Фортепіано – вчитись ніколи не пізно!
Коли Клеменсі Бертон-Гілл у дорослому віці повернулась до уроків гри на фортепіано, вона опинилась у чудовій компанії. Дорослі у всьому світі навчаються грі на цьому інструменті, щоби зняти стрес, зосередитись і просто заради задоволення, яке приносить це заняття.
Британці кажуть, юність витрачається на молодих, або як співали в одній пісні: "Якби молодість знала, якби старість могла". З грою на фортепіано ці афоризми, тим не менш, не мають нічого спільного. Коли я згадую, як у дитинстві протестувала проти уроків фортепіано і як зрештою кинула навчання, я божеволію від люті. Чому? Чому я не вчилась, коли мала можливість? І чому зараз, коли мені вже за тридцять, я просто вмираю від бажання знову вчитись грати на інструменті? Я готова терпіти приниження від усвідомлення того, як важко мені дається те, що у вісім років я з легкістю робила, і засмучуватись через справжню безодню між тим, як я хотіла би грати, і тим, що насправді виходить з-під моїх рук. Цю пристрасть живить не лише музика, але й виклик Мене втішає лише те, що в своєму безнадійному захопленні я не самотня. Я часто чую від слухачів моєї програми Breakfast show на BBC Radio 3, що вони повертаються до гри на музичних інструментах, які вони кинули в дитинстві, і у більшості випадків - це піаніно. Редактор Guardian Алан Расбріджер недавно написав чудову книгу "Зіграй це знову: Захоплення долає неможливе" (Play It Again: An Amateur against the Impossible), в якій він розповів, як впродовж року у віці 56 років розучував Баладу №1 Шопена. У 2013 році разом з групою піаністів-аматорів, серед яких було чимало знаменитостей, зокрема, актор Саймон Рассел Біл і колишній Канцлер державної скарбниці Великої Британії Ед Болз, Алан Расбріджер зіграв цикл п'єс Шумана "Дитячі сцени" в лондонському концертному залі. Доросле захоплення Мені стало цікаво, чому це захоплення таке популярне? Чому така кількість розумних дорослих людей примушує себе щоденно розучувати гами і арпеджіо і з жахом питає себе, чи достатньо гнучкий дорослий мозок для того, щоби вивчити і запам'ятати найскладніші музичні твори? Грі на музичному інструменті легше вчитись у дитинстві, хоча свідомий вибір у дорослому віці приносить більше задоволення "Цю пристрасть живить не лише музика, але й виклик, – вважає Люсі Пархам, провідна концертна піаністка, яка навчала Расбріджа грати Шопена. – І цей виклик ніколи не зникає, бо завжди є більш складна п'єса, є наступний рівень, отже, зупинитись неможливо. Але з іншого боку, ви відчуваєте, що піаніно – ваш друг і він завжди поруч. З віком набуває значущості можливість висловити за допомогою музики ваші емоції". Саме це й приваблює британського актора і режисера Семюеля Веста, який розповів мені, що недавно купив собі "справжнє" фортепіано і почав практикувати щодня вперше після 30-річної перерви. "У дорослому віці ви краще розумієте свій настрій, і тому вам легше виразити свої почуття за допомогою музики, – каже актор. – Якщо я можу зіграти собі маленьку п'єсу, я починаю краще чути самого себе і я можу виразити себе краще. Це велика радість, яка стає можливою в зрілому віці". Канадський піаніст Гленн Гульд на сцені Royal Festival Hall у Лондоні Семюель Вест, який також грає на віолончелі, все своє життя мріяв освоїти арію з Гольдберг-варіацій Баха. "Я завжди відчував, що просто маю вивчити її. Вона проста і водночас настільки складна, що її можна розучувати все життя. Згадайте Гленна Гульда (канадський піаніст, найбільш відомий завдяки свої інтерпретаціям музики Баха. – Ред.). Він майже ніколи не записував один і той твір двічі, окрім Гольдберг-варіацій, які він знову записав у старшому віці, хоча й мав величезне визнання в 23 роки. Він ніби відчував, що ще не все сказав". Семюель Вест чудово розуміє, що до Гленна Гульда йому далеко. Питаю, чи не божеволіє він від навчання, адже він стільки років не мав практики? "Дивна річ, наскільки добре мої пальці пам'ятають, – каже він. – Навчатись у дитинстві легше, і ваші руки – значно більш вправні. У дорослому віці вас здається, що ви ніколи не зможете досягти потрібного рівня, і це засмучує. Але результат вартий зусиль: я вибрав п'єсу, яку хотів розучити, і навчився її грати, і це приносить неймовірне задоволення. Навіть якщо техніка гри спочатку була в мене жахливою". Ключ до щастя Долю піаніста-початківця полегшує той факт, що на відміну від скрипки або віолончелі, фортепіано є клавішним інструментом. І хоча клавіш у ньому аж 88, коли ви натискаєте одну з них, принаймні, ви точно знаєте, яка нота звучатиме. "На піаніно можна чудово грати маленькі речі, тому що воно не потребує такого тонкого слуху, як струнні інструменти, – зазначає Люсі Пархам. – Гру на піаніно засвоїти трохи легше, вона більше базується на інтелекті, і людям це подобається. В дитинстві ви відвідуєте уроки музики, тому що ваша мама змушує вас. Але коли ви приймаєте свідоме рішення в дорослому віці, ви витрачаєте на це ваші кровні гроші і час". Гра на фортепіано допомагає зняти стрес краще, ніж медитація "Зниження стресу" є також важливим фактором, вважає професійна піаністка. Вона розповідає про одного зі своїх учнів, банкіра, який постійно подорожує, але розучує жахливо складну сонату Шуберта. "Замість того, щоби читати нескінченні повідомлення електронної пошти, він скачав собі в iPad партитуру і вивчає її в літаку, – каже Люсі Пархам. – Йому це подобається". У той час, коли ми всі захоплюємось чудодійною силою щоденної медитації – навіть Новак Джокович розповідає про її важливість, – Алан Расбріджер впевнений, що гра на фортепіано має не менш корисний ефект. Коли він вранці перед роботою грає на піаніно, він відчуває себе більш бадьорим і зосередженим упродовж всього дня. "Комусь потрібна йога, пробіжка або тренажерний зал, – каже він. – А на мене справляють такий само ефект 20 хвилин гри на піаніно. Після такої музичної зарядки я готовий майже до будь-яких викликів професійного життя. А от без цього – значно важче". Фортепіано об'єднує людей, навіть якщо ви вмієте грати лише одну маленьку п'єсу Наука пояснює, чому гра на музичному інструменті має такий магічний вплив. Намагаючись зрозуміти, що відбувалось в його мозку, коли він розучував Шопена, Алан Расбріджер звернувся до невролога Рея Долана. Фахівець пояснив, що щоразу коли Расбріджер сідає за піаніно, його мозок звільняється від "поверхневого, перенасиченого щоденною робочою інформацією шару". І це має переваги не тільки для мозку, але і для всього організму. Дні, коли він грає на фортепіано проходять спокійніші, отже переваги безперечні. Втім, можливо, що головне – це все ж таки чиста радість гри. Моє рішення повернутися до фортепіано частково надихнули маленькі дива, які відбувались щоразу, коли я проходила повз одного з роялів, встановленого вуличним митцем Люком Джеррамом у рамках проекту "Зіграй на мені, я твій". Проект почався в Нью-Йорку, 2009 року він також проходив у Лондоні, але став настільки популярним, що його швидко підхопили інші міста світу. "Піаніно – це неймовірно соціальний інструмент, він об'єднує людей, навіть якщо ви вмієте грати лише одну маленьку п'єсу, – каже Люсі Пархам. – Мене засмучує, що більшість дорослих не повертаються до гри через побоювання, що вони не зможуть досягти гарних результатів. Вони ж ніколи не думають так про спорт. Беруть собі ракетку або ганяють футбольний м'яч, навіть якщо знають, що ніколи не стануть Енді Мюрреєм або Девідом Бекхемом. Я би хотіла розпочати кампанію за гру на фортепіано: "Просто зробіть це!"