Блог Кречетнікова: Про Гоголя та національну ідентичність
Я вчора дивився телевізор. Росія та Україна готуються відзначати 200-річчя Миколи Васильовича Гоголя.
Якщо Пушкін – творець російської літературної мови і «сонце російської поезії», то Гоголь – основоположник російського критичного реалізму і сатири. Та чи російського? Напередодні ювілею це питання раптом виявилося чи не головним. Судячи з публікацій в інтернеті, хвилює воно переважно українську публіку. В сучасній Україні ставлення до Гоголя досить складне. З одного боку, великим співвітчизником пишаються. З іншого – вважають або ренегатом, або жертвою імперської культурної політики. Звичайно ж насамперед підносять найбільш «український» з усіх творів Гоголя- «Вечори на хуторі біля Диканьки». Образ письменника асоціюється у першу чергу з Солохою, чортом та варениками. Гоголя уявляють насамперед як гумориста, хоча як письменник і як людина він був, загалом-то, невеселй. Росіянам легше. Вони чітко пам’ятають, що «вивчали» Гоголя у школі в курсі російської літератури, тому переконані, що письменник він російський, нервування українців з цього приводу смішне, й дискутувати тут нема про що. Але ж по крові і за місцем народження Гоголь – українець! Тут, як то кажуть, ані забрати, ані додати. Микола Бердяєв абсолютно справедливо, на мій погляд, висловив думку, що національна ідентичність – це не кров, а стан душі. Ким людина себе вважає, тим вона і є. Звичайно ж, виховання, отримане з дитинства, обмежує самоідентифікацію жорсткими межами. Якою мовою тобі співали колискові, та і лишається рідною назавжди, скільки б іноземних ти не вивчив. Якщо ти народився й виріс у Росії, то, скільки не англофільствуй, англійцем не станеш. Можна стати британцем за поспортом, та це зовсім інша річ. А от коли людина народилася у змішаному шлюбі, або (як Гоголь) виховувалася на межі культур, можливі варіанти. Письменник – людина Слова. Мова – його життєвий простір й інструмент для виробництва. Тому він належить тій національній літературі, мовою якої він писав. А от чому українець Гоголь писав російською – інше питання. Як на мене, тому, що хотів публікуватися, мати якнайбільше читачів, і, зрештою, жити у російськомовному Петербурзі, що за часів Гоголя був единим осередком духовного життя імперії. У Києві чи Полтаві йому й поговорити до пуття ні з ким було.Талант повинен реалізуватися. Росія дала Гоголю такий простір для самореалізації, якого Україна на той час не могла дати. Був інший шлях – самому створювати цей простір, присвятити себе створенню української літературної мови й формуванню самосвідомості. В такому разі Гоголь став би національним героєм України. Та за її межами його, ймовірно, сьогодні небагато б хто пам’ятав. Звичайно, дуже хотілося б знати, що про це думав сам Микола Васильович. Відомо його вислів: «Хай і чех, і словак говорять мовою Пушкіна». Виглядає так, що він не надто переймався національним питанням, і відчував себе не українцем, а саме малоросом. Представником особливої гілки, але російського народу, а не якогось іншого. От є козаки, сибіряки, помори зі своєю специфічнною говіркою, традиціями й любов’ю до малої батьківщини. А є малороси. А водночас, видається мені, у якомусь закутку своєї душі Гоголь завжди лишався українцем. Не дарма ж в російській літературі він став першом майстром не будь-чого, а саме сатири. Ой, не подобалися йому порядки петербурзької імперії.Й великоруські типи – своїх манілових, ноздрьових, городнічіх – він показав із дошкульним сарказмом. І державна «слава, куплена кров’ю», його, на відміну від Пушкіна з «Полтавою» та Лєрмонтова з «Бородіним», не надихала. А свій єдиний історико-героїчний твір, «Тараса Бульбу», він написав на чисто українському матеріалі. В усіх описах російського села в творах Пушкіна, Некрасова, Тургенєва, неодмінно присутні пани. А от у Диканьці, судячи з усього, поміщика не було. Пам’ятаю, я звернув увагу на це ще у школі, і дуже здивувався. На уроках історії нас вчили, що українських селян закріпачили польські пани, а після об’єднання з Росією кріпосне право, воно збереглося, але в пом’якшеному вигляді. То що ж виходить: у порівняно недалеку епоху Катерини на Полтавщині жили вільні хлібороби? Сучасники Гоголя, для яких кріпосне право було повсякденною реальністю, не могли цього не помічати. Що це – дуля в кармані у вигляді невинної різдвяної казки? Гоголь – класик російської літератури. Гоголь – щедрий дар української землі й духу російській культурі. Великий російський письменник, й великий син України. Обидва народи мають що святкувати, і чим пишатися.