Блог історика: як українське село "посилювали" колгоспниками з Росії
1933 року постановою № 74/1740 радянський уряд утворив Всесоюзний переселенський комітет - для "повного освоєння малозаселених родючих районів". Йшлося про українські села, спустошені Голодомором.
Колгоспники Горьківського краю, що в Росії, не надто поспішали переселятися до Одеської області, осінь 1933 року Спочатку передбачали переселити в Україну 21 тисячу сімей колгоспників - з Росії та Білорусі. Потім показник збільшили майже вдвічі - до 41,3 тис. З них дві тисячі сімей мали переселити з Горьківського краю до Одеської області. Горьківська владна вертикаль розпочала "вербовку" охочих у семи районах: людей агітували, переконували, спокушали пільгами. Переселення мало бути добровільним. Натомість кожному району спустили згори контрольні цифри переселенців, ще й відрядили представників крайового комітету партії "для руководства и практической помощи местам" (тут і далі всі цитати - мовою оригіналу). Повноважний представник ОГПУ в Горьківському краї наказав місцевим чекістам узяти активну участь у фільтрації тих, хто зголошується. Адже до України не мали в'їхати куркулі, одноосібники, "саботажники" тощо. Кандидатури таких добровольців слід відхилити разом з усією сім'єю під якимось нейтральним приводом. Тобто Москва прагнула заселити Україну лояльними до себе селянами з "правильним" соціальним походженням. Половина плану "Большинство колхозников весьма положительно реагирует на переселение, - читаємо у спецзвіті ОГПУ від 28 жовтня 1933 року. - Заявления о переселении поступают от колхозников тех колхозов, которые слабо экономически обеспечены. Желание переселиться они обосновывают тем, что здесь неурожай, а там хлеба будет много". Попри цю оптимістичну картину, протягом двох тижнів вдалося переконати у перевагах життя на Одещині лише 1,1 тис. домогосподарств - половину планового показника. Провину "за провал" поклали на Горьківське начальство. Мовляв, у одному районі голова райвиконкому відбув до Москви на нараду, в іншому - заступник голови пішов у відпустку, в третьому - секретар райкому перебуває в обласному центрі на курсах. Нема кому керувати! Винуватцями оголосили також колгоспні партійні осередки та сільради - не розгорнули масово-роз'яснювальної роботи серед населення. Насправді причина полягала в іншому. "Со стороны некоторых колхозников имеются выжидательные настроения, - йдеться у згаданому спецзвіті ОГПУ, - колхозники считают необходимым предварительно съездить на место и узнать условия работы, состояние почвы и т.д. Отмечены случаи распространения провокационных слухов в связи с переселением: "Там была эпидемия и все вымерли, туда нас и хотят направить". "Сарафанне радіо" Івановська промислова область. Командування N-ського полку військ ОГПУ в Кінешмі, підрозділи якого забезпечували порядок під час переселення місцевих колгоспників на Донеччину, 1933 рік Про те, що в Україні вимирали цілі села, знали й колгоспники Івановської промислової області. Їх, відповідно до рознарядки Всесоюзного переселенського комітету, агітували їхати на Донеччину (до її складу входила на той час і Луганщина). Але з 16-ти районів області у десяти не знайшлося жодного (!) охочого, в інших шести зголосилися тільки 62 сім'ї. На відміну від колгоспників Горьківського краю, місцеві селяни були в курсі, що причиною масових смертей в Україні є не епідемія, а голод. Про безхліб'я не писали в радянських газетах і не повідомляли по радіо, натомість справно працювало альтернативне радіо - "сарафанне". З вуст у вуста. "В деревне Обращиха Стародворского сельсовета, - сигналізував інформатор ОГПУ, - поп Бакмосов развернул антисоветскую агитацию против добровольного переселения колхозников в Донецкую область. Бакмосов распространяет контрреволюционную провокацию о плохой в Донецкой области земле, о неурожаях и голоде, людоедстве. В результате агитации часть колхозников подает заявление об отказе". Що сказали "ходоки" З 1929 року газета "Белгородская правда" видавала додаток українською мовою, з травня 1930-го він виходив щотижня. Цей додаток закрили 1932 року. Перший тижневий випуск 11 травня 1930 року Не дуже прагнули переселятися до України й селяни Центральної Чорноземної області Росії. "Среди завербованных на переселение колхозников отмечается нарастание отрицательных настроений, в отдельных случаях выливающихся в форму отказов от выезда", - фіксує ОГПУ 13 листопада 1933 року. Колгоспники першими відрядили так званих "ходоків". Мовляв, хай подивляться і нам розкажуть. Ті повернулися з приголомшуючими новинами. Ось що, наприклад, повідомили "ходоки" від колгоспів Білгородської машинно-тракторної станції. Шуров: "Село от железной дороги находится в 32 верстах, с постройками плохо, хаты не отремонтированы, сараев нет, погребов нет, так что туда ехать отказываюсь". Тітенко: "Местность там хорошая, но народу умерло больше половины, все хорошие хаты заняты красноармейцами, а остальные разорены и не отремонтированы, колодцы засыпаны, ехать туда можно только весной, а иначе у нас перемерзнут все овцы, сараев нет, и негде даже поставить скотину". Результат цілком передбачуваний: "В Хомутовском районе все завербованные колхозники после возвращения ходоков отказались от переселения". Подібне сталося в інших господарствах. Дві Полтави За таких умов дивно, але план по переселенцях був не лише виконаний, але й перевиконаний. Плановий показник, нагадаю, був: 41,3 тис. сімей з Росії та Білорусі. Натомість фактично в Україну привезли більше - 43,1 тис. сімей. За кількістю людей - 219 110 - це як дві тогочасні Полтави. Мабуть, після провалу "вербовки" на добровільних засадах влада таки вдалася до "добровільно-примусового" способу. Для перевезення людей виділили десятки ешелонів. Колгоспники приїхали з власною худобою: привезли 27 625 коней, 36 670 корів та 60 369 голів дрібної худоби. Переселенців розселяли так: на Дніпропетровщину (до якої частково належала й Запорізька область) - 13 625 сімей, в Одеську область (до її складу входили також сучасні Миколаївська та Херсонська області) - 11 854 сім'ї, на Харківщину - 9 998 сімей, на Донбас - 7 983 сім'ї. Не в захваті "Що роблять Сталін і Молотов з народом". Карикатура з німецького журналу, 1933 рік "Отдельные колхозы оказались неподготовленными к приему переселенцев, - доповів секретно-політичний відділ ОГПУ 3 січня 1934-го, - транспорт выделялся в недостаточных размерах или же прибывал на станции с большими опозданиями. Это приводило к задержке разгрузки эшелонов; в отдельных случаях вместо 7 час. по расписанию разгрузка проводилась в течение 50-60 часов". Певно, частина переселенців засумнівалася, чи варто було їхати сюди. "Из-за недостатка транспорта, - йдеться далі у документі, - автомашины сильно перегружались, причем вследствие большой скученности в дороге был задушен один ребенок. […] При погрузке подвод не хватило. Имущество грузили как попало, в связи с чем много вещей переселенцев попорчено. […] Часть переселенцев вообще не была встречена представителями местных организаций. Некоторые переселенцы вынуждены были без проводников отправиться в колхозы. […] Имели место и такие факты, когда переселенцы направлялись не в те колхозы, куда ими посылались ходоки, что вызвало среди них недовольство". Як з'ясувалося, незадоволеним було і місцеве населення. "Нам переселенців не треба, - відрубав один голова колгоспу. - У нас і так не вистачає землі". Траплялося, селяни знущалися з прибульців, ображали їх, інколи лупцювали. "В результате, - з тривогою звітує ОГПУ, - отдельные переселенцы бросают колхозы, возвращаясь на родину". Насправді не "окремі" - з України накивали п'ятами 5 863 сім'ї. Найбільший відсоток втікачів (39%) виявився у переселенців з Горьківського краю, які опинилися в Одеській області, також у переселенців з Івановської промислової області, що замешкали на Донеччині (31,9%), та в білоруських колгоспників, яких розмістили на Одещині (27,5%). Додому ці люди поверталися вже без худоби.