Відмовитися від наркотиків і боротися за життя
"ВІЛ-інфекція мене торкнулась особисто", - розповідає Стас з Полтави.
1997 року я вживав наркотики і випадково дізнався, що в мене діагноз ВІЛ: потрапив в лікарню з надмірною дозою, там в усіх брали аналіз крові. У мене також взяли і сказали, що в мене є ВІЛ. Як цей статус змінив моє життя? Я спочатку цілком замкнувся в собі. Тоді про ВІЛ-інфекцію мало що говорили: наприклад, що можна за життя боротися, що можна щось робити, тоді жодної надії не було. Я вирішив і далі вживати наркотики і так і вживав їх, доки не побачив людей, які жили з ВІЛ-інфекцією. Я почав з ними спілкуватися і зрозумів, що ВІЛ не більш небезпечний, ніж, можна навіть сказати, саме життя. Я вирішив відмовитися від наркотиків і боротися за своє життя. Я працюю у різних напрямках, на телефоні довіри теж. За одну ніч буває і 5 дзвоників і 4, і 3. Телефон довіри не дає порад, ми можемо лише вислухати. Люди з нами спілкуються, діляться своїм горем і переживаннями, борються з самотністю. У нас є інтерактивний міні-театр. Я і в театрі працюю і соціальною роботою займаюсь - їжджу до тих лікарень, де лежать хлопці з ВІЛ-інфекцією та наркомани. Ми там надаємо усіляку підтримку, проводимо арт-терапію, хворі малюють, ми хоч чимось намагаємось їм допомогти. В нашій країні існує сильна стигматизація людей, що живуть з ВІЛ. Наш театр обрав таку формулу - ми граємо історії ВІЛ-позитивних людей, де самі хворі грають ролі, тобто є акторами.