Упізнай свій сад: рецензія на "Сьомий Aркан" Надії Степули
Надія Степула. Сьомий аркан. Український пріоритет. – 2012.
"Над Україною вже третю ніч кружляє армада НЛО... Треба їм просигналити – хай сідають у степах, ближче моря... Люди там рідко ходять чи їздять, а коли бачать щось незрозуміле, то кажуть "привиділося" і заспокоюються". Справді, хіба це не найлегший шлях, панове? Коли й сама природа сприяє напівсонному буттю (і щастю?), коли "ніщо не забороняє вашим очам виміряти [степи] і вздовж, і вширш, і впоперек" (Панас Мирний)? Є й інший варіант – присвятити цій Армаді і К° роман, ще й у вигляді першої вітчизняної інтерпретації роману-таро. Принаймні завдяки цій обставині, тобто жанровій новизні, "Сьомий аркан" вартий окремої бесіди. Відразу – декілька застережень. Не володіючи жодними знаннями про карти Таро (зрештою, не маю бажання здобувати їх), обрав класичний спосіб прочитання роману. Тому причини, з яких хтось "розклав колоду, коли, чому і навіщо", розглядати не маю права – як і жанрові особливості, доволі детально розписані авторкою у передмові. Нумерологію ж оминаю принципово. Коротко – про сюжет. Нещодавно відбувся масштабний і визнаний вченими "зсув часів". Як наслідок, багато хто (серед них – головні герої Мішель і Нейті) опинився у "пастці, у вирі давноминулого часу". Інші навпаки перемістилися з минулого в майбутнє. Згодом декому вдається повернутися до "рідного" часового виміру. Паралельно експериментатори з планети Севін готують порятунок Землі від землян "для її і їхнього блага", севінян на "планеті людей" уже кілька мільйонів. І спробуй вловити одразу цю мішанину, імітацію поліваріантності, подану із залученням різних нараційних стратегій – ще й розписану за номерами карт Таро. У цьому подасть приклад Мішель – він теж волів збагнути й осягнути абстрактну неосяжність. Дарма що Козьма Прутков застерігав... чи в цих часових вимірах не знають претензійного афориста? Ось і зазирнемо тому ж Мішелеві у вікна. І побачимо, що більшість героїв роману витримує своє життя в знайомій естетиці: тераси з квітами, біле вино (яким Мішель запиває гірку втрату друга Ронні), кава, кава, кава, теплий плед, ненажатый вовремя… Курок натискати необов’язково – адже є можливість вчасно погратися з колодою та зі щасливою усмішкою на обличчі витягнути вдалу карту. Брунатні каштани на рожевій бруківці, нічні дзвінки без відповіді, різнобарвна осінь, дощ... Може, саме це даруватиме в поєднанні з любовним трикутником "тепло і світло" спраглому читачеві? Адже чим не прекрасний фрагмент? – "Справжніх кроків Мішель стомився чекати. Заплющивши очі й зіпершись на підвіконня ліктями, він прочинив вікно й, зіщулившись від прохолоди, наслухав, як шарудять кроки дощу по листю. Уявляв, що ось-ось вони стануть голоснішими і з глибини саду вийде Нейті, така ж легка й раптова, як цей дощ." Що скажете?.. Чи все ж назвемо таку естетику надмірно рожевою? Оцей сад Мішеля "із пелюстками... троянд, які осипаються крізь пальці, коли їх погладиш"? А присутність в родині двох котів з екстрасенсорними здібностями (все ж, Леопольд не Бегемот...) – надуманою? Більшість сюжетних ходів кваліфікуватимемо як придатні лишень для невибагливого читача? Це не змінить нічого у житті Андрія – постійно присутнього в романі спостерігача-андроїда. Ось справжній шукач із дійсно складними життєвими загадками, сирота у цьому світі – що йому ваші переміщення в часах, якщо ви все одно залишаєтеся мізерними землянами з банальними смаками й попсовими ідолами а-ля Париж? Допоки Нейті пристосовується до життя в Єгипті, ставши фараоном, поки Мішель вкотре слухає італійську мелодійку, майже забувши про недописаний роман, Андрій, майже людина, здригається від звуків української пісні – він відчуває, що впізнав свій сад. Чуттям, а не за допомогою колоди карт. Йому залишається тільки знайти це місце і раз у раз линути до нього. Нам же – вірити, що саме так стається.