Блог з Луганська: скільки треба робіт, щоби вижити?
До війни у мене були три роботи. Так, я була щасливою людиною, яка не мала вільного часу, але мала три оплачувані роботи, які мені подобались.
Архівне фото: протести у Луганську в квітні 2014 року Стабільна заробітна платня без затримок, на яку я могла будувати сміливі плани, мандрувати щонайменше раз на рік, купувати подарунки близьким та нормально харчуватися. Ще лікарняні, дружній колектив, бонуси від компанії, сплачувані тренінги та премії. Мій гарний приятель жартував: щоб вирішити проблему безробіття в країні, всього-на-всього треба звільнити тебе. Коли почалася війна, на одній з моїх робот мені повідомили, що відділ, в якому я працювала протягом семи років, скоротили разом з усіма співробітниками ще місяць тому. І на заробітну платню ми можемо не розраховувати. Образливіше за все було чути те, що ми марно ходили на роботу під обстрілами, – все одно нам не заплатять за це. Архівне фото: представники "ЛНР" відводять важке озброєння біля Луганська Я дуже розуміла керівництво компанії, яке втрачало набагато більше, ніж усі ми. Тому на тлі усіх негараздів втрата роботи майже не зачепила мене. Другою моєю роботою був міжнародний проект, в якому я працювала протягом трьох років. Цікава та досить ризикована робота – я працювала з небезпечно хворими людьми. З війною хворі втекли, у прямому розумінні, з лікарні. Там дуже стріляли, територію навколо замінували (поруч був військкомат), медичних працівників не було. Мій проект "пішов" з Луганська 1 січня 2015 року. Ні, він залишився в Україні, але не на території АТО. До цього я вже була готова. Мені дуже шкода мого мудрого та цікавого керівника, який разів зі сто сказав мені: їдь з Луганська, ти знайдеш роботу будь-де. Мій керівник так і зробив. Третя робота. Вона є. Виходить я мала рацію, коли мала кілька робіт, – одна з них у мене залишилась. На ній, щоправда, мені винні за півроку, бо це бюджетна організація. Луганськ, архівне фото Моя колега іноді каже мені: "Ти вже придумала, куди витратиш гроші, якщо нам їх колись повернуть?" або "Ти віриш, що нам колись заплатять за ці півроку?". Ні, я не вірю. Ніхто не може нічого відповісти про цей період, за який нам залишилися винні. Ми жартували тоді: якщо ввести плату за вхід – ми також будемо працювати, чи ще подумаємо? Взимку я набралася сміливості зателефонувати "міністру" освіти та спитати: коли нам дадуть хоч якісь гроші. Вона відповіла: "Вас будуть годувати, про це знає ваше керівництво" та поклала слухавку. Моїй дитині на той час було два рочки. Навіть якщо б я водила її з собою на роботу, порцію нам давали лише на одну особу… Моя мама на той час не отримувала пенсію вже півроку. Я була єдиною людиною у нашій родині, яку годували раз на день безкоштовно. Зараз стосовно роботи я не можу сказати нічого конкретного. Робота ніби є (є вакансії лікарів, молодшого медперсоналу, вчителів, будівельників), і її ніби немає. Ви подивіться на work.ua, чи є там вакансії по нашому регіону? Просто заради цікавості. Моя приятелька їде у відрядження з Москви у Луганськ. Буде набирати персонал для фастфуду (хтось, крім "військових", буде ходити у цей фастфуд, цікаво?). То вона питає мене, де ми зараз шукаємо роботу. Хочеться пожартувати: де завгодно, крім Луганська. Так розфарбовані ворота телекомпанії в Луганську Насправді є у нас провідна газета "Луганськ ХХІ сторіччя", у якій можна знайти вакансії, є місцевий телеканал, де нас агітують вступати у лави місцевих "збройних сил", є інтернет. Є ринок, де рік тому можна було працювати, як в 90-і, дуже престижно, але туди брали лише з досвідом та за рекомендаціями. Але я не можу сказати, чи є у нас робота зараз. Хто шукає, той завжди знайде. Для когось саме цей час став стартом для нового досвіду, я знаю таких. Але більша частина - це торгівля та служба у "збройних силах". Для багатьох це єдиний вихід прогодувати себе та родину. Бо Луганськ зараз - це "військові" та торгівці.