"І без Росії даємо собі раду": як добувають сіль на Донбасі
"Тримайтеся за поручні - зараз різко підемо униз!" - попереджає нас пан Олександр, коли ми заходимо до кабіни ліфта.
Спускаємося на 265 метрів під землю - туди, де колись плескалися хвилі стародавнього моря, а сьогодні видобувають "біле золото" Донецького краю - сіль. Олександр Сєробаба працює на соляних шахтах у прифронтовому місті Соледар понад 35 років. Для нього прогулянка підземними соляними лабіринтами - справа щоденна, але він і досі захоплюється їхньою красою. Ліхтарик пана Олександра вихоплює з темряви мерехтливе світло соляних кристалів. Навколо - все з солі. Вона рипить під ногами наче сніг, і навіть повітря тут - із солоним присмаком. Сіль тут добувають з кінця ХІХ століття. Свого часу ці шахти забезпечували нею ледь не увесь СРСР. Сьогодні "географія" поставок ДП "Артемсіль", що об'єднує шахти та потужності з переробки солі, дещо скоротилася, але воно і досі лишається одним з найбільших соледобувних підприємств у Європі. А пачки із фірмовим лого "Артмесолі" - відомі ще з радянських часів - і досі домінують на полицях українських магазинів. Кореспонденти ВВС Україна побували на соляному виробництві у Соледарі, щоб дізнатися, що змінилося у житті підприємства після початку збройного конфлікту на Донбасі та розриву зв'язків з Росією. Матеріал Романа Лебедя та Анастасії Грібанової.