Книга року ВВС: Недбала лесбійська любов у романі Винничука
Рецензія члена журі Віталія Жежери на книгу Юрія Винничука "Сестри крові", яка увійшла до довгого списку Книги року ВВС-2018.
Події нового роману Юрія Винничука "Сестри крові" розгортаються в період між травнем і кінцем жовтня 1648 року, а мапа пригод головних героїв розкинулася широко, від Азорських островів до Гданська й Львова, при тім побіжно згадано Рим, Мадрид, Дюнкерк та інші місця, звідки на Львів дивляться як на центр світу. Власне, основною локацією книги і є Львів - у часи його облоги восени 1648 року. Головна героїня роману - чарівна львів'янка Юліана, що часто являється в образі хвацького воїна і корсара Лоренцо ді П'єтро. Поміж інших персонажів є кілька історичних осіб (іспанський принц Хуан, королева Швеції Христина, Богдан Хмельницький і Тугай Бей), а також кілька істот міфічних, як от Марко Проклятий, Голем, та ще такі собі Франц і Ульріх, один чорт, другий упир. Ця книга є своєрідним продовженням роману того ж таки Винничука "Аптекар", одначе, "Сестри крові" читаються і як цілком окрема історія. При читанні роман викликає змішані відчуття - від поваги до іронії. Повага стосується того, як у Винничука описано перебіг облоги Львова за часів Хмельниччини. Ми звикли думати, що козаки таки взяли місто, хоча насправді вони його навіть не штурмували, а отже й не брали, Хмельницький заборонив це козакам, тож на штурм ходили селяни за підтримки воїнів Тугай-Бея. А втім, попередні романісти на цю деталь не зважали. У Винничука ж ті події уточнені й старанно задокументовані свідченнями очевидців. І це таки зроблено добросовісно. І воно, дасть Бог, залишиться в пам'яті принаймні тих молодих читачів, які з вітчизняною історією знайомляться не так через підручники, як через легше чтиво. Іронія ж у читача не раз виникає тоді, коли перо Винничука аж надто легковажне, й він сам за своїм пером не встигає, аж таке воно бистре. Через те, приміром, декотрі епізоди виписані на грані самопародії, як-от пробудження Гертруди після того, як закоханий упир Ульріх висмоктав з неї кров. Так само недбало описано й сцени лесбійського кохання Юліани та королеви Христини. Й почуваєшся ошуканим, тим більше, що іншої (не лесбійської) любові в романі якось і не видно. Окрім, звісно, любові до вітчизни. А втім, на Винничука при тім якось не хочеться сердитися всерйоз. І ось чому. Ми часом підсміюємося поляків, з їхньої полоноцентричності, іноді анекдотичної (ах, Слон і Польща!). Одначе, в глибині душі ми таки заздримо саме отій їхній полоноцентричності. А чим, власне, Винничук гірший? Він свою україноцентричність (львовоцентричність) культивує давно, методично й старанно. Справді, у Винничука це часом зроблено наспіх і має наївний вигляд. Ну, то нехай знайдеться хтось, кому ця легковажність набридне й він на винничуковому фундаменті вибудує іншу, переконливішу споруду. Як сказано в "Сестрах крові" одним з персонажів - Aut agere aut moriю, тобто "Або роби, або помри!" Стежте за перебігом конкурсу на Facebook-сторінці Книги року BBC та на сайті bbc.ua