Блог психолога: як не виростити цапа-відбувайла?
Радість першовересневого дзвоника для багатьох дітей швидко змінюється розчаруванням від завищених вимог батьків і вчителів, невмінням знайти спільну мову з однолітками, фізичною і душевною втомою, а також небажанням іти до школи. Як запобігти цьому?
Комплекс класного блазня Пригадайте власні шкільні роки чи запитайте у своєї дитини: майже в кожному дитячо-підлітковому колективі неодмінно знайдеться хтось, з кого глузують, кепкують, кого "призначають" винним у різних витівках. А він чи то не може захистити себе, чи навіть не намагається, мовби знаходячи в принизливому амплуа "хлопчика для биття" дивне задоволення. Таких безпомилково вирізняють психологічні агресори, вони потрапляють у сумнівні компанії і небезпечні ситуації. Для початку - кілька основних рис людей з комплексом самоприниження. Вони намагаються бути непомітними, не вирізнятися з натовпу. Це стосується не лише зовнішності, а й вчинків. Навіть після успіху в чомусь, такі люди старанно переконують інших, що це - випадковість і наступного разу в них нічого не вийде. Тому що не хочуть брати на себе відповідальність навіть за власні досягнення, бо для цього потрібно бути на виду. Люди-жертви постійно порівнюють себе з усіма, і порівняння ці, звичайно ж, не на їхню користь. Тож, прийшовши, наприклад, до класу, вони немов би одразу підсвідомо попереджають інших про свою ущербність, мовляв, що з мене взяти. Вони дуже залежні від чужих думок і слів. І хоча самі завжди ніби вибачаються за незручність, яку спричиняють іншим власним існуванням, боляче реагують на чиюсь критику. Щоб не викликати її, готові усім догоджати, бути "хорошими". Таке ставлення до себе не минає безслідно. Адже потреби людей з комплексом меншовартості у повазі, достойній оцінці, щирій дружбі нікуди не зникають. Та оскільки такі люди переконані, що поважати їх немає за що, вони намагаються добитися визнання принаймні у ролі класного блазня. "Жертвами" не народжуються Але даремно ми думаємо, що, блазнюючи, така людина розважається сама. Зазвичай позбавлені почуття самоіронії, люди-жертви довго пам'ятають образи, на які самі ж наражаються. І лише чекають моменту, коли можна буде за них помститися. Занадто багато вони терплять самообмежень, спостерігаючи, як інші сміливо йдуть вперед. Образа і ворожість утворюють в психіці "цапів-відбувайл" небезпечну суміш із сорому й провини. Їхній внутрішній конфлікт полягає в тому, що хоча такі люди думають, що не гідні поваги, вони постійно орієнтуються на якийсь ідеальний образ і в глибині душі асоціюють себе з ним. На щастя, схильність до самоприниження - не вроджена риса, вона лише незначною мірою обумовлена особливостями характеру і темпераменту, тож таку маску цілком можливо при бажанні з себе зняти. "Жертовність" - як правило набутий в дитинстві поведінковий комплекс. Головна причина його виникнення - занадто високі вимоги з боку батьків, виправдати які дитина явно не в змозі. У парі з вимогами зазвичай ідуть постійні порівняння з іншими дітьми, які виявляються успішнішими, розумнішими, слухнянішими. Намагаючись таким чином викликати у власної дитини прагнення самовдосконалення, батьки часто досягають протилежного результату. Дитина швидко усвідомлює - що б вона не робила, буде погано. Виникає страх провалу і компенсаторна поведінка: щоб не дорікали, краще взагалі нічого не робити. Звідси й бере витоки безініціативність, безвідповідальність, байдужість до власного життя у дорослому віці як найбезпечніша лінія поведінки. "Можеш, коли схочеш" замість "Молодець" З іншого боку, надто вимогливі батьки ніколи не бувають задоволеними, а гарний результат в якомусь змаганні або відмінна оцінка супроводжуються коментарем на кшталт "от бачиш, можеш, коли схочеш, на жаль, тобі просто пощастило". Замість того, щоб порадіти успіху, дорослі піднімають планку вище, очікують більшого. Це розвиває в дитини страх успіху, адже, досягнувши його, вона змушена буде працювати ще більше. Маленька людина втрачає віру в себе і в те, що вона гідна батьківської любові як така, безвідносно до її "досягнень". А оскільки любов і визнання дорослих їй життєво необхідні, вона намагається компенсувати свій постійний неуспіх в очах вимогливих батьків лагідністю, слухняністю й непомітністю. Якщо ви впізнали у цьому власну лінію поведінки щодо ваших дітей, потрібно припинити проектувати на них власні невдачі і, можливо, нереалізовані мрії. Частіше виявляти щиру любов, задоволення, хвалити за найменші здобутки, дякувати за будь-яку допомогу. Адже насправді ми понад усе любимо своїх дітей, тож навіщо грати роль суворого критика? Один відомий письменник казав: "Балуйте дітей - ви ще не знаєте, яка доля на них чекає". Бути не "хорошим", а собою Якщо ж за вами самими тягнеться закладена в дитинстві поведінка жертовного ягняти, те, що ви це усвідомили - вже є першим кроком до того, щоб кардинально змінитися. Проаналізуйте усі свої "залежності" від інших. Наприклад, вас хтось утримує матеріально і за це дозволяє собі маніпулювати вами. Або ви досі живете з батьками, й вони критикують ваші смаки і вподобання. На роботі ви тримаєтеся в тіні - і керівник саркастично відгукується про ваші здібності, а колеги вже звикли через начебто вашу недолугість залишати вам рутинну роботу і незручні зміни? І ви вже змирилися з роллю "маленької людини". От тільки почуття загального невдоволення життям не полишає... Щоб вийти з цього кола, станьте незалежними. Розраховуйте на себе навіть у дрібницях. Зніміть квартиру, живіть на власні гроші. Наважтеся виконати складну роботу, яка вам під силу, але за яку ви не бралися, щоб уникнути критики. Спочатку буде незвично, адже доведеться брати не себе відповідальність за власне життя. Навчіться відмовляти. У людей з невисокою самооцінкою як правило є коло специфічних "друзів", які намагаються скористатися їхньою лагідною вдачею. Ви помітили, що весь час допомагаєте комусь перевезти речі, зустріти на вокзалі далеких родичів, навідуєте чиюсь літню тітоньку, позичаєте без віддачі дрібні гроші, поливаєте чужі квіти, гуляєте з чиїмись собаками? Коли ж щось потрібно вам, майже не звертаєтеся по допомогу, бо вам "якось незручно". Якщо це про вас, спробуйте звести коло таких знайомих до одного-двох, з ким вас пов'язують щирі стосунки. Не рефлексуйте над своїми словами і вчинками, будьте більше спонтанними і безпосередніми. Не бійтеся проявляти себе без звичної маски усім зручної людини, відверто кажіть про те, що вам подобається і що викликає відразу. У відповідь на щирість ви одержите не осуд, а повагу.