Блог з Ріо: про поліцію, фавели і те, як стати "аміго"
Перше, що вражає, коли їдеш на машині в Ріо - це кількість помальованих графіті парканів. Окрім того, усі більш-менш нормальні будинки мають паркан чи загорожу, а більшість з них - ще й охорону.
Ви ніколи не замислювалися, що чим ширше провалля між багатими та бідними у країні, тим вищий паркан? У нас таке теж можна побачити, достатньо виїхати у Кончу-Заспу. У розвинутих країнах на кшталт Нідерландів чи Швеції часом навіть фіранок на вікнах не вішають - поліція ж працює, бояться нема чого. Поліція на Іграх теж працює. Її наразі тут аж три види: муніципальна, федеральна і військова. Окрім неї охорону ведуть ще й самі військовослужбовці. Людей у формі і з автоматами в Латинській Америці поважають. Проте це не привід аби ловити ґав. Щодня у когось тут відбирають гроші чи речі. Поставив сумку трохи далі від валізи в аеропорту, подивився в інший бік - сумки немає. Пішов на пляж увечері - до тебе підійшли троє і забрали всі гроші. Але хіба у нас цим когось здивуєш? Читайте також: У місті 20% людей живе у фавелах. Найбільша фавела Ріо називається Росінья, у якій живе 50 000 людей. Нам радять дуже обережно звіряти маршрути, прокладені GPS для машини, бо техніка не враховує небезпечні райони. Так можна заїхати трохи не туди. Проте насправді люди тут дуже і дуже привітні. Але це тільки після того, як з роззнайомитися. Як і у нас, тут є чітка межа між "своїми" і "чужими". Якщо говориш португальською мовою, то стати "своїм" можна швидше, бо тут - світ "аміго". Якщо ви друзі - всі питання можна вирішити набагато швидше. Друзі та знайомі при зустрічі цілуються двічі. Поліція тут на кожному кроці, але й крадіжок немало Волонтери, що працюють у медіа-центрі усі різного віку і щоранку невтомно повторюють усіма можливими мовами "доброго ранку". У бразильців найрізноманітніші імена, є й жінки на ім'я Людмила чи Наталія та чоловіки з іменами Віктор або Андрюша. Саме так - Андрюша, а не Андрій, звати одного із продюсерів церемонії відкриття. Це не враховуючи звичайних для цього регіону імен Флавіо, Фабіо, Габріела та Марія. Тутешня природа вражає екзотичністю, бо виглядаєш з вікна готелю чи автобуса, а там - тропічний сад з пальмами на фоні гір і блакитного неба. Силуети гір чітко окреслені і подекуди нагадують верблюжі горби. Гори зараз зеленувато-синього кольору, бо зима. Над трасою літають чорні орли з крилами чудернацьких візерунків. А на клумбах ходять пташки, схожі на цесарок. Квіти часто зустрічаються, але переважно кущами, незнайомі, тропічні. У нас біля готелю росте гавайська троянда, така самісінька, як у мене в горщику на балконі - тут це огорожа з кущів просто неба. Зараз зима, а на вулиці 23 градуси за Цельсієм. Уявляю, яка тут спека влітку. На перехресті великих автодоріг стоять темношкірі і щось продають проїжджим машинам. Якесь біле полотно. Коли під'їжджаємо ближче, розуміємо, що це - рушники, аби протирати вікна у машині. Прошаків на дорозі, як буває у нас, не бачила жодного разу. Фасад і за ним На вході у медіа-центр вже вишикувалася черга з журналістів. Аби зайти, чекати доводиться хвилин двадцять - тридцять. Ще два дні тому тут дофарбовували стіни та знімали захисну плівку з підлоги. У повітрі пахне ремонтом і пилюкою. Двоє знайомих почали раптово чхати і кашляти після приїзду. Сходили до лікаря, виявилось, що це алергія на пилюку та новозбудовані приміщення. Медіа-центр, як і всі олімпійські об'єкти, і справді збудували недавно. У цьому районі раніше не було автомобільних доріг, тому земля коштувала дешево і тут жили незаможні люди. Кажуть, що жили дружно, тут була купа цікавих крамниць та барів. Недалеко від медіа-центру є невеличка кав'ярня. Я була вже там двічі і думала, що вона для дальнобійників та водіїв автобусів - так їх там було багато. Ніколи не помічали, що чим бідніша країна, тим вищі паркани? Тримає її родина темношкірих бразильців. Вони з тих людей, які тут жили раніше. Зустріла в тій кав'ярні документалістів із Швейцарії. Вони вже другий рік поспіль приїжджають до Ріо, аби знімати історію про цю спільноту. Кажуть, що тут раніше проживало близько шестисот родин, і всі вони мали федеральні документи на землю. Бідний район, але не фавела, бо права не землю у них були. Отож їх не могли звідси вигнати, так як виганяють з фавел. Приходить армію і "викурює" місцевих жителів. З ними почали переговори. У "голови" спільноти був триповерховий будинок, кожен поверх по 100 метрів з видом на океан. Багато хто з місцевих узяв відступні гроші і переселився в запропоновані райони. Але лишилося близько двадцяти родин, які переселятися відмовились. Для них побудували такі біленькі одноповерхові "показові" будиночки. Ця родина, що тримає цю кав'ярню, одна з тих, хто відмовився переселятися. Наразі ціни на землю в цьому районі виросли у 2 тисячі разів. Раніше метр коштував долар, а зараз сягнув кількох тисяч. Таких історій багато скрізь. Іще вчора біля будинків прямо обличчям до автобусів, що возять журналістів, стояв плакат з написом португальською мовою: "Поверніть наші домівки!", а сьогодні вже нічого немає, натомість почала чергувати поліцейська машина.