"Школа №3": історії дітей з Донбасу побачать на Берлінале
"Я намагаюся все погане забути. Зараз згадую - і руки тремтять, хоч і 17 років вже хлопцю", - розповідає 17-річний Анатолій про обстріли його рідного міста Миколаївка влітку 2014 року.
Стрічку "Школа №3" знімали у Миколаївці у цій самій школі, що потрапила під обстріл у 2014 році Його історія та історії ще 12 хлопців та дівчат з однієї школи у Миколаївці, яка також потрапила під обстріл того літа, стали основою фільму "Школа №3". У середу на Берлінському кінофестивалі відбудеться світова прем'єра документальної стрічки. "Ми поїхали в Миколаївку волонтерами у школу №3 організувати там виставу до Дня святого Миколая. Я була режисером вистави, а Георг Жено (один з режисерів фільму. - Ред.) - святим Миколаєм. Коли ми одягали Георга у костюм, тоді і познайомилися. Там ми і домовилися про кіно та спектакль", - згадує режисерка фільму Ліза Сміт. "Ми попросили дітей принести на зустріч з нами предмети, без яких вони не хотіли би залишити Україну, - розповідає Георг Жено. - Цей предмет у руках - це щось, за що вони можуть триматися". Толік У мене була улюблена іграшка - тенісний м'яч. Коли почалися військові дії, я грався ним з братом, намагався його відволікти. Братикові було 5 років. Якось він закотився у траву. Я дуже хотів його знайти, бо наступний день ми вже їхали з міста. Я думав, що вже не повернуся в Миколаївку, і хотів взяти якусь її частинку з собою. Коли мама послала мене за хлібом, я нарешті його знайшов. Ми поїхали, а батько залишився в місті. Я думав, що це не справедливо, що ми поїхали у мир, а він залишився там, де війна. Зв'язок із батьком був поганий. Одного разу, коли ми розмовляли, почалися вибухи, і зв'язок перервався. Ми дзвонили на гарячі лінії, телеканали, щоб дізнатися, чи закінчилися обстріли в місті. Мама плакала, я не міг її заспокоїти. За кілька днів, коли обстріли вщухли, батько приїхав нас забрати. З ним все було гаразд. По поверненню у Миколаївку я не міг спати. Мені здавалося, що за домом ходять мародери, бо хтось наче ходив по склу. У нас багато осколків було за домом. А потім виявилося, що це був шелест від жалюзів. Толіку 17 років. З 9 класу він пішов зі школи в технікум, навчається на електрика. Віка Я показала свої браслети, які я сплела своєму хлопцеві. Він мені їх повернув, коли ми розійшлися. Це було моє перше кохання. Мій хлопець був кадетом. Коли все сталося, він перейшов на сторону "днрівців". Коли я почала спілкувалася з волонтерами, він дуже різко на це реагував. Ми розійшлися. Мені здалося, що якщо я буду розповідати про це, мені полегшає, і люди, які зіткнулися зі схожою проблемою у стосунках, зрозуміють щось для себе. Спочатку у мене була істерика, коли я про це говорила. Зараз мені легше, але пригадувати не хочеться. Віці 15 років. Вона навчається у 10 класі миколаївської школи №3. Дівчинка хоче стати режисером або журналістом. "Для мене цей фільм про те, що переживання, життя, перше кохання дружба сильніші за наслідки війни. Мені здалося це дивом, яким варто поділитися через екран", - розповідає Ліза Сміт. Фільм знімався у самій Миколаївці, у тих місцях, які були особливими для героїв фільму. "У цих людей майже немає голосу в світі, - каже Георг Жено. - Ніхто не знає, як люди переживають ці події. А кіно - це засіб, який дозволяє поділитися пережитим". Для Георга Жено фільм "Школа №3" - це історія дорослішання в умовах, коли ні у що більше не можна вірити. "У містах на Донбасі - не тільки в Миколаївці, але і в Щасті, Попасній та інших - діти стільки пережили. У що вони можуть ще вірити в цьому житті?" - розмірковує режисер. Театр переселенця Георг Жено займається в Україні і Театром переселенця. Вистави театру - це реальні історії людей - військових, дітей з Донбасу та Криму, які розповідають, що вони бачили на власні очі. Театр гастролює як в Україні, так і за кордоном. Георг Жено режисер та фахівець у сфері психодрами На основі однієї з вистав - "Моя Миколаївка" - і була знята стрічка "Школа №3". "Зніматися в кіно було просто. Я просто розповідала свою історію. - ділиться Віка. - У театрі було складніше. Часто ми уявляли, що в кімнаті немає нікого окрім твоє трупи. А трупа вже знає все у подробицях - так було легше". А от Толіку сповіді перед глядачами давалися складно: "Я не дуже комунікабельна людина. І хоча я вже 45 раз розповідаю свою історію, мені все одно некомфортно. Але мені хотілося поділитися нею". Георг Жено називає свій театр терапевтичним. "Театр дуже соціальне, комунікабельне мистецтво. Ти розкажеш свою історію - і отримаєш від глядачів та партнерів підтримку, - пояснює режисер. - А в чому наша сила зараз? Це підтримка один одного. Це те, що ви зробили на Майдані - безкомпромісна підтримка один одного". Пан Жено каже, що відбору історій чи героїв у театрі немає. "Занадто цінними є довіра та потреба людини поділитися. Ми нікому не відмовляємо працювати з їхніми переживаннями", - каже він. Режисер сподівається, що колись діти, підлітки більше згадуватимуть досвід спілкування з художниками, з волонтерами театру, ніж власне військові дії.