фіброз легенів (ІФЛ). Це страшна хвороба, яка спричиняє прогресуюче рубцювання легенів, ускладнюючи дихання. Число британців з ІФЛ щороку зростає приблизно на 5%; зараз він вбиває більше людей, ніж лейкемія (близько 5000 на рік). Цей фіброз часто прогресує з приголомшливою швидкістю: половина пацієнтів з ІФЛ вмирає протягом трьох років після встановлення діагнозу, зазвичай від респіраторної недостатності. Для моїх смертельно хворих знайомих, а також для тих, хто втратив близьких, ІФЛ – не менша трагедія, ніж рак. Попри це, за рівнем пріоритетності ІФЛ навіть не наближається до форм раку, подібних за рівнем смертності, – наприклад, лейкемії. Запізніла діагностика Минулого року на дослідження ІФЛ уряд виділив лише 600 тисяч фунтів, тоді як дослідження, пов’язані з лейкемією, отримали понад 32 млн фунтів (з різних джерел). Поінформованість також набагато гірша: більшість із вас чули про лейкемію, а з ІФЛ часто не знайомі навіть медики. На відміну від раку, респіраторні захворювання не мають об’єднаної мережі медичних служб, стратегічних центрів і навіть затверджених стандартів якості допомоги. Пацієнти з ІФЛ іноді місяцями чекають на прийом фахівця, навіть з "терміновим" направленням від терапта; більшість пацієнтів з підозрою на онкозахворювання потрапляють на прийом протягом двох тижнів. Як наслідок, пацієнти з ІФЛ часто потерпають від запізнілого встановлення діагнозу, непослідовного догляду, обмеженої або неточної інформації про свою хворобу, браку можливостей лікування і нестачі паліативної допомоги наприкінці життя. На додачу, нам досі невідомі причини виникнення ІФЛ, не кажучи вже про методи його лікування. Медики погодяться Ціна такої недбалості – життя людей. За останні 40 років смертність від лейкемії зменшилась майже на одну п’яту, тоді як від ІФЛ – зросла вшестеро. Тому, попри початкове потрясіння, я розумію пацієнтів з ІФЛ, які заявляють: "Краще б у мене був рак!". Можливо, ця хвороба найбільше обділена увагою – але не лише вона. Я впевнений, що багато медиків киватиме головою, читаючи цю статтю, і думатиме про те, чому "їхній" хворобі не приділяють такого ж значення, як раку, попри схожі показники виникнення, прогресування і смертності. Звісно, рак – це жахливо, і необхідно боротися з ним усіма доступними способами. Втім, тисячі пацієнтів із не менш жахливими хворобами, разом зі своїми близькими, вбачають несправедливість у тому, що їхніми хворобами нехтують – лише тому, що в діагнозі не звучить страшне слово на букву "р". Головною метою уряду, Національної служби охорони здоров’я та інших медичних організацій має бути допомога громадянам, щоб ті жили довго і в доброму здоров’ї. Якість допомоги не має залежати від назви хвороби, на яку страждає людина.