Корона вирус и карантин: Зашто је закључавање утицало на ваше памћење
Многи од нас су се током пандемије нашли у изолованој рутини - и испоставило се, то није баш добро за ваше памћење.
Постоји, наравно, неколико различитих врста памћења Ако вам је због закључавања било тешко да се сетите да некоме пошаљете имејл, да се присетите речи која вам је потребна, или сте опет заборавили да купите млеко - нисте сами. Престали смо да бројимo колико пута у последње време су се пријатељи жалили да им је памћење све лошије. Подаци, наравно, нису множина анегдота и прерано је за истраживање упоређујући наше вештине памћења пре и после пандемије Ковидa-19. У истраживању које је спровело друштво за Алцхајмерову болест, половина рођака рекла је да се памћење њихових најмилијих погоршало након што су почели да живе изолованије животе. Чини се да су ограничења дружења у домовима за старе и, у неким случајевима забрана посета дуги низ месеци, узели данак. На Универзитету Ирвин из Калифорније почиње истраживање о томе како је закључавање утицало на памћење људи. Пријављено је да чак и неки од оних невероватних људи, који се обично сећају догађаја попут куповине биоскопске карте пре 20 година, јер имају изузетно аутобиографско памћење, откривају да заборављају ствари. Постоји, наравно, неколико различитих врста памћења. Заборављање онога што сте намеравали да купите разликује се од заборављања нечијег имена или онога што сте урадили прошле среде. Истраживање о томе како памћење функционише указује на неколико начина на које би наше ново ограничено окружење могло имати утицаја. Најочигледнији фактор је изолација. Знамо да недостатак друштвеног контакта може негативно утицати на мозак и да је ефекат најозбиљнији код оних који већ имају потешкоће са памћењем. Чак и ако се не осећамо узнемирено због смањења судског контакта, многи од нас још виђају мање људи него иначе. Пропуштамо оне разговоре у канцеларији или на забавама на којима бисмо у једној вечери могли да разговарамо са десетинама људи, размењујући приче о ономе што смо радили. Понављање прича помаже нам да учврстимо своја сећања на оно што нам се догодило - такозвана епизодна памћења. Ако не можемо толико да се дружимо, можда није изненађујуће што те успомене не доживљавамо кристално јасно као иначе. Када имамо прилику да ћаскамо, имамо и мање прича да испричамо. Како се празници отказују, венчања се одлажу, концерти и спортски догађаји одвијају се без публике уживо, све мање и мање разговарамо. А што се тиче жалопојки на послу, углавном се ради о технолошким фрустрацијама које нас разочаравају. Истина је да неке ствари можда надокнађујете са више дружења на мрежи. Али ти разговори нису потпуно исти. Мање је вероватно да ћете споменути небитне ствари које су се догодиле. Да бисте је учинили вредном очувања, ваша прича треба да буде вредна помена. Ако се ваш праг подигао за оно што се сматра довољно занимљивим за рећи, онда још једном пропуштате наглашавање тих сећања. Ту је и више од недостатка дружења. Многи људи сада помињу осећај анксиозности и стрепње за живот. Чак и ако цените колико имате среће и како је другима горе, тешко се можете ослободити осећаја да је свет постао неизвесније место. На Универзитетском колеџу у Лондону, психобиолог Дејзи Фенкорт и њен тим спроводили су истраживање у Великој Британији током пандемије о томе како се људи осећају. Иако су нивои анксиозности достигли врхунац када је закључавање почело и од тада се постепено смањивало, просечни нивои су и даље виши него у уобичајеним временима, посебно код људи који су млади, живе сами, живе са децом, живе са малим примањима или у урбаним срединама. У међувремену, Канцеларија за националну статистику у Великој Британији открила је да су се стопе депресије удвостручиле. Познато је да и депресија и анксиозност утичу на памћење. Бриге смањују простор за нашу радну меморију, остављајући нам мање капацитета за памћење спискова за куповину или за оно што треба да урадимо за посао. За оне који болују од Алцхајмерове болести, ниво усамљености може чак предвидети ток болести. Тешко је памтити догађаје јер је тако мало могуће разликовати дан од дана Све ово отежава недостатак сигнала који помажу нашем памћењу. Ако одете на посао, онда ваше путовање, промена пејзажа и паузе које правите поправљају дан, дајући вам временске тачке да усидрите своја памћења. Али када радите од куће, сваки онлајн састанак личи један на јер имате тенденцију да седите на потпуно истом месту, испред потпуно истог екрана. Мање је прилике и за обележавање ваших сећања како бисте их лакше разликовали. Кетрин Лавдеј, професорка когнитивне неуронауке са Универзитета у Вестминстеру каже: „Покушај да се сетите шта вам се догодило кад постоји мала разлика између различитих дана је попут покушаја свирања клавира када нема црних дирки који ће вам помоћи да се снађете." Као што се дани стапају у један, исто се дешава и са стварима које радите тих дана. У канцеларији бисте могли проћи поред просторије у којој сте имали одређени састанак, која вас подсећа да сте некоме морали послати имејл о томе. Код куће нема сигнала који би вам помогли да се сетите различитих делова вашег посла. Свака успомена је означена док седите за рачунаром. На послу се можете тачно сетити где сте разговарали - код лифтова или у канцеларијској кухињи - и то вам помаже да то не заборавите. Затим постоји општи умор, који такође не помаже нашем памћењу. Зум састанци су заморни, неки послови су много тежи када се раде од куће и празници се отказују. Недостатак рутине и анксиозност због пандемије могу пореметити наш сан. Ставите све то заједно - у основи смо стално уморни. Дакле, уз комбинацију умора, анксиозности, недостатка сигнала и мање друштвених интеракција, није чудо што неки од нас осећају да нас памћење разочарава. Кетрин Лавдеј верује да је ту додатни фактор - онај који можда нисмо ни приметили. Тиче се утицаја на наш мозак, а посебно на наша сећања, провођења времена на различитим географским локацијама. Састанци у канцеларији могу се одржавати у различитим просторијама, што нам омогућава различита искуства да учврстимо памћење Проналазак пута до куће увек је био важан за наш опстанак. Чим изађемо из куће, почињемо да обраћамо пажњу. Без обзира да ли се крећемо кроз шуму или око града, више користимо регију мозга у облику морског коњица познату као хипокампус. Сећате се оних студија које су показале да возачи црних таксија у Лондону познају сваку споредну улицу? Ти возачи на крају имају већи хипокампус. Морамо да ангажујемо хипокампус да бисмо се сетили нових информација. Али Вероника Бохбо, неуронаучница са Универзитета Мег Гил у Канади, открила је да, како људски живот постаје ограниченији и са више понаљања, тако се употреба хипокампуса смањује. Исто тако, открила је да су возачи који се ослањају на сателитски навигациони систем, уместо да пронађу пут, створили мање просторних сећања, она памћења која се посебно ослањају на хипокампус. Ако смо већину времена провели код куће већ неколико месеци због пандемије, изгубили смо ту додатну стимулацију која долази од сналажења. Добра вест је да по том питању можемо нешто учинити. Шетња, посебно непознатим улицама, вратиће ваш мозак у пређашње стање. А чак и кретање чини разлику. Да ли морате да седите за својим столом током сваког састанка? Ако је то телефонски позив, можете шетати улицом и ћаскати. Побринути се да су радни дани и викенди довољно различити да се не би стопили у једно може помоћи у борби са поремећајима које наш нови живот може унети у нашу перцепцију времена. Чим изађемо из куће - чак и у шетњу парком - наш мозак почиње да обраћа пажњу Кетрин Лавдеј саветује да у наш живот унесемо више разноликости, што би могло укључивати креативно размишљање. Ако не можете да изађете, она предлаже да код куће нађете потпуно нову активност, а затим да о томе касније неком испричате како бисте је лакше запамтили. Намерно размишљање о вашем дану сваке вечери може вам помоћи да учврстите своја сећања. Можете чак и да напишете дневник. Тачно је да се данас мање догађа оно што је вредно пажње, али ипак би могло бити занимљиво осврнути се на један дан. Тренутно вам може помоћи и у памћењу. А ако заборавите да радите неке ствари, онда прављење списка и подешавање упозорења на телефону може учинити више него што мислите. Такође, можете искористити сопствену машту. Ако желите да се сетите да купите млеко, хлеб и јаја, пре него што кренете замислите како посећујете сваки од жељених рафова у стварној радњи у коју идете. Када стигнете тамо, овај замишљени излет у куповину ће вам се вратити у ум и већа је вероватноћа да ћете се сетити свега што вам треба. Како препознати симптоме Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk