Анна у місті див: рецензія на книгу Лебедівни
Зоряна Лебедівна. "Крок у світло". Український пріоритет. – 2012.
Незвичайний годинник, фантастичний дуб, вежа, вікна якої не видно зовні, загадкові креслення, страхітливі статті в газетних архівах... Містика, загадковість здебільшого додають особливих ноток до літературного твору. Саме вони й сповнюють твір юної української письменниці Зоряни Лебедівни, яка торік розпочала серію пригодницьких книг "Крок у світло". На сьогодні світ побачила перша книжка серії, яку вже номінували на Дитячу книгу року ВВС-2013. За словами самої Зоряни, вона вже працює над продовженням "Кроку в світло", де розкриє деякі секрети першої частини. А поки ж детальніше розглянемо перші загадки, які письменниця підготувала для своїх читачів. Передусім, важливо зазначити: книга "Крок у світло" найбільше зацікавить юних читачів. Вони знайдуть тут таємниці, містику, і, звісно, пригоди. У такій атмосфері живе головна героїня твору – Анна. Спершу видається, що вона – звичайна дитина, яка зростає у цілком благополучній сім’ї. Її батьки – меценати, які "вкладали кошти в розвиток культури, історії, створювали благодійні фонди для допомоги бідним". До того ж, родовід Анни має глибоке коріння, що "простежувалося з давніх-давен". Однак доля не випускає юну героїню з міцних обіймів пригод. Анна стає свідком дивовижних речей, перебуває сама в епіцентрі чудернацьких подій. Спершу намагається розгадати таємницю диво-годинника, який містить двадцять чотири цифри, розміщених рівним колом. І саме від цього механізму залежить те, що в місті, де живе дівчинка, ніхто не бачив 6-ої години: "люди засинали на кілька хвилин, а потім знову продовжували свої справи, проте вже зі знанням: щойно минула Шоста". Ніхто з городян над цим не розмірковував… окрім Анни. Зрозуміло, що вона тяжіє пізнати незнане й незрозуміле, тим паче, що годинник кликав її у снах і "давав підказки: як, що, куди…" Проте авторка навмисно віддаляє її від цього пізнання – дівчинці не можна перебувати біля вежі з годинником і думати про нього, "інакше буде біда". Такий "прийом" додає творові ще більшої інтриги. Згодом, дівчинка потрапляє в загадковий кабінет свого батька, де знаходить цікаві креслення годинникової вежі. Більше того, вона знайомиться тут із родовим деревом своєї сім’ї, точніше – родовою гілкою: "Усі, хто мав прізвище її тата, були чоловіками, тобто по його лінії в кожній наступній родині сім’ї народжувалися лише хлопчики". Що цікаво – вони всі вмерли ще дітьми, "крім, звичайно ж, одного… який продовжив рід". Здається, це схоже на прокляття, чи не так? Авторка справді використовує прийоми і прокляття, і зцілення. Знахарка Регіна, зокрема, виконує роль такого собі "компаса", що вказує, куди рухатися батькам Анни, аби розгадати таємниці їхньої родини. Відкриття та знахідки Анни оповиті загадковістю, її життя в серйозній небезпеці: "Вона лежала в лихоманці вже шостий день. Усі в будинку були перелякані й чомусь мовчазні. Вони любили Анну всім своїм щирим серцем, і це горе впало на них тяжким тягарем. Ніхто не знав причини хвороби й не міг допомогти, навіть місцеві лікарі безпомічно розводили руками, випробувавши все, що знали. А в кутиках їхніх очей блищали сльози – чогось вони не договорювали…" Та хіба вони могли щось казати, коли ніхто не знав відповідей на запитання? Широко послуговується З. Лебедівна в книзі і художнім прийомом сну, саме він стає причиною її хвороби, через дивакуваті видіння Анна знайомиться з ірреальними світами. Можливо, і сам читач десь посеред твору зловить себе на думці: певно, усі пригоди цієї дівчинки-підлітка – ніщо більше, ніж її сни. Але ж ні. Просто в житті Анни містика й реальність – невід’ємні складові. Зрештою, дівчинка знайомиться з дідусем із смарагдовими очима, а точніше – зі своїм пра-пра-пра-… дідусем Найденом, який забирає її до годинникової вежі. Він відповідає на всі питання Анни. Виявляться – над їхнім родом нависло потужне прокляття. Тож на героїню чекає ще багато непізнаного. Навряд чи читач сприйме Найдена як зловмисника. При тому, що він тримає дівчинку-підлітка у високій вежі, позбавляє її спілкування з батьками й розказує дивні історії. Насправді Найден рятує їй життя, адже вона може померти (що вже стало страхітливою традицією у її родині). З одного боку, вежа перетворюється для героїні на в’язницю, з іншого – є прихистком, адже "тут не діють жодні чари, а прокляття сюди не досягають". Поки Анна блукає в загадках і розгадках, до її пошуків готуються батьки. Власне, умовно у творі можна виділити дві головні сюжетні лінії, що, певна річ, перетинаються: пригоди Анни та пригоди її батьків. Це певною мірою відображено в композиції твору, що складається з багатьох коротких частинок/картинок, що дуже нагадує кіносценарій і надає твору динамічності: в одних із них авторка фокусується на головній героїні, в інших – на її сім’ї. Така структура тексту, а також чергування описової й діалогової (до речі, значної за обсягом) форм оповіді робить сюжет рухливим та захопливим. Зауважу, що Зоряна Лебедівна приділяє значну увагу душевним переживанням своїх героїв, психології їхньої поведінки, детально описує їхні думки й почуття, що говорить про глибину почуттів і відчуттів самої письменниці, її бажання показати образ головної героїні людиною неординарною, духовно зрілою, сильною й цілеспрямованою, саможертовною. Мабуть, такою, на думку авторки, і має бути ідеальна молода людина. Доволі цікаво у книзі переплітаються містичні, подекуди готичні описи з ілюстраціями, де відчувається вплив українського фольклору. Це, зокрема, образи дівчини Сонця й Любові Алолу та її коханого, яких Анна бачить уві сні. Оповідь їхнього кохання красива й трагічна водночас і чимось нагадує історію Мавки з Лукашем із "Лісової пісні" Лесі Українки. Також авторка торкається теми єднання люди з природою. "Алолу розповідала йому (коханому – Н. Г.) про сонце, птахів, квіти, про воду та землю, про природу. У ті моменти йому здавалося, що вона і є всім цим, просто Хтось взяв по крихточці з усього цього – і створив Алолу. Але найбільше в ній було сонця". Як бачимо, чарівна дівчина було частинкою природи, із неї навіть "виходила веселка і прямувала кудись у небо". Для Анни це був не просто незвичайний сон. Це нова загадка, яку дівчинці ще доведеться розгадати… Як вже зізнаються читачі, "Крок у світло" – фентезі, "молодіжне "чтиво", яке спонукає "самому вийти із темряви у світло". А втім, юній Анні ще потрібно пройти чималий шлях, аби огорнутися світлом, збагнути своє призначення. Усе найцікавіше у неї попереду. Як і в читачів, адже Зоряна Лебедівна продовжує історію сміливої дівчинки. topcat2 книги Зоряни Лебедівни "Крок у світло".