Америка, књиге и филм: Велики Гетсби - роман који су људи погрешно схватили
Мало ликова у књижевности, или чак животу, отелотворује неко доба тако верно као што то чини Џеј Гетсби са Добом џеза.
Скоро читав век пошто му је Ф. Скот Фицџералд удахнуо живот, уклети романтик постао је симбол за декадентне флаперке, водоскоке шампањца и бескрајне журке. Пошто га је поп култура ослободила у свет из текста у ком је рођен, његово име краси све, од кондоминијума до воска за косу и специјалног издања колоњске воде (садржи ноте ветивера, розе бибера и сицилијанске лимете). Данас је могуће излежавати се на Гетсбијевој софи, изнајмити собу у Гетсбијевом хотелу, па чак и појести Гетсбијев сендвич - практично предимензионирани, појачани „чип бати". Колико год непримерено тај последњи артикал звучао, назвати било шта по човеку некад познатом као Џејмс Гец делује више неко малко проблематично. На крају крајева, екстравагантни домаћин само је један део његових компликованог идентитета. Он је и кријумчар алкохола, до гуше заглибљен у криминалним активностима, да не помињемо заблудели прогањач чије разметање временом постаје изричито неукусно. Ако он отелотворује потенцијале Америчког сна, онда илуструје и његова ограничења: то је човек, не заборавимо, који је осуђен на то да сконча подједнако бесмислено као и насилно. Неразумевање је било део приче Великог Гетсбија од самог почетка. Жалећи се пријатељу Едмунду Вилсону непосредно после објављивања романа 1925. године, Фицџералд му се поверио да „од свих приказа, чак и оних најпозитивнијих, нити један није имао ни благог појма о чему књига говори". Колеге списатељи као што су Идит Вортон дивили су се књизи, али као што је критичарка Морин Кориган написала у књизи Читали смо је и даље: Како је настао Велики Гетсби и зашто толико траје, популарни критичари су је читали као кримић и били изричито неимпресионирани њом због тога. Фицџералдова најновија књига ћорак, гласио је наслов у Њујорк ворлду. Роман се није баш најбоље продавао, и у време ауторове смрти 1940. године, примерци веома скромног другог тиража одавно су завршили као ремитенда. Роман је постао феномен у популарној култури, уз помоћ Холивуда; израз „гетсбијевски" настао је неколико година после филма из 1974. године са Робертом Редфордом у главној улози Гетсбијева срећа почела је да се мења кад је одабран као поклон у америчкој војсци. Док се ближио Други светски рат, скоро 155.000 примерака подељено је у специјалном издању за оружане снаге, преко ноћи му створивши нову читалачку публику. У праскозорје педесетих, цветање Америчког сна убрзало је тематску релевантност романа, а у време шездесетих, проглашен је за свети текст. У међувремену је постао моћан феномен у популарној култури за који чак и они који га никад нису читали имају осећај да јесу, уз помоћ, наравно, Холивуда. Године 1977, врло брзо након што је Роберт Редфорд одиграо насловну улогу у адаптацији чији сценарио је написао Френсис Форд Копола, први пут је забележена реч „гетсбијевски" . Уз поларизујући филмски спектакл База Лурмана из 2013. године, књига је само у протеклој деценији изродила графичке романе, мјузикл и интерактивно позоришно искуство. Од сад па надаље, врло вероватно ћемо виђати још више таквих адаптација и посвета, зато што су почетком године истекла ауторска права романа, омогућивши свакоме да га адаптира без дозволе задужбине. Позиви на Мапетовску адаптацију можда неће уродити плодом (никад не реци никад), али већ се ради високобуџетна телевизијска мини-серија, док ауторка Мин Џин Ли и критичар културе Весли Морис пишу свеже уводе за нова издања. Велики Гетсби је у протеклој деценији изродио филмску адаптацију, мјузикл, балет и интерактивно позоришно искуство Све ово можда тера Фицџералдове пуристе да врте перле међу прстима од бриге. Али је врло могуће да ће, иако ће такви пројекти само додатно продубити мит, да организовање гетбијевских журки може да буде било шта сем изричито неинформисано, можда донети свеже увиде у текст чија слава нас често наводи да прелетимо преко његових сложености. Узмите, на пример, нови роман Мајкла Фериса Смита Ник. Наслов се, наравно, односи на Ника Каравеја, Гетсбијевог наратора, који овде добија властити потпуно разрађени историјат. То је прича о момку са Средњег запада који одлази у Европу да се бори у Првом светском рату и враћа се промењен, бурном љубавном афером у Паризу једнако као и рововским биткама. Он има таман толико времена за још један импулсивни излет у подземљу Њу Орлеанса, пре него што се упути у Вест Ег на Лонг Ајленду. Немогући сан? Као и многи, Смит се први пут сусрео с овим романом у средњој школи. „Ништа га нисам разумео", каже он за ББЦ, из свог дома у Оксфорду, у Мисисипију. „Чинило ми се да говори о гомили људи који се стално нешто жале на ствари на које не би смели да се жале." Тек кад га је узео поново док је живео у иностранству у позним двадесетим, почео је да увиђа снагу овог романа. „Било је то за мене веома надреално читалачко искуство. Чинило ми се да се са сваке странице нешто обраћа директно мени, онако како то уопште нисам очекивао", присећа се он. Кад је стигао до сцене у којој се Каравеј наједном сети да му је тридесети рођендан, Смит је већ имао прегршт питања каква је заправо особа која је наратор Гетсбија. „Изгледало ми је као да му се десила нека истинска траума због које је толико резервисан, чак и према самом себи. Пало ми је на памет да би било страшно занимљиво кад би неко написао Никову причу", каже он. Године 2014, у време кад је већ био објављивани аутор у својим четрдесетим, сео је да уради управо то, не поменувши ништа ни агенту ни уреднику. Тек кад је предао рукопис 10 месеци касније, сазнао је да закон о ауторским правима значи да ће морати да сачека 2021. годину да би га објавио. Смит указује на цитат једног од Фицџералдових савременика који му је пружио кључ за разумевање Каравеја. „Ернест Хемингвеј у својим мемоарима Покретни празник каже да нисмо веровали ником ко није био у рату, а то ми је звучало као природан почетак за Ника." Смит замишља да се Каравеј, који се бори са ПТСП-ом и траумом из рата, враћа кући у земљу који више не препознаје. То је велики контраст у односу на урнебесну халабуку свих оних провода, али Каравеј је, сматра Смит, разлог зашто се Фицџералдов роман и даље чита. „Можда нису шампањац и плесање, већ питање где смо, осећај да све може да се сруши сваког часа, оно што Гетсбија чини значајним од генерације до генерације." Вилијам Кејн, експерт за америчку књижевност и професор енглеског на колеџу Велсли, слаже се да је Ник кључан за разумевање богатства романа. „Фицџералд је размишљао о томе да га напише у трећем лицу, али се на крају одлучио за Ника Каравеја, наратора из првог лица, који ће испричати Гетсбијеву причу и који ће бити посредник између нас и Гетстбија. Морамо да реагујемо на Гетсбија и да га разумемо, и док то радимо, свесни смо да му прилазимо кроз Никову веома специфичну перспективу, као и кроз његов веома амбивалентан однос према Гетсбију, који је истовремено препун хвале и оштре критике, а у неким тренуцима чак и презира", каже он. Леонардо Ди Каприо и Кери Малиган играли су у поларизујућој филмској верзији База Лурмана из 2013. године Као и Смит, Кејн се први пут сусрео са романом као студент. Била је то другачија ера - шездесете - али упркос томе, веома се мало пажње посвећивало Нику. Кејн се сећа да се уместо тога говорило о симболизму - легендарном зеленом светлу, на пример, и Гетсбијевом славном аутомобилу. То је подсетник да је, на неки начин, образовни систем једнако крив као и популарна култура за наше ограничено читање овог исконског текста. То можда јесте Велики амерички роман, али на мање од 200 страна, његово суптилно економично приповедање чини да места за проучавање имају веома лаке тачке уласка. Да иронија буде већа, имајући у виду да је ово роман илузије и делузије, у ком је површински доживљај кључан, ми пречесто занемарујемо текстуру његове прозе. Како то Кејн каже: „Кад разматрамо Великог Гетсбија, мислим да морамо да размишљамо о њему не само као о роману који је прилика или тачка одступања да поразговарамо о великим америчким темама и питањима, већ да истински заронимо у богатство Фицџералдовог писања. Морамо да продремо у Гетсбија, то је тачно, свесни његовог друштвеног и културолошког значаја, али морамо и да му се вратимо као пуком књижевном искуству." Кејн поново ишчитава роман сваке две до три године, али се често затиче како размишља о њему између два читања. Као прошлог лета, на пример, кад је амерички председник Бајден, прихватајући председничку номинацију своје странке на Демократској конвенцији, говорио о праву да се следе снови о бољој будућности. Амерички сан, је, наравно, још једна од Гетсбијевих великих тема, и тема која се упорно погрешно тумачи. „Фицџералд показује да је тај сан веома моћан, али и да је за већину Американаца веома тешко да га оствари. Он им улива велику наду, велику жељу и заиста је изузетно колики труд многи од њих улажу да испуне те снове и те жеље, али тај сан је ван домашаја многих и многи се одричу превише тога да би постигли тај велики успех", истиче Кејн. Међу препрекама, чини се да Фицџералд поручује, налазе се утврђене класне разлике које никаква количина новца неће омогућити Гетсбију да премости. Тај став је у складу са расположењем које је Кејн осетио међу властитим студентима - извесну „меланхолију" према Америчком сну, осећај који су потпириле расне и економске неравноправности које је пандемија само продубила. Читаоци су погрешно разумели књигу још по њеном првом објављивању 1925. године У неким другим аспектима, роман није баш најбоље остарио. Иако је Фицџералд показао на којој страни му стоји наклоност истакавши бруталну ружноћу белих супрематистичких уверења Тома Бјукенона, он упорно Американце афричког порекла описује као „бакови" (погрдан расистички израз тога времена). Читање романа је фрустрирајуће искуство и са феминистичке тачке гледишта: његовим женским ликовима недостаје димензионалност и самостално делање, а уместо тога се посматрају кроз призму мушке пожуде. Сада са отвара пут за бескрајне креативне одговоре на те застарелије и непријатне аспекте, а нова ТВ мини-серија у продукцији ИТВ-а и A+E студија најављена прошлог месеца чини се да ће бити једна од првих. Сценарио је написао Мајкл Хертс, а Фицџералдова праунука Блејк Хазард је у тиму као консултанткиња и продуценткиња, па је серија описана као „прерада" класичног романа. „Одавно сам сањала о разноврснијој, инклузивнијој верзији Гетсбија која боље одражава Америку у којој живимо, оној која би омогућила свима нама да се видимо у Скотовом лудо романтичном тексту", рекла је Хазард за Холивуд репортер. Обновљено интересовање до које је довела измена закона, међутим, импресивно показује не само колико је и даље релевантан и заводљив Фицџералдов роман, већ колико је виталан одувек био. Узмите га са 27 година и наћи ћете потпуно други роман у односу на онај који сте читали као тинејџер. А ако га поново прочитате са 45 година, имаћете утисак да је то још другачија књига. Ауторско право никад није вршило никакав утицај на тежину речи коју носи. Коначно успевши да објави Ника, Смит се још једном вратио Великом Гетсбију пре него што је предао коначну верзију рукописа. „Мислим да је то роман који ће се заувек развијати у мојој глави и мењати увек у односу на оно ко сам", каже он. „То вам раде велики романи." Ник Мајкла Фериса Смита објављен је 25. фебруара 2021. у Великој Британији, а одраније је доступан у САД. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk