Як британці ховали твори мистецтва від нацистів
Під час Другої світової війни експонати знаменитої лондонської Національної галереї відправили до Уельсу і сховали в одній зі сланцевих шахт. Утім складний період у житті музею став початком нової доби в зберіганні шедеврів живопису.
"Сховайте їх в печерах і підвалах, але жодна картина не повинна покидати острови", - заявив 1940 року Вінстон Черчилль. Отже, колекцію славетного музею треба було сховати від нацистських бомб, але шедеври вирішили залишити на британській землі. Або під землею? Адже картини з Національної галереї під час війни зберігалися в старій сланцевій шахті в містечку Маноді, що у Північному Уельсі. На перший погляд, ховати шедеври живопису в шахті - задум не надто вдалий. Однак, як розповідає тепер Мінна Мур-Ід, кураторка нещодавньої виставки "Манод: печери із національними скарбами", картини почувалися під землею дуже добре. Під час Другої світової постраждали багато творів мистецтва - частину музеїв було розграбовано, інші полотна - знищено під час боїв, багато чого так і не знайшли. І хоча завдяки героїчним зусиллям окремих людей і організацій досить багато вдалося зберегти, часто з шедеврами поводилися так, що будь-який мистецтвознавець сьогодні здригнеться від жаху. Легендарний історик мистецтва Кеннет Кларк оглядає стан картини "Аполлон і Діана" Лукаса Кранаха в підземному сховищі сланцевої шахти У Лондоні, наприклад, знамениті Мармури Елгіна (колекція скульптур та фрагментів архітектури Афінського акрополя. - Ред.) вирішили сховати на підземній станції метро Олдвіч (нині закритої). Згодом, однак, з'ясували, що в разі прямого попадання бомби це не врятувало би безцінну колекцію. 1939 року з паризького Лувру вивезли 3600 полотен живопису, які сховали в надійних місцях. При цьому "Мону Лізу" (яку зараз вважають занадто крихкою для будь-якого транспортування) 5 разів перевозили в різні місця, щоби нацисти не змогли відстежити її місцезнаходження. Співробітник музею стежить за рівнем вологості в кімнаті, де зберігаються картини. Саме в Маноді було розроблено багато тактик збереження творів мистецтва До Уельсу переїхала не тільки Національна галерея. Британський музей відправив роботи Мікеланджело, Рафаеля, Леонардо да Вінчі, "Велику хартію вольностей" та рідкісні книги Шекспіра і Мільтона до Національної бібліотеки в Аберістуїті в Центральному Уельсі. Але навіть ці запобіжні заходи розцінили як недостатні. В ході війни для усіх цих національних скарбів викопали підземну печеру, яку обладнали спеціальною системою опалення. Схованки нацистів Нацистська Німеччина переймалася долею шедеврів мистецтва не менше. Гітлер плекав грандіозний план перетворити місто свого дитинства Лінц на супермузей, де зберігалися б найвідоміші твори мистецтва з усього світу. Щоб задовольнити амбіції свого фюрера, нацисти методично і у величезних обсягах вивозили награбовані скарби. Але поки йшла війна, їх треба було десь зберігати, і багато шедеврів було заховано в соляній шахті в австрійському містечку Альтаусзе. Протягом XIX століття в Маноді видобували сланець, але на початок Другої світової шахти вже прийшли у занепад Там було понад 6500 полотен, зокрема роботи Мікеланджело, Рубенса, Вермеєра та Рембрандта, а також Гентський вівтар братів ван Ейк. На випадок поразки німецької армії був наказ підірвати сховище. Розповідають, що здійсненню цього плану завадили місцеві шахтарі і один нацистський офіцер, яким вдалося підмінити потужну вибухівку на більш дрібні заряди, які не знищили шедеври мистецтва, а лише завалили вхід до печери. Таким чином, роботи майстрів залишалися в безпеці до того часу, поки після закінчення війни їх не виявили так звані "мисливці за скарбами" (Monuments Men) - сформований союзниками спецпідрозділ, який займався пошуками творів європейського мистецтва. І хоча багатьом зберігання шедеврів великих майстрів у соляній шахті може здатися божевіллям, принаймні там було темно і прохолодно, а це не найгірші умови для полотен живопису. В історії з перевезенням 1800 картин Національної галереї до Манода є ще один важливий штрих: вона поклала початок новій добі збереження творів мистецтва. У сланцевій шахті в Маноді й досі залишилися сліди того, що тут відбувалося під час Другої світової За допомогою вибухівки вхід до шахти розширили - так, щоб найбільші картини могли пройти без перешкод. Для переміщення експонатів під землею проклали залізничну колію. У підземному бункері спорудили шість цегляних складських приміщень, всередині яких можна було контролювати температуру і вологість. Але в підземному лабіринті проводили дні і ночі не тільки шедеври живопису - там працювали багато місцевих жителів, які доглядали за полотнами великих майстрів. "Вони і ночували під землею. Впродовж чотирьох років це було їхньою роботою, тоді у шахті було велелюдно", - розповідає Мінна Мор-Ід. Для переміщення експонатів під землею проклали залізничну колію Мартін Девіс, який тоді був головним хранителем Національної галереї, переїхав у котедж по сусідству з шахтою. Судячи з усього, це йому подобалося. Заслання до Уельсу дозволило йому проводити скільки завгодно часу поруч з експонатами колекції. І він скористався цим, завершивши роботу над новими каталогами постійної колекції. "Він був скромною, тихою людиною, і був у захваті від можливості працювати, коли тобі не заважають відвідувачі музею!" - розповідає Мор-Ід. Технологічний прорив Для наукових співробітників галереї ті роки стали найважливішими для розуміння того, як найкраще зберігати картини. У 1940-х в Національній галереї не було жодного кондиціонування повітря. І переїзд до Манода означав необхідність розробки нової системи зберігання. Вчені мали можливість здійснювати моніторинг стану картин в умовах, які вони могли контролювати. "Неподалік від каменоломні побудували маленьку студію, де працювали дослідники, це був дуже важливий для музею час", - підкреслює Мор-Ід. Після бомбардувань будівля галереї потребувала серйозного ремонту, і цим вирішили скористатися, щоби обладнати музей системою кондиціонування. Було створено новий науковий відділ. Цікаво, що переїзду до Манода могло і не бути, оскільки спочатку пропонували вивезти колекцію до Канади. Нічний вартівник у каменоломнях Манода розмовляє переносним телефоном Але директор галереї Кеннет Кларк побоювався, що корабель з картинами можуть атакувати німецькі субмарини. Він поділився цим із Черчиллем, і прем'єр-міністр, можливо, оцінив патріотичний потенціал збереження колекції в Британії під час війни. Печери Манода, однак, служили державі й далі. Фактично до 1983 року вони виконували функцію таємного притулку на випадок ядерної війни. Інтуїція Черчилля не підвела. В останні два роки Другої світової Національна галерея щомісяця влаштовувала виставку однієї картини, яку привозили до Лондона з Манода. Так хотіли підняти дух британських громадян, і виставки мали нечуваний успіх. Приблизно 30 тисяч відвідувачів щомісяця приходило до музею, щоб подивитися лише одне полотно, серед яких були такі популярні шедеври, як "Венера з дзеркалом" Веласкеса і "Не торкайся мене" Тіціана. "Кеннет Кларк дуже прискіпливо підходив до вибору картини, - вважає Мінна Мор-Ід. - Людям було потрібно те, що народжує глибокі емоції". Фотографії сучасного Манода свідчать, що зараз у знаменитій шахті живуть лише примари військового часу: залишки рейок, порожня рама без полотна. Проте, як каже Мор-Ід, ті роки назавжди змінили Національну галерею. Навіть показуючи лише одну картину на місяць, національний музей впливав на настрої суспільства більше, ніж до війни. Як то кажуть, ніколи не ціниш те, що маєш, доки не втратиш цього. Точніше, доки його на деякий час не сховають у валлійській сланцевій шахті. Прочитати оригінал цієї статті англійською мовою ви можете на сайті BBC Culture. Хочете отримувати найцікавіші статті в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram.