Експерт: Заробити на венесуельській нафті не можна
Найближчими днями, за повідомленнями, має відбутися пробне прокачування нафти нафтопроводом Одеса-Броди в аверсному режимі. Венесуельську нафту, яка має прибути танкером до Одеси, мають зрештою транспортувати до Білорусі на Мозирський НПЗ. Читати подробиці
Нафтопровід Одеса-Броди збудували 2001 року Президент білоруського науково-дослідницького центру Мізеса Ярослав Романчук в інтерв'ю Українській службі Бі-Бі-Сі сказав, що президент Білорусі Лукашенко "ввійшов у гострий конфлікт з Росією і намагається забезпечити диверсифікацію постачання нафти на свої заводи в тому числі за рахунок особливих домовленостей з паном Чавесом з Венесуели". Водночас, за словами білоруського експерта, Мінськ не відмовиться і від балтійського маршруту. Крім того пан Романчук вважає проект з венесуельською нафтою "неперспективним". Бі-Бі-Сі: Чи буде пробне прокачування означати, що Білорусь остаточно вибрала саме Україну і нафтопровід Одеса-Броди для транзиту нафти на свої заводи і чи означає це відмову Білорусі від альтернативного транзиту через Балтію? Я. Романчук: Переговори відбуваються і я вважаю, що певну частину Білорусь буде отримувати і через балтійські порти. Але я підкреслюю - схеми з постачанням нафти з Венесуели мають сенс лише тоді, коли є особлива вихідна ціна нафти. Я не думаю, що пан Чавес і Венесуела будуть довго продавати Білорусі нафту за ціною 130-140 доларів за тонну. Тому я вважаю, що схеми мають короткотерміновий характер. В них закладені особисті інтереси тих людей - керівників, які беруть в них участь. Тому що власне отримувати венесуельську нафту і переробляти її на білоруських нафтопереробних заводах і заробляти на цьому багато валюти на експорті нафтопродуктів не уявляється можливим. Бі-Бі-Сі: Отже ви вважаєте, що використання Білоруссю українського нафтопроводу з Одеси в Броди є тимчасовим і безперспективним проектом? Я. Романчук: Я думаю, що він неперспективний, бо можливість завантажити білоруські НПЗ таким об'ємом нафти нереальна. Теперішня короткотермінова вигода продиктована лише конфліктом з Росією. Тому трубопроводи Одеса-Броди та інші нафтопроводи можуть бути задіяні лише на невеличку частину свого потенціалу. При чому усе залежить від того, якою буде ціна нафти. Світові ціни відомі і в Білорусі зараз немає проблеми з отриманням нафти для забезпечення нафтопродуктами внутрішніх потреб. Проблема полягає у тому, як отримати достатньо дешеву нафту, з якої виробляти нафтопродукти на експорт і щоб на цьому заробляв не стільки бюджет, скільки нафтотрейдери і нафтокомпанії, які будуть допущені до тих схем. Бі-Бі-Сі: Чи могла би через Україну в Білорусь постачатися нафта не обов'язково з Венесуели а з інших країн? Я. Романчук: В Одесу можна довести нафту звідки завгодно - з Ірану, можна привозити нафту з Азії. Є Казахстан, Азербайджан. Питання лише в тому наскільки ті країни будуть схильні постачати нафту в Білорусь, оминаючи Росію і без домовленостей з Росією. Оскільки взаємини тих країн з Росією ближчі, то я маю сумніви , щоб Лукашенку вдалося зацікавити відповідальних осіб у тих країнах для постачання нафти за зниженими цінами. Тому просто треба погодитися з тим, що Білорусь не може бути країною, в якій близько 40% експорту становлять нафтопродукти. Бі-Бі-Сі: Отже жодних альтернатив нафтовим домовленостям з Росією Білорусь мати фактично не може? Я. Романчук: Намагатися можна, але мене насторожує факт, що це роблять не конкретні власники нафтопереробних заводів, а безпосередньо керівники країни. Ці схеми дуже політизовані і тому вони дуже легко вразливі. Я вважаю, що якби в Білорусі проводити реформи, приватизовувати нафтопереробні заводи, відкривали енергетичний ринок.. Тоді такі питання будуть стосуватися діяльності конкретних підприємств. Вони самі будуть вирішувати питання постачальників сирої нафти, питання транспортування, переробки і зрештою продажу. Бі-Бі-Сі: Чи має Україна можливість бути важливим транзитером для нафти в Білорусь? Я. Романчук: Безумовно, Україна є дуже важливим торгівельним партнером. Ресурс співпраці в енергетиці залишається дуже великим і невикористаним. Я також вважаю, що впиратися лише в російський ринок було би політикою легковажною. Але й перестрибувати через голову, намагаючись штучно диверсифікувати постачання, призводячи до подорожчання кінцевого продукту я би також не став.