"Вбивство у "Східному експресі": гламур, джаз, делікатеси
Чого очікувати від нової екранізації славетного детективу, в якому багато зір ок світового масштабу, спецефект ів та екшен у ?
На перших сторінках "Вбивства у "Східному експресі" Агата Крісті представляє читачу Еркюля Пуаро як "маленького чоловіка з величезними вусами". Тож, хто дорікне режисеру Кеннету Брана, що він щиро обдарував свого бельгійського детектива пишною рослинністю на обличчі? Скромний завиток на верхній губі Девіда Саше або Альберта Фінні, які зіграли Пуаро в попередніх екранізаціях роману, для Брани - занадто мало. Здається, він не зміг зупинитися на жодній версії вусів і обрав одразу всі, запропоновані гримерами, про всяк випадок додавши ще трохи рослинності знизу. Відсутність міри, однак, виявляється притаманною фільму загалом. Брана - режисер, продюсер та виконавець головної ролі - зробив із неквапливої та витонченої головоломки Крісті динамічний широкоформатний блокбастер, знятий з величезним розмахом та зухвалістю. Вочевидь, саме тому стрічка одразу захоплює увагу. Але перше враження несподівано швидко розчиняється, і фільм, який стартує з локомотивною швидкістю, згодом, здається, не дотягне до своєї кінцевої зупинки. Кеннет Брана та сценарист Майкл Грін сміливо беруться за хрестоматійний текст Крісті, додаючи нові сюжетні деталі. На початку фільму Пуаро опиняється на галасливих вулицях Єрусалима в 1934 році. Дотепність та динамізм сцени нагадує "Шерлока" Гая Річі, але вона також розкриває особистість Пуаро глибше, ніж будь-які інші екранізації Крісті. У фільмі знялися багато зірок світової величини Пуаро у Брани - не лише добряга та галантний джентльмен, але також перфекціоніст, хворобливо одержимий симетрією. Так, випадково ступивши в купу гною, задля рівноваги він має поставити в нього й другу ногу. Щойно він очищує своє взуття, його терміново викликають до Лондона. Останньої митті Пуаро вдається встрибнути у найвідоміший та найрозкішніший потяг в історії - "Східний експрес". Супутниками Пуаро виявляється різношерсте та досить екстравагантне суспільство: зухвалий негідник та пройдисвіт (Джонні Депп), його помічник тишко (Джош Гадд) та мовчазний камердинер (Дерек Якобі); нахабна блондинка, яка полює на свого чоловіка (Мішель Пфайфер); вередлива російська княгиня (Джуді Денч) та її німецька покоївка (Олівія Коулмен); австрійський професор-расист (Віллем Дефо); місіонерка (Пенелопа Круз); англійка гувернантка (Дейзі Рідлі) та інші. На жаль, сповна насолодитися ексцентричними персонажами Крісті та грою зірок такої величини не вдасться. За сценарієм Гріна, кожному з них дістається небагато рядків. У Джуді Денч костюмів більше, ніж реплік. Утім, скупі діалоги щедро компенсує стрімкий рух камери та потягу, надаючи "Східному експресу" Брана енергійності, якої бракувало попередній екранізації роману, знятій 1974 року Сідні Люметом. Залізнична подорож доби парового двигуна ще ніколи не виглядала такою гламурною. Квиток варто купувати лише заради приголомшливих альпійських краєвидів, розкішного ар деко, енергійного джазового саундтреку та апетитних делікатесів на екрані. Лише місцями нахабний продакт-плейсмент шоколадних виробів залишає кислуватий присмак у роті. А потім, одразу після того, як потяг застрягає в сніжних заносах, відбувається саме вбивство. Точніше, це в Агати Крісті сніжні заноси, а в Кеннета Брани - все набагато драматичніше. Попередня екранізація роману 1974 року Удар блискавки зрушує величезну сніжну лавину, яка завалює рейки і зупиняє Східний експрес. Фільм, звичайно, не зупиняється на цьому моменті, але динамізм першої частини безповоротно втрачено. Вочевидь, ця втрата є неминучою, як у фільмі, так і в самому романі. Адже Пуаро погоджується розслідувати вбивство, і далі відбувається серія розмов із пасажирами потягу. Оскільки такий розвиток подій суперечить законам кінематографу, режисер намагається розбавити допити ефектними, але не дуже доречними сценами, як-от гонитва з рушницею та кинджалом. Режисеру, натомість, варто було би зосередитися на славетних "сірих мозкових клітинах" Пуаро та заодно змусити попрацювати й нейрони глядачів. Адже найбільше задоволення від роману отримуєш, виявляючи непомітні підказки і слідкуючи за неймовірною роботою інтелекту сищика. У фільмі, однак, багато ключів до розгадки або згадуються мимохідь, або взагалі опускаються. Та й сам Пуаро зрештою розв'язує таємницю не стільки завдяки геніальності свого дедуктивного методу, скільки вдаючись до здогадок та істерик. Фільму в цілому притаманний високий градус емоційності. Пуаро на екрані сприймає новину про вбивство далеко не з такою незворушністю, як його літературний альтер его. Він взагалі виявляє таку багатогранну та пристрасну особистість, що я з нетерпінням чекатиму на його повернення. На вірогідність сіквелу недвозначно натякають останні кадри фільму. Шкода лише, що тонкі загадки та несподівані повороти розслідування, за що ми так любимо детективи Агати Крісті, у фільмі затьмарила видовищна зовнішність героїв та галасливі погоні в сніжних краєвидах. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Culture.