Лишається посміятися і повіситися
Андрій Любка. Карбід. – Чернівці: Книги – ХХІ; Meridian Czernowitz, 2015.
"У всіх поперек дороги стоїть благородний" Фрідріх Ніцше Що вийде, якщо помножити повсякденний абсурд нашої реальності на талант наративу в’їдливо саркастичного письменника? Вийде "Карбід" – роман з якого смієшся, коли читаєш, а потім, оглядаючись довкола, усвідомлюєш наскільки все це не смішно… і наскільки все це правда. В основі роману цілком реальні контрабандні схеми, корупційні реалії, живі прототипи для героїв, яких не вигадали би навіть у Голлівуді, і тунель, що також мав місце між українським та угорським кордонами… в підвалі дому СБУ-шника. Роман не заснований на реальних подіях, але він повністю опирається на реалії. Любка подарував нам вигадку, що краще за все підтверджує стару істину: "Не буває вигадки химернішої за саме життя". Це не просто роман про контрабанду чи контрабандистів – це трагікомедія людини, що у гнилій зовнішній дійсності відмовилася згнити зсередини і в результаті виявилася до неї не пристосованою… "Карбід" Любки – відповідь на "Кандид" Вольтера, філософську повість, що породила специфічне відношення до Східної Європи, яке у загальних рисах панує й понині. При чому поєднання абсурду із цинізмом характерне для обох робіт. Щоправда Любка розкриває теми більш сучасні та близькі українцям, такі як корупція, безпомічність звичайної людини перед владою та системою, намагання заробити будь-яким доступним (навіть незаконним) шляхом, в умовах дисфункційної економіки… Головний герой роману, через якого і відбувається розгортання сюжету, – Тис, існує у подвійній експозиції. По-перше із перспективи власної свідомості, в якій він уявляє себе "сучасним Тиберієм", видатним візіонером, місце якого у майбутніх підручниках історії; по-друге з позиції зовнішньої реальності, із якою цей внутрішній образ нарочито контрастує. Автор зображує Тиса невдахою, що намагається сховатися від свого нікчемного життя (особливо сімейного) на дні пляшки. При цьому Тис, що володіє вражаюче глибокими знаннями у своїй професійній царині, перевершує своєю безнадійною наївністю найбільш безнадійних дурнів. Любка називає Тиса "Дон Кіхотом ХХІ століття", однак вважати цього персонажа копією не можна. У Тиса, звісно, свої вітряки в голові, однак він не герой і точно вже не сміливець. Зрештою герой інакше відреагував би на долю гробаря Ичі… Що справді поєднує цих персонажів – так це розрив із реальністю. Але якщо Дон Кіхот жив у світі власної фантазії, то герой Любки ‒ в ілюзорному світі нетлінних благородних ідеалів. На жаль, саме це і перетворює його на "вівцю серед вовків". У світі аферистів та пройдисвітів, Тис – чесний до безпорадності. Любка перетворює "трагедію Дон Кіхота" на національний симптом, адже розрив між ідеалізмом та реалізмом в тій чи іншій мірі переживає кожен українець, при чому у формі моральної дилеми. Із сюжетної точки зору роман доволі динамічний, події швидко захоплюють. Щоправда темп постійно збивають відступи автора у якісь лише віддалено дотичні щодо основного сюжету замальовки. При цьому відступи ці відбуваються настільки різко, що хочеться крикнути автору: "Зосередься!". Однак зрештою, за кожен такий відступ я був автору щиро вдячний, адже всі вони варті того, аби їх прочитали. Сюжет також пригальмовував на доволі розгорнутих (і дуже колоритних) інтродукціях персонажів, особливо на початку книги. Все би й нічого, але персонажів тих, як у гангстерських комедіях Гая Річі, а сюжет монолінійний. Складається враження, ніби функція усіх цих персонажів не сюжетна, а ідейно-описова – саме через "команду Тиса" Любка розкриває схеми та звичаї місцевої контрабанди. Інтродукції не тільки слугують тому, аби вписати цих персонажів у сюжет, скільки якраз навпаки – персонажі потрапляють до сюжету заради самої інтродукції. В результаті розгортання сюжету, заснованого на одній головній причинно-наслідковій лінії відбувається скачками. Але з іншого боку завдяки такій побудові твору, автор зміг сказати усе, що хотів. Вочевидь пріоритетом для Любки було "сказати що", а не "сказати як". У підсумку роман закінчується раптово, як саме життя. Автор так і не залишає кінцевої моралі, загального висновку, плану дій… нічого. Зазвичай сатира має на меті щось виправити, викриваючи недоліки людей чи системи вона манить альтернативою. Але не в "Карбіді", тут – констатація реальності, лишається посміятись і повіситись… Корупція всесильна і непереможна у своїй здатності пристосуватися до будь-яких умов, благородство на практиці рівноцінне ідіотизму, а відсутність совісті забезпечує тактичну перевагу. А може, план дій таки є? Може, кінцева мораль твору схована десь у його глибинах? Можливо, всією цією "альтернативною євроінтеграцією" через підземний тунель, ізоляцією головного героя серед пройдисвітів та останнім ліричним відступом у Тисове дитинство, Любка намагався натякнути: "Досить плисти проти течії – пора вийти на берег і піти пішки"?... Як би там не було, але дещо хороше автор точно заповідає читачеві – любов… безжалісну, дурну і безнадійну.