Острів, на якому заховано 100 мільйонів фунтів
За легендою, невеликий острів в Індійському океані приховує піратські коштовності вартістю 100 мільйонів фунтів. Журналістка BBC Travel розповідає історію двох чоловіків, які присвятили своє життя пошукам скарбів.
Хоча чутки про незлічені скарби флібустьєрів оточують багато островів Індійського океану, саме цей острів вважають справжнім Святим Граалем. Легенду про нього, що радше схожа на голлівудський сценарій, передають з уст в уста покоління мешканців Сейшел і Реюньону. Охочих роздобути цей скарб завжди було чимало, але лише двоє чоловіків присвятили його пошукам усе своє життя. Реджинальд Герберт Круз-Вілкінс, або Людина-скарб, як звали його мешканці сейшельського острова Мае, полював на піратські скарби 27 років - до самої своєї смерті в 1977 році. Його син Джон успадкував і прізвисько батька, і справу життя. Коли я вперше зустріла Джона, він гаркнув, що я спізнилась на півгодини. Але на теплий прийом я й не сподівалася. Джона переслідують усі, від журналістів до простих перехожих, і кожен вважає за обов'язок спитати, чи не шукає він прямо зараз скарб. За легендою, піратські скарби вартістю 100 мільйонів фунтів заховані на одному із Сейшельських островів Але коли він починає говорити про скарби, пояснювати, чому саме тут вони можуть бути заховані, і як він збирається їх шукати, чоловік повністю перетворюється. Його очі починають блищати, а посмішка стає заразливою. Навіть усі ці роки безплідних пошуків не вбили в ньому справжній дух авантюризму - з наплічником і мапою скарбів у руках він виглядає героєм пригодницького роману. Його біографія може навчити того, як треба не здаватися і не втрачати надії. Джон пояснив, що захоплива історія сейшельських скарбів починається в 1716 році, коли француз Олів'є Левассер, прозваний "Коршак" за швидкість, з якою він розправлявся зі своїми ворогами, отримав каперську грамоту. (Капери, або корсари, мали державний дозвіл на захоплення купецьких кораблів супротивника. - Ред.) Але за кілька місяців Левассер узявся за більш прибуткову кар'єру пірата. У 1721 році Левассер і його соратники - понад 750 піратів на трьох кораблях - натрапили в порту острова Реюньйон на португальський галеон "Носа-Сеньйора-ду-Кабу". Вони захопили корабель і вбили екіпаж. Левассер, який і гадки не мав, що може ховатися в трюмах галеона, був вражений до глибини душі. Як описують історики, це була справжня "плавуча скарбниця, наповнена злитками золота і срібла, дорогоцінностями, необробленими алмазами, гінеями та церковним начинням". Реджинальд Герберт Круз-Вілкінс, або Людина-скарб, шукав піратські скарби довгих 27 років Піратам довелося тікати від британського флоту на Мадагаскар, де у них був своєрідний штаб, а здобич розділили між членами екіпажу. "Кожен пірат отримав по 42 діаманти і 5 тисяч золотих гіней, а офіцери - трохи більше", - розповідає Джон. Усю решту забрав собі Левассер. Після цього його ніхто більше не бачив, але й досі ходять чутки, що свій скарб він сховав на сейшельському острові Мае. "Спочатку він сховав коштовності в печері, а потім перепоховав їх у іншому місці, про яке знав тільки він і купка його помічників", - пояснює Джон. Коли Левассера схопили і засудили до страти 7 липня 1730 на Реюньоні, він, знаючи, що в натовпі могли стояти члени піратського братства, жбурнув у повітря шматок пергаменту і вигукнув: "Той зможе знайти мій скарб, хто зрозуміє це". Цим шматком пергаменту була мапа скарбів, яка складалася із 17 рядків зашифрованого тексту. "Уявляю, як у повітря злетіли сотні рук, як вони билися за цей шматок паперу", - задумливо каже Джон. Як підтвердили дослідники з Британського музею, цей пергамент справді датований XVII-м століттям, але криптограма на ньому для недосвідченого ока виглядає павутинкою безглуздих закарлючок. Джон упевнений, що скарб захований неподалік від Бель Омбр на північному узбережжі Мае Левассер був інтелектуалом, знав грецьку, латину і масонську символіку. Круз-Вілкінс роками намагався розшифрувати криптограму. Щоб зламати складний код, він застосовував грецьку, іврит, астрологію, астрономію, міфологію і окультизм. Якщо він не помилився, то в основі ключа до пошуків були 12 подвигів Геракла, і багато років по тому місце заховання скарбу визначили в приголомшливо красивій північній частині острову, яка називається Бель Омбр. Пишну рослинність тут облямовують лазурні хвилі моря і величезні гранітні скелі на узбережжі. Мае - зовсім невеликий острівець, і всі тут знають одне одного. І кожен, від таксиста, який віз мене в Бель Омбр, до працівниці готелю, де я зупинилась, має свою версію того, де лежать скарби. Щойно я розповідала їм про мету свого візиту, вони посміхалися і згадували легенду, яку всі мешканці острова знають з дитинства. "Багато хто думає, що я божевільний, як і мій батько, але мене не хвилює їхня думка", - каже Джон. Для Джона, як і для його батька, пошуки скарбів стали справою всього життя - справою, яка потребує як інтелектуальних, так і фізичних зусиль, і в яку чоловіки вклали всю свою енергію і заощадження. Коли Круз-Вілкінс помер в 1977 році, Джону було лише 18, і все, що він знав і вмів у житті, були пошуки скарбів. Він прагне довести, що його батько був правий, а також мріє розгадати загадку славетного пірата. "Інтелектуальний скарб ми вже винайшли, залишилася тільки фізична справа", - каже він мені. Джон уже обшукав понад 40 гектарів землі в Бель Омбрі, досліджуючи ущелини і печери, полюючи на піратські відмітини на скелях. Він знайшов кістки, пістолети, кулі від мушкетів і статуетки. "На різних етапах я використовую найрізноманітніше обладнання: водяні насоси, перфоратори, відбійні молотки, ручні інструменти, навіть екскаватори та вибухівку, а також новітні металошукачі з Німеччини", - розповідає він. Хоча Джон зі зрозумілих причин досить розпливчасто розповідає про деталі пошуків, він стверджує, що фактичне місце заховання скарбу вже знайшов. Вочевидь, воно в печері неподалік від пляжу, де стоїть його хатина, але дістатися печери можна тільки через підводний тунель. Джон показує відмітини на скелі, які, на його думку зробили пірати Джон також попереджає, що згідно з його дослідженням, безпосередньо над скарбом буде остання пастка. Утім, вести розкопки на державній землі без дозволу - незаконно. І попри те, що пошуки постійно ведуться з 1988 року, у 2009 уряд заборонив Джону цим займатися, поки він не сплатить 250 тисяч рупій за ліцензію. На його думку, держава таким чином намагається забезпечити собі ласий шматочок скарбів. "Ця земля є власністю уряду, тому вони мають право на 50%", - пояснює він. Але половина від 100 мільйонів фунтів - це теж купа грошей, і Джон має рішучий намір продовжувати пошуки. "Після стількох перешкод, які ми здолали на цьому шляху, заборона уряду стала останньою краплею. Я ледве не здався. Але я не міг дати їм таке задоволення, - каже Джон. - Я отримаю дозвіл або знайду гроші на ліцензію, але пошуки не припиню". Але поки це не станеться, в історії Джона і піратів не буде щасливого кінця. І я від всього серця бажаю йому вийти в цій битві переможцем. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Travel.