Сањају ли вегани из Србије домаћи ајвар у Канади
Замислите да се на породичном ручку уместо печења, јаја и колача са млеком служи тофу, сејтан и темпех.
Рад у Србији им је доносио бројне изазове по питању избора у храни, посебно на пословним путовањима Јулија Јеремић, Бојан Станојловић и њихов син Андреј не морају да замишљају јер се ова храна често налази на њиховој веганској трпези. Тако је било док су живели у Београду, а исто је и сада, у канадском граду Бернабију покрај Ванкувера, где су се доселили августа 2015. године. Они не једу месо, млечне производе, јаја и мед, не носе крзно, кожу и вуну, не перу судове детерџентом тестираним на животињама и не пију лекове који садрже желатин или лактозу. „Оно што је овде супер, имамо да купимо ајвар и смоки. То су ми биле две главне ствари које када сам видела да су доступне, рекла сам 'ок овде може да се живи'", каже за ББЦ на српском Јулија Јеремић, докторандкиња Универзитета Сајмон Фрејзер у Ванкуверу. Њен упис на докторске студије био је разлог пресељења, а пошто Канада додељује визу партнерима и деци. одмах су породично дошли. Повели су, како кажу, још једног члана породице - пса Мрвицу, такође вегана. Веганска искуства из Србије и Канаде су различита, понекад и неупоредива. „Овде можеш да мислиш корак даље - о политичким, економским и социјалним импликацијама. Уопште не размишљаш о томе шта ћеш да једеш и да ли ће да те идентификују као секташа", објашњава Бојан Станојловић, пројектни менаџер у Канадском центру за политичке алтернативе. Како је бити веган у Србији Бојан и Јулија су се упознали крајем 1990-тих у Београду. Обоје су били ангажовани у Студентској унији Србије, а учествовали су и у бројним студентским протестима из тог периода. У тој деценији су обоје ушли у свет веганизма и вегетаријанства. Бојан је престао да једе месо 1994. године, а две године касније је постао веган. „Лакше ми је да кажем годину кад сам престао да једем месо, али у сваком случају већ више од пола живота. Много пре интернета", уз осмех говори Бојан. Веганска искуства из Србије, а затим из Канаде су различита, а на моменте и неупоредива Јулија је од 2013. веганка, али је месо избацила из исхране петнаест година раније. Разлози због којих су престали да конзумирају месо и животињске производе су етички и еколошки. „Први разлог је начин на који те индустрије искоришћавају животиње, а други је утицај тих индустрија на животну средину и природу", каже Бојан. Додаје да је временом развио „цео пакет веганизма", који је укључио и „друге политичке ставове". „Сад посебно кад сам дошао у Канаду где се говори о колонијализму, колонијалним праксама и поробљавању различитих култура где је заправо читаво доношење млека, што у Африци, што овде, у ствари колонијални моменат јер се те културе нису бавиле таквом исхраном", наглашава он. Здравствени аспект му није приоритет. Иако се идеја јавила још у родном Шапцу, Јулија је упливала у вегетаријанске воде тек пошто је дошла у Београд на студије јер је испрва изостала подршка породице и окружења. „Сећам се коментара другара кад сам им рекла да бих престала да једем месо, одмах је било 'нећеш преживети месец дана', 'како ћеш без ћевапа и пљескавица' и остало", присећа се Јулија. Рад у Србији им је доносио бројне изазове по питању избора у храни, посебно на пословним путовањима. Понекад су знали да пут проведу на „хлебу и тегли маслина", а да у хотелу добију „раскувани кромпир и шаргарепу". Но, било је и светлих примера. „Рецимо хотел пред затварањем у Бечеју где су нас потпуно изненадили креативношћу. Нису то била нека фенси јела, али смо јели најбољу чорбу од печурака и супер спанаћ", наглашава Бојан. А било је и забавних ситуација, посебно на семинарима, када колеге гвирну у њихов тањир. „Дешавало се да првог дана будемо само нас двоје који једемо веганску храну, а до краја тренинга сви крену да је наручују", каже Јулија. Ванкувер - обећани град за вегане Британска Колумбија, покрајина у којој живе, представља обећану земљу за вегане и вегетаријанце. Према истраживањима Универзитета Далхаузи око осам одсто становништва ове покрајине чине вегетаријанци, а близу четири одсто они које се хране вегански. У Бернабију и оближњем Ванкуверу где раде и студирају, наишли на велики избор веганских производа, ресторана, активистичких група, фестивала, сајмова - оног чега у Београду и Србији није било уопште или не у довољној мери. „По доласку из Србије дочакало нас је више ресторана, више производа у супермаркетима, директне замене за бургере, онда замрзнуте варијанте похованих веганских производа - замена за рибље филете (fishless filets), торте без шлага (creamless cake), вегански сладоледи, саламе, јефтине бајадере, алтернативе за сир и још много тога", каже Бојан. Још једна битна ствар по којој округ Метро Ванкувер, коме припадају Бернаби и Ванкувер, посебан јесте то што препун шума, паркова и животиња Бојан каже да је 2017. почела права експанзија веганизма која траје и данас. Тада је велики број ресторана увео вегански мени, а појавили су се и хамбургери на биљној бази који мирисом и укусом подсећају на говеђе. „Толико личи да се нама повраћало једно време од њих", каже Јулија кроз осмех. „Али значи онима који су до јуче јели месо", додаје Бојан. Кажу да у Британској Колумбији живи највећи број људи чији матерњи језик није енглески или француски, па је тај културолошки мозаик у многоме утицао могућност избора приликом куповине. Као пример наводе продавницу коју држе Срби и где се они снабдевају домаћим и „европским производима". Сматрају да вегански начин исхране у Канади не мора да буде оптерећење на кућни буџет. „Ми углавном купујемо на попустима или сачекамо акције и онда узмемо више. Ако неко има просечну до нормалну плату, дефинитивно није скупо", каже Јулија. Округ Метро Ванкувер у ком живе посебан је и по мноштву шума, паркова и животиња. „Идеш улицом и којот протрчи поред тебе", кроз шалу говори Бојан. Јулија каже да су животиње понекад и проблем - поготову када шетају њихову мешанку Мрвицу. „Зими пада киша, а кад дође пролеће не можеш да излазиш јер те вране нападају јер имају мале, док лети не можеш да излазиш јер увече налетиш на твора или ракуна па могу да се побију", објашњава она. У Ванкуверу постоји много више продавница са веганском обућом и одећом и специјализованих радњи са козметиком и кућном хемијом која није тестирана на животињама. „Води се рачуна и да не буде много хемикалија у тим козметичким производима, води се рачуна и о здрављу, као и о загађењу природе. Они ће гледати да праве производе на биљној бази да не би загадили своје реке и шуме", говори Јулија. Град негује јаку традицију еколошких борби и борби за права животиња У Београду усамљен на бранику веганизма, у Ванкуверу активистички рај За Бојана је веганизам увек био „нешто више" и, како каже, неодвојив му је од борбе за права животиња. „Док смо били у Србији, оно чега се ја сећам је да је веганизам био повезан са оним анти-научним скупинама, антиваксерима, са сировом храном и тако неким покретима, да их не вреднујем сада, али немам лепо мишљење ни о једном. „Сећам се да су ми причали 'ти ниси прави веган, ти куваш храну', а у некој веганској Фејсбук групи су ми написали 'па нећемо бити екстремни' када сам поменуо нешто за кожне ципеле", присећа се Бојан. У Ванкуверу их је дочекао активистички рај. „Овде је јака та заједница која води рачуна о култури здравља, али је јача и јаснија слика где је веганизам повезан са правима животиња и да је то основа одакле ти надограђујеш", додаје он. Град негује јаку традицију еколошких борби и борби за права животиња, а један од примера је светска еколошка организацију Гринпис (Greenpeace) која је овде основана 1971. године. Први протест у Канади на коме је Бојан учествовао остао му је дубоко урезан у сећање - марш за затварање кланица. „Имам вишегодишње искуство уличних протеста у Србији, али ми је без обзира на то била фрка. Знао сам да је Прајд (Парада поноса) овде журка и весеље, па сам контао ако је то тако прихваћено, надам се да ни ово неће изазвати негативне реакције. „Нас је било стотинак, а вероватно и више, али то је опет моћно јер заједнички узвикујемо пароле и сви имају транспаренте са порукама. Сви смо носили црвене мајице, а на раскрсницама смо лежали, што је био део перформанса", наглашава Бојан. Једине негативна ситуације које се сећа је да им је неки младић на бициклу показао - палац доле. Од више погача намењених цркви и радницима у домаћинству до куповног славског колача. Друштво се не меша у живот и избор У Србији никада нису имали већих проблема и непријатних ситуација у друштву због свог избора. Било је ситних провокација, али далеко више пријатних искустава. Дешавало им се да их људи од којих то нису очекивали угосте на најбољи могући начин и да у потпуности поведу „рачуна о њиховим потребама и ставовима". Кажу да је у Канади учтивост на још вишем нивоу. „Канада је баш учтива држава и људи су учтиви. Они ће све урадити да избегну непријатност и сукоб. Ако ће њему бити непријатно кад дођеш код њега у госте, а нема чиме да те послужи, он ће да пропадне у земљу", каже Јулија. Тврде да се Канађани не мешају у туђе животе и туђи избор, па чак ни у сопственој породици. „Евентуално ће ти неки Канађанин рећи 'ја не могу да не једем месо', али ти нико неће придиковати што ти не једеш месо", наглашава Јулија. Јулија каже да су у Канади стекли многобројне пријатеље махом из невеганског окружења „Прождраће те дете јер не уносиш месо" Јулијин и Бојанов син Андреј је од рођења вегетаријанац. Када су дошли у Канаду, пошао је у средњу школу, а данас је студент прве године комуникологије на Универзиту Капилано у Ванкуверу. Каже да постоји разлика између Канадe и Србије по питању веганизма. „У Србији кад кажем неком да сам вегетаријанац или веган некако су збуњени и не разумеју о чему причам, поготову деца. „Овде је некако то нормално, нико те ништа не пита - само кажеш 'ја сам вегетаријанац', они кажу ок и не дају ти месо'', каже 18-годишњи Андреј. Код куће се храни искључиво вегански, студентску мензу, где постоји вегански мени, не посећује, а са друштвом каткад поједе коју пицу са качкаваљем. Јулија каже да су лекари гинеколози током трудноће махом имала негативне коментаре јер је била вегетаријанка. Говорили су јој „да ће дете бити мало", а Бојан се сећа да је један гинеколог изјавио „да ће да прождере Јулију јер не уноси месо". Ипак, после порођаја искуства са лекарима су била позитивна и коректна. За ових непуних пет година у Канади, Јулија и Бојан још увек нису посетили Србију, док је Андреј био једном, одмах после прве године средње школе. Испрва је мислио да му све недостаје, али је приликом те посете „схватио да више ништа није исто". „Једина ствар која ми је била супер тада и супер сада је хлеб у Србији. Хлеб у Србији ми је најбољи", закључује Андреј. Квасац је међу артиклима који су први нестали са рафова продавница по проглашењу ванредног стања. Веганска носталгија Недостају им тофу и сејтан произвођача из Србије, као и пекаре, које су права реткост у Канади. Ипак, далеко им више недостају нематеријалне ствари. „Мени фали цео пакет дружења кад одем у Нови Сад или у Будимпешту са екипом на концерт", каже Бојан, заљубљеник у хардкор и панк музику. Јулија каже да су у Канади стекли многобројне пријатеље махом из невеганског окружења. Код оних из веганског миљеа јој фали мало више отворености ка другим темама. „Недостају ми оно што смо имали у Србији, обични људи који су успут и вегани", закључује Јулија. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk