Блог із Ріо: дух бразильської простоти
Іноземна преса вже назвала цю Олімпіаду "іграми бідних" через скромну, порівняно з попередньою, церемонію відкриття. Але це не зовсім так.
Графіті на бразильській вулиці Історія про "скромну церемонію" - вона про дещо інше. Це називається португальською мовою "дух гамбіаха", або як зробити щось нове і чудове з нікому не цікавих підручних матеріалів та інгредієнтів. Від капоейри до босанови Для прикладу, хоча б національна бразильська кухня. Найвідоміша бразильська страва називається "феджоада" - це чорна квасоля із шматочками свинини. Її вигадали колись чорношкірі раби, завезені португальцями до Бразилії. Їм діставалися зазвичай тільки вуха, хрящі та хвости свиней, з яких нічого не приготуєш, а вони вигадали нову страву. Те саме з капоейрою. Це такий вид традиційного бразильського бойового мистецтва з елементами акробатики та танцю. Якщо ви ніколи її не бачили, то принаймні чули у пісні гурту "Бумбокс", де Андрій Хливнюк співає: "Бачив я тебе уві сні і відносини сумні танцювали капоейру". Капоейра визнана культурною спадщиною ЮНЕСКО Вловили настрій? Капоейру теж вигадали чорношкірі раби. Руки в них були зв'язані чи закуті в кайдани, тому всі рухи виконуються тільки ногами. Супровід до капоейри виконує цікавий інструмент, який теж є яскравим прикладом духу простоти і креативності. Це такий собі півтораметровий лук зі сталевою струною, на якій грають музику. 2014 року капоейру визнали культурною спадщиною ЮНЕСКО. Саме ідея про дух простої креативності була досконало втілена під час церемонії відкриття Олімпіади. Пам'ятаєте чималу групу людей, які спочатку тримали металеві листки, що потім перетворилися на такі собі надувні подушки, які використовувалися надалі як барабани? А дідуся-самбіста (не спортсмена, що практикує самбо, а виконавця самби), який вистукував мелодію самби на коробці з сірниками? Це все про те саме. І це - частина бразильської культури. Та сама ідея духу простоти присутня і в самбі. Самба — це конгломерат африканських та європейських стилів, що став візитівкою Бразилії. Так називаються і музичний стиль, і відомий бразильський танець. Більшість танцівників на церемонії відкриття належали до місцевих шкіл самби. Одна з найвідоміших таких шкіл розташована в районі Леблон і називається "Платформа". Тут у Ріо також є самбодром, де щороку відбувається карнавал. Саме із самби у 60-х роках ХХ століття народився новий музичний стиль під назвою "босанова". Це варіація на тему самби, яка виконується спокійніше і з залученням джазових інструментів. Завдяки босанові Бразилія покращила свій міжнародний імідж. Після того, як Френк Сінатра заспівав "Дівчина з Іпанеми", до Ріо потягнулися туристи, за кордоном почали говорити про Бразилію як про чудове місце для відпочинку. На церемонії відкриття під цю мелодію пройшлася модель Жізель Бюндхен (прізвище якої звучить тут "Бінчін"), яка була вбрана у срібну сукню. Навряд чи якійсь іншій моделі так пощастило — йти, коли тебе показують майже всі телевізори планети. Місто, що не спить Ще в Бразилії є прислів'я: "Посмішка веде по життю". Тут люди посміхаються один одному і по сто разів на день кажуть "обрігадо", тобто "дякую". У супермаркеті ніхто не кричить, якщо раптом ти забарився, складаючи свої продукти у сумку. Бразилець Фабіо, з яким я познайомилась у Ріо і який працює перекладачем на Іграх, послухавши мої роздуми про дух гамбіаха, теж посміхнувся і сказав: "Так, думаю ти права. У нас навіть злочини якісь усі занадто прості. Не такі сплановані і збочені, які трапляються останнім часом у світі". Ввечері поверталась до готелю і помітила, що місто тут зовсім не спить. "Цідаде марвалоса" чи "дивовижне місто", як називають його португальською мовою. У барі готелю сидить декілька іноземців і п'ють кайпірін'ю — це такий місцевий алкогольний напій, куди входять кашаса (горілка з цукрової тростини, яка тут прирівняна до національного напою, як шампанське у Франції), лід, фрукти (лайм, маракуя, ананас чи полуниця на вибір) та цукор із цукрової тростини. Дуже легко п'ється, але потім важко встати з-за столу, бо виявляється, що 49-градусна кашаса таки п'янка. Фабіо розповідав, що колись давно за бочку кашаси можна було купити декілька рабів у африканських вождів, а зараз у порядного бразильського чоловіка вона захована у шафі чи холодильнику. О другій ночі бармен Паоло, закінчивши зміну, йде з хлопцями на пляж... грати у футбол. Отак тут спорт "вбудований" у повсякденне життя. Він тут скрізь. На пляжах, вулицях і у дворах. Ріо - це місто спорту в природних умовах. Найбільш популярні тут футбол і волейбол. Мабуть тому, що це командні види спорту, якими можна займатися на вулиці разом з друзями і для них не треба спеціального обладнання. Не те, що у бразильців немає планшетів чи телефонів. Усе це є, хоча, можливо, не всім доступне. Однак, мені здається, що завдяки таким простим розвагам бразильські діти ще здатні самі себе розважити без гаджетів. І це все стимулює їхню креативність, підтримує зв'язок з природою і в майбутньому може стати запорукою того, що вони самі стануть створювати контент, а не просто його споживати. Це примушує замислитись про те, хто ж бідний, а хто буде бідним у майбутньому.