Бранці цейтноту: рецензія на 'Дві хвилини правди'
Бранці цейтноту: Ірен Роздобудько, "Дві хвилини правди". Видавництво Нора-друк.
Бранці цейтноту Коли я прочитав роман Ірен РОЗДОБУДЬКО „Дві хвилини правди”, то відчув, що весь його зміст ніби просипається крізь пальці теплим і сухим пісочком. Він від мене втікав... разом зі своїми героями. Якщо із самого початку мені було відомо, що "Єву не звали Євою”, а "Богдана не звали Богданом”, то наприкінці вони та всі інші персонажі зі мною попрощалися – і екран моєї уяви було вимкнено, а коротку дорогу нашого співжиття - завершено. Я поклав прочитану книгу на стоси газет і подивився змореними від читання очима кудись у простір, за вікно нашого просвітянського офісу. Аж раптом відчув якесь шурхотіння там, де поклав щойно прочитану книгу, і за секунду побачив, що її на тому місці немає... "Теж втекла, чи що?”, - промайнула коротка думка. Та найцікавіше сталося потім... Я виразно побачив (чомусь із висоти), як якийсь маленький чоловічок у моїй подобі плазує і нишпорить під столом, нічого там не знаходить, затим підводиться, прилипає обличчям до віконного скла і з жахом дивиться поперед себе. Я так само повернув у тому напрямку свої очі – і вони теж розширилися. Прямо переді мною була волохата морда довгої-довгої жовтувато-зеленої гусениці, тіло якої закінчувалося десь за рогом сусіднього будинку під червоною черепицею. Так само раптово, як і з’явився, той чоловічок зник, а гусениця перетворилася в такого ж кольору автомобіль; а я відчинив вікно і знімав мініатюрною відеокамерою, як той автомобіль кольору волохатої гусениці все віддалявся й віддалявся. Але тут очі оголосили мені страйк спільно зі змореним тілом – і я заснув. Коли ж прокинувся, за вікном уже була темрява, а перед очима на столі, на чистому аркуші паперу, лежав… засушений метелик, а справа від нього – розкрита книга й рядки, які я одразу впізнав: "Той, до кого Єва звернулася, підвів голову. - Я прихильник чистого кольору… - спроквола відказав він. - Зараз не буває нічого чистого, - заперечила Єва. - Це тому, що ви не жили на природі. Або не жили так, як хотіли. - А ви вже досягли великої мудрості життя? – посміхнулась Єва. - Не зовсім, - сказав він. – Але намагаюсь. - Цікаво… Чого ж вам не вистачає? - Того, чого і всім, - свободи… - Свободи?... – посміхнулась вона. – Красиве слово… Але без дії воно нічого не важить…" Прочитавши таке, я згадав, що шукав у цій книзі основу, на яку спирається весь зміст роману. Тож після цього він перестав просипатися крізь пальці пісочком, а постав переді мною тим засушеним метеликом на чистому аркуші паперу і, як на мене, - ключовими словами про те, що всім нам не вистачає свободи, але без дій вона завжди буде залишатися недосяжною. Так, бо коли ми бездіяльні, то залишаємося бранцями цейтноту, у який самі ж себе загнали, знущаючись над природою і пишаючись своїми витворами, які без гармонії з природою (з Творцем) лише створюють штучний іграшковий світ за гратами нами ж придуманої своєї ніби величі. Ми біжимо-рухаємося в тому метушливому ерзац-світі, втікаючи і від своєї ролі-призначення, і від самих себе як співтворців із природою. Цей роман, який іноді під час читання нагадує притчу, примусив мене згадати жорстоку реальність геніального твору Джорджа Оруела "1984". Тільки корінна різниця в тому, що там досягнення передової науки й технології тоталітарна влада використовувала для підтримання цього свого панівного становища в суспільстві, постійно наглядаючи за людьми, а тут це -представники "вільної професії", ніби заради творчості та з метою розважити мільйони бажаючих і отримати з цього велику вигоду. Але і там, і тут є жертви цього споглядання життя людей, коли без їхнього дозволу в нього втручаються. У творі Ірен Роздобудько нею стає навіть один із "творців". Роман "Дві хвилини правди" насичений діалогами й легко читається, його зміст пройнятий таємничістю й використанням образу могутнього екстрасенса, такої собі бабусі Аугустини, а основні події розгортаються в селах, подалі від околиць столичного міста. Час від часу головний персонаж оператор Дан) згадує, як кілька років тому був учасником подій на Майдані в столиці, даючи їм, після перекреслених дійсністю світлих сподівань таку, наприклад, оцінку: "Наївна інтелігенція гадала, що скоро прийде хороший дядечко і одразу принесе щастя на лопаті. По три кілограми – кожному. Лопата і справді з’явилася. І на кожного з неї таки висипалось три кілограми… відбірного лайна". Є в ньому й епізодична група персонажів, у яких – зовсім інші, приземлені, інтереси. Найбільш виразний із них – образ шабашника Паші, ось такий: "Я люблю усьо красиве. Не знаю, чому так получілось, бо красивого мало відєл… Бува, по-п’яні, почну щось дотепне розповідати – всі ржуть, кажуть – інтелігент! Я навіть пишався, що якийсь особєнний. Навіть намагався читати…" Та, попри те, що ці дві групи в романі протиставлені одна іншій (і на Майдані вони були, так би мовити, по різні боки барикад), вони живуть у штучному світі, відірваному від природи, і тільки одна пара після довгих пошуків і помилок стає сім’єю, яка живе в гармонії з природою. Своєрідно, форсуючи розвиток подій із життя головних персонажів активним використанням дієслів, автор роману демонструє ці зміни в їхньому житті: "Він одружився. Вона вийшла заміж. Він розлучився і одружився ще раз. Вона ледь не вмерла після операції, поїхала зі свого міста – ще далі від тієї точки, в якій знаходився він… Він поїхав у відрядження. Вона – відвідати давню подругу. Чи навпаки: вона – у відрядження, він – відвідати давнього друга. Падав сніг. Вони поглянули одне на одного – в тролейбусі, в кав’ярні, в коридорі невідомого закладу, в провулку, магазині, на зупинці, біля кінотеатру… Це тривало не більше двох хвилин…" Ось так, у спресовані часом дві хвилини, народжується нове і вмирає старе, стверджується любов’ю правда і вбиває брехня, так живе світ, у якому ми зростаємо й мусимо робити свій вибір. Та все більше нас оточує не природою (Богом) створений світ, а створений нами (без гармонії з природою) світ штучний: телефони, мобілки, магнітофони, холодильники телевізори, відеокамери… І ми використовуємо всю цю техніку, як вважаємо за потрібне. Але (ви помітили?) ці прилади стають все компактнішими, все потужнішими і водночас – все ближчими до наших тіл. Мине небагато часу – і ми зрозуміємо, що вони нам не потрібні, бо все це є в нас самих. І ось лише тоді ми станемо справді вільними й уже не будемо нікуди поспішати, а ці дві хвилини розтягнуться в нескінченність любові і співтворчості.