Бомбардовање 1999: Ноћ када је Америка погодила амбасаду Кине у Београду
Било је близу поноћи када је Влада, тадашњи машински инжењер, журио ка стану на Новом Београду. Те вечери био је напољу са двадесетогодишњим сином када су бомбе почеле да падају на престоницу СР Југославије. Нестало је струје и желео је да што пре стигне кући.
НАТО, најмоћнији војни савез на свету, од краја марта „тукао" је са неба по Југославији у намери да заустави злочине војно-полицијских снага председника Слободана Милошевића над косовским Албанцима. Већ је био 7. мај 1999. године, а ваздушни напади предвођени Америком само су постајали све жешћи. Влада и његова породица су претходних недеља проводили сате збијени са комшијама у подруму њихове стамбене зграде док су напољу завијале сирене за ваздушну опасност, молећи се да им неки залутали пројектил не погоди дом. Били су срећни они који су живели тик крај кинеске амбасаде - мислили су да ће их близина сигурно заштитити. Али док су се Влада и његов син приближавали стакленим вратима улаза у њихову зграду, на небу над Београдом појавили су се амерички невидљиви борбени авиони Б-2. Нациљали су мету на основу прецизних координата које је одабрала и одобрила ЦИА. Влада је стигао само да чује шиштећи звук долазећег пројектила. Није било времена за скривање. Врата су се распрсла, засувши их стаклом. „Ударна снага прве бомбе одигла нас је са земље и пали смо назад… Потом су се бомбе стуштиле једна за другом - бам, бам, бам. У експлозији су се поломиле све ролетне у блоку, сви прозори су се разбили." Били су престрављени, али неповређени. Свих пет бомби погодило је амбасаду која се налазила 100 метара од њих. Америка и НАТО су већ били на мети оштрих критика због све већег броја цивилних жртава у бомбардовању спроведеном без одобрења Уједињених нација и уз енергично противљење Кине и Русије. Овог пута су напали симбол кинеског суверенитета у срцу Балкана. На другом крају града, Шен Хонг, кинески бизнисмен са добрим „везама", чуо је да је погођена амбасада. Одбио је да поверује. Свега неколико дана раније, отац га је звао из Шангаја и шалио се да би требало да паркира нови мерцедес у дипломатском комплексу где би био безбедан. „Позвао сам једног полицајца ког сам познавао и рекао ми је, Шен, амбасада је стварно погођена. Када ми је рекао да одмах да дођем, схватио сам да се то стварно десило, да је истина." Кад је стигао, на лицу места је владао потпуни хаос. Амбасада је била у пламену; особље прекривено крвљу и прашином искакало је кроз прозоре. Политичари блиски Милошевићу - против ког је две недеље раније међународни кривични трибунал у Хагу подигао оптужницу за злочине против човечности - већ су пристизали како би осудили бомбардовање као најновији пример НАТО варварства. „Нисмо могли да уђемо, било је много дима, није било струје, нисмо могли ништа да видимо. Било је страшно", рекао је Шен. Шен Хонг је изгубио блиске пријатеље током бомбардовања Спазио је културног аташеа, човека кога је познавао, који је везао завесe једну за другу да би се спустио кроз прозор са првог спрата. „Нисмо видели да је повређен, а ни он то није приметио. Тек кад сам се руковао с њим схватио сам да су ми руке обливене крвљу. Рекао сам му: 'Повређен си, повређен си!' - али кад је он то видео, пао је у несвест." Наредног дана Шен је сазнао да је двоје његових блиских пријатеља - недавно венчани новинари Хсу Сингху (31) и Жу Јинг (27) - страдало у експлозији бомбе која је погодила део амбасаде у ком су спавали. Овај млади брачни пар радио је за дневну новину Гуанминг (Просветљење) - званични лист Комунистичке партије. Хсу, дипломирани филолог који је течно говорио српски, бележио је живот у Београду током бомбардовања у фељтону специјалних репортажа названом „Живот под бомбама". Евакуација повређених из амбасаде трајала је до следећег јутра Жу Јанг је радила као уметничка уредница у одељку за оглашавање листа Гуанминг. Кад је сазнала за смрт ћерке, њена мајка је колабирала од жалости и завршила у болници, тако да је Жуин отац у Београд дошао сам по тело. Трећа новинарка, 48-годишња Шао Јунхуан из новинске агенције Синхуа, такође је погинула. Њен муж Као Ронгфеи је ослепео од експлозије. Војни аташе амбасаде, за кога се верује да је водио обавештајну ћелију у згради, враћен је у Кину у коми. Укупно је страдало троје људи, а рањено их је најмање 20. За Шена, ово је практично била објава рата. Наредног дана, он је повео протест на улицама Београда носећи транспарент на ком је писало: „НАТО: Нацистичка америчка терористичка организација". Била то најава свега што ће уследити. Троје новинара је погинуло у амбасади Свега неколико сати касније, почелa су да се устаљују два супротстављена наратива. Они су се током наредних месеци само учвршћивали и пружили темељ за оно како се о догађају - који и даље баца сенку на односе САД-а и Кине - прича и данас, од интернет форума до састанака америчких и кинеских званичника. Бомбардовање је покренуло разне спекулације, а није мањкало питања без одговора - недостајали су делови слагалице који су састављани како би се развила теорија о великој завери. О разлозима бомбардовања амбасаде расправљало се у неким од најцењенијих листова на свету. Али, како истичу бивши НАТО званичници, за 20 година на видело није изашао ниједан недвосмислен доказ који указује на оно у шта верује готово читава Кина, а Америка категорички негира - да је бомбардовање било намерно. У тим првим сатима пошто су пале бомбе, Америка и НАТО нису губили време да јавно саопште како се ради о несрећном случају. Кинески представник у УН-у, међутим, прогласио је то „ратним злочином" и „варварским чином". У Бриселу, портпарола НАТО-a Џејмија Шеја - чији је лондонски Кокни акценат био свакодневни глас рата - пробудили су усред ноћи и рекли да ће ујутро морати пред новинаре. Информације доступне у те ситне сате биле су оскудне, али он је понудио нека од првих објашњења за то што се догодило уз извињење. Борбени авиони, рекао је он са подијума за брифинг, „погодили су погрешну зграду". „То вам је као судар возова или саобраћајна несрећа - знате шта се десило, али не знате зашто се десило", каже он 20 година касније. „Требало је много више времена да се то утврди... Али било је од самог старта јасно да страна амбасада као мета није била део НАТО-овог плана." Отац новинарке Жу Јинг над њеним ковчегом у Београду Било је потребно више од месец дана да Америка пружи Кини потпуно објашњење: да је низ грешака довео до тога да кинеску амбасаду погоди пет бомби навођених џи-пи-есом. Једна је прошла кроз кров амбасадорове резиденције поред главне зграде али није експлодирала, највероватније му тако спасивши живот. Права мета, рекли су званичници, било је седиште Савезне дирекције за промет роба посебне намене (СДПР) - државне агенције која се бавила увозом и извозом војног наоружања и опреме. Сива пословна зграда је данас и даље на истом месту - стотинак метара од некадашње амбасаде. НАТО се испрва надао да ће бомбардовање трајати свега неколико дана, све док Милошевић не попусти. Али у тренутку кад је погођена амбасада Кине, бомбардовање је трајало већ шест недеља. У журби да се пронађе стотине нових мета да би се одржао континуитет ваздушних напада, ЦИА, која обично не учествује у одабиру мета, донела је одлуку да треба гађати зграду СДПР-а. Међутим, најмоћнија обавештајна служба у Америци каже да је користила лошу мапу. „Једноставно речено, један од наших авиона напао је погрешну мету, зато што су упутства за бомбардовање била заснована на застарелој мапи", рекао је амерички секретар за одбрану Вилијам Коен два дана после бомбардовања. Он је говорио о мапи америчке владе која изгледа није показивала праву локацију кинеске амбасаде, нити Савезне дирекције за промет роба посебне намене. Сви амерички обавештајци имали су информацију да се зграда СДПР-а налази у Булевару уметности 2. Употребљена је основна војна навигациона техника за приближно израчунавање координата зграде. Та техника била је толико непрецизна, изјавио је касније директор ЦИА Џорџ Тенет, да није смела бити коришћена за бирање мета за напад из ваздуха. Мапа показује локацију кинеске амбасаде, 350 метара од зграде СДПР-а Тенет је додао да због првобитне грешке, обавештајне и војне базе података коришћене за унакрсну проверу мета нису имале податке о локацији амбасаде, упркос чињеници да су многе америчке дипломате посећивале амбасаду. Да је било ко на терену посетио локацију коју је требало бомбардовати, затекао би ограђени комплекс и видео петоспратну зграду са оријенталним накривљеним кровом и зеленим црепом, бронзану плочу на којој пише да се ради о амбасади и огромну црвену кинеску заставу која се вијори на висини већој од 10 метара. Предњи део амбасаде је већим делом неоштећен Многима је било тешко да поверују у објашњења америчке Централне обавештајне агенције: најнапреднија војска света бомбардовала је земљу са којом седи у Савету безбедности и једну од најгласнијих противница бомбардовања НАТО због грешке у мапама. Кина је одбијала да га прихвати. За ову земљу, прича просто „није уверљива". „Кинеска влада и народ не могу да прихвате закључак да је бомбардовање било грешка", рекао је министар спољних послова америчком изасланику који је послат у Пекинг у јуну 1999. да објасни шта се десило. Али, зашто би Америка намерно напала Кину? Убрзо након свитања у суботу 8. маја 1999. године, Дејвид Ренк, амерички дипломата у Пекингу, устао је из кревета. Укључио је телевизор и пребацио га на ЦНН. Америчка информативна мрежа преносила је уживо снимке кинеске амбасаде из које куља густи дим у мрклом мраку Београда. Истог поподнева, на хиљаде незадовољних кинеских демонстраната окупило се испред зграде. Али Ренк је у том тренутку био прилично смирен. Назвао је надређеног, шефа политичког одељења. „Рекао сам, знаш, Џиме, ово је нешто најлуђе на свету." Дипломата је из резиденције пожурио у амбасаду на другом крају улице, где су амерички званичници покушавали да схвате шта се десило. Нешто је очигледно пошло по злу, али то мора да је била, сигурно је била, трагична грешка. „Било је савршено очигледно да се ради о несрећом случају какви се дешавају у јеку рата... Тада нисам мислио да ће то у будућности представљати озбиљан проблем. Очигледно јесте био озбиљан проблем, али не она врста конфликтног инцидента у који се све претворило", рекао је Ренк. Али у наредним сатима, постало је јасно на који начин ће реаговати кинеска влада и кинески народ. Кинески демонстранти марширају ка амбасади САД-а у Пекингу, 9. маја 1999. Ренк је почео да добија позиве од либералних кинеских пријатеља који су били саблажњени бомбардовањем. Амерички новинари примали су сличне позиве од кинеских контаката са про-америчким ставовима, који су изражавали неверицу и осећај издаје. Кинески државни медији већ су излагали недвосмислен наратив - бомбардујући кинеску дипломатску испоставу, Америка је прекршила међународни закон. „Језик који сам чуо да користе многи Кинези био је сасвим идентичан. Били су то, готово од речи до речи, исти изрази искреног беса", рекао је Ренк. Тог поподнева на улице Пекинга изашло је хиљаде студената. Окупили су се испред амбасаде и ситуација је убрзо ескалирала. „Повадили су комаде калдрме. Улице Пекинга нису пресвучене тротоаром, оне имају крупне плочице, а они су их вадили, разбијали и бацали их преко зида", рекао је Ренк. Један од студената баца камен на амбасаду Америке у Пекингу, 9. маја 1999. Комади бетона разбили су прозоре зграде у којој се шћућурило више десетина запослених, као и амерички амбасадор Џејмс Сасер. Нападнута су и уништена службена возила амбасаде. Порука је била јасна: бомбардовање је било намерно и, као што је гласио један слоган, „за крв Кинеза мора се платити у крви". Протести су се наставили наредног дана, са још више људи - према неким извештајима чак 100.000 њих - који су се стуштили на дипломатски кварт, бацајући камење, фарбу, јаја и бетон на британску и америчку амбасаду. „Осећамо се као таоци", рекао је тада портпарол амбасаде Бил Палмер заточен у једној од зграда. Демонстрације ових размера нису виђене у строго контролисаној Кини десет година, откако су студенти 1989. године предводили продемократску побуну на пекиншком тргу Тјененмен. Овај пут, бес није био усмерен на Комунистичку партију. Како се приближавала десетогодишњица од суровог обрачуна са студентима на Тјененмену, влада је морала да пронађе равнотежу између давања одушка јавном незадовољству и очувања контроле. У ретком телевизијском обраћању, потпредседник Ху Ђинтао изразио је подршку протестима, али је и упозорио да они морају да остану „у складу са законом". Амерички амбасадор Џејмс Сасер био је заробљен у амбасади четири дана док су трајали протести Бура незадовољства није била ограничена само на Пекинг. Масе су тог викенда изашле на улице Шангаја и других градова. У централом граду Ченгдуу, запаљена је резиденција америчког конзула. Веипинг Кин, тада осамнаестогодишњи студентски вођа на поморском колеџу у јужном граду Гуангжуу, рекао је да демонстранти нису били обавештени да се НАТО већ извинио за оно за шта је тврдио да је несрећан случај. „Влада је крила ову важну информацију. Нису нам рекли - и тако су млади, заправо сви, били веома бесни. Само смо желели да изађемо на улице и протестујемо против Сједињених Америчких Држава." Он је рекао да је студентима исправа речено да морају да остану у спаваоницама. Али 24 часа после бомбардовања, вођство универзитета рекло му је да им треба 30.000 студената на улицама око америчког конзулата - од којих је 500 било са поморског колеџа. Острашћени студенти извлачили су лутрију да би одлучили ко ће да иде. Трпани су у аутобусе и добијали саопштења за читање која су садржала крути званични језик емитован на државним медијима. „Дали су нам дуге реченице. Али на улици је јако тешко причати у дугим реченицама." Он је уместо тога одлучио да извикује пароле о злом НАТО-у и Америци. Веипинг Кин (десно) био је студентски вођа на универзитету у Гуангжуу 1999. године „Били смо млади и били смо бесни. Емоције су нам покуљале попут великог таласа", рекао је Кин, који данас живи у САД и критикује кинеску владу преко Јутјуб видео постова. Дејвид Ренк се сложио да је бес био аутентичан. „Мислим да не би било фер према кинеском народу рећи да тај бес произвео систем", рекао је он. „Огорчење је било право." Од раних 90-тих, Кина се упустила у организовану кампању да у народу побуди национализам и изложи их „патриотском васпитању". Наратив на ком се инсистирало у школским уџбеницима, факултетским учионицама и медијима био је да је Кина - дом велике и доброћудне цивилизације - потчињена и понижена пред западним силама. Бомбардовање амбасаде у Београду уклапало се у ту причу. „Бес који је осећао обичан Кинез мислим да може да се схвати само у том историјском контексту, да су вас учили да мрзите Запад", рекао је Питер Грис, професор кинеске политике на Универзитету у Манчестеру и експерт за кинески национализам. За Лиуа Минфуа - пензионисаног пуковника Народноослободилачке војске познатог по тврдокорним ставовима према Америци - бомбардовање амбасаде био је само део низа догађаја који доказују да је Америка повела „нови Хладни рат против Кине". „То је било потпуно намерно. Било је циљано, планирано бомбардовање, а не несрећни случај." Кина је за бомбардовање добила 28 милиона долара одштете од САД-а, али је морала да врати скоро три милиона долара за штету начињену америчком дипломатском поседу у Пекингу и на другим местима. САД је платила још 4,5 милиона долара породицама страдалих и рањених. Али какве су то активности могле да се одвијају у Кинеској амбасади у Београду? На дан бомбардовања, Душан Јањић, академик и заговорник етничког помирења у Југославији, био је на ручку у једном луксузном ресторану у центру Београда са човеком кога је сматрао добрим пријатељем. Рен Баокаи био је војни аташе у кинеској амбасади и Јањић каже да му је изненађујуће отворено причао о томе да Кина шпијунира НАТО, америчке операције и прати борбене авионе. Аташе га је позвао те ноћи на вечеру у амбасаду зато што је знао да овај воли кинеску храну. „А ја сам почео да се шалим: 'Ма дај, бомбардоваће вас, не долазим!'", присећа се Јањић. Али само је збијао неслане шале: није заиста мислио да ће НАТО гађати амбасаду. Јањић, међутим, није могао да стигне на вечеру, а те ноћи кад су пројектили погодили зграду, Рена је експлозија одбацила до таванице, а потом је упао у кратер који је направила бомба. Пронађен је у подруму у коми тек наредног јутра. Бивши официр војске Србије и Црне Горе стоји између рупе на крову и поду Кинеске амбасаде у Београду, 18. јун 2004. Пет месеци после напада, у октобру 1999. године, два листа - британски Обзервер и дански Политикен - сугерисала су да су активности којима је руководио војни аташе могле да доведу до намерног америчког бомбардовања. Наводећи изворе из НАТО-а, они су писали да је амбасада коришћена као станица за реемитовање у комуникацији Југословенске војске и због тога била скинута са листе забрањених мета. Америчка државна секретарка Медлин Олбрајт назвала је ту причу „бесмислицом", док је британски министар спољних послова Робин Кук рекао да „не постоји ниједан једини доказ" који би то поткрепио. Али, две деценије касније, Јенс Холсо, дописник Политикена за Балкан од 1995. до 2004. године, и Џон Свини, бивши новинар Обзервера а сада ББЦ-јa, рекли су да и даље стоје иза извештаја који тврде да је бомбардовање било намерно. Холсо каже да га је на истрагу најпре навело то што је Џорџ Тенет јавно изјавио да сателитски снимци нису показивали никакве знаке да се ради о амбасади - „није било застава, није било грбова, није било јасних обележја" - а истина је да су постојала сва три. Један од његових извора - на врло високом положају у данској војсци - био је спреман да званично и јавно потврди да је бомбардовање било намерно, рекао је он. „Онда се одједном предомислио и рекао да ако ми прозбори још коју реч о овоме не само да ризикује да добије отказ, већ и да буде кривично гоњен." Холсо је рекао да је у то време било очигледно да је постојала војна сарадња између Срба и Кинеза - и да је рођеним очима видео како војна возила улазе у Кинеску амбасаду и излазе из њих. Амерички званичници су за Њујорк Тајмс рекли да су после бомбардовања сазнали како је та амбасада била најзначајнија кинеска платформа за сакупљање обавештајних података у Европи. Рен Баокаи је преживео и касније добио чин генерала. Он је одбио интервју са ББЦ-јем, рекавши да је сада у пензији. Кинески амбасадор који је за длаку преживео напад, Пан Жанлин, негирао је у књизи коју је написао да је амбасада коришћена за реемитовање и да је Кина, у замену, добила делове америчког невидљивог ловца Ф-117, ког су српске снаге обориле у раној фази НАТО бомбардовања. Нашироко се верује да Кина заиста јесте дошла до делова авиона како би проучила његову технологију. Такође се спекулише да је Кина искористила ваздушне нападе НАТО-а да би тестирала технологију за откривање невидљивих бомбардера које је иначе немогуће открити. Али чак и ако су све те приче истините - остаје питање: да ли би Америка заиста ризиковала да намерно бомбардује амбасаду Кине? Консензус не постоји чак ни међу инсајдерима из бивше Југославије. Један бивши официр војне контраобавештајне службе рекао је за ББЦ како сматра да је бомбардовање било намерно и да је објашњење ЦИА-е смешно, док је један други, пензионисани пуковник, рекао да верује у причу Американаца. „Кад се деси нешто лоше, сви верују да мора да постоји неки тајни разлог за то - да се није радило о брљотини већ о теорији завере", рекао је бивши портпарол НАТО-а Џејми Шеј. „Мислим да је то потпуна глупост - било је то омашка у читању мапа и веома озбиљна грешка." Једног сунчаног дана крајем априла, више од десетине свежих букета цвећа нашло се уредно сложено крај спомен плоче, али је Шен Хонг и даље осећао потребу да их пресложи. Он редовно долази на место бомбардовања амбасаде, да укаже пошту пријатељима који су погинули. Али ових дана је тамо ретко сам. Аутобуси пуни кинеских туриста пристижу сваки дан да разгледају споменик и статуу кинеског мудраца и филозофа Конфучија који се налази у близини. Млади кинески пар, Жанг и Хе, дошли су у Београд на медени месец и одлучили да посете споменик. Отприлике су истог годишта као и Хсу Сингху и Жу Јинг кад су страдали 1999. године. „Овде је погинуло троје наших земљака. Знамо за то откако смо били деца и дошли смо то да видимо", рекао је Хе. Јанг, водич који предводи тридесетак средовечних кинеских туриста на двонедељној аутобуској турнеји кроз Балкан, рекао је да је локација амбасаде обавезна станица. „Нашу амбасаду су уништили Американци. Сваки Кинез зна за то." На месту некадашње амбасаде гради се један од највећих Кинеских културних центара у Европи Кина 1999. године није била економска, технолошка и војна сила каква је данас. Била је усредсређена на то да се обогати и спољна политика није била доминантна. Али 20 година касније, ова земља седи за главним столом са Американцима и њене амбиције широм света то одражавају. Локација амбасаде у Београду претвара се у Кинески културни центар који ће бити један од највећих у Европи. Тешко може да вам промакне симболика: поприште националног понижења и трагедије коју је изазвао Запад се изнова рађа, као светли споменик величанственој историји Кине. То је знак да Пекинг не планира скорије да заборави бомбардовање које му омогућује да Америку представи као империјалистичку суперсилу која жели да науди Кини. Дипломате које су радиле у Пекингу кажу да се овај догађај још увек редовно потеже у разговорима. Али чак и они који су позивали на моменталну одмазду 1999. године данас схватају да је права срећа да се реакција Кине није отела контроли: није убијен ниједан Американац. а споразум о компензацији омогућио је Пекингу да подвуче црту - мада веома танку - испод тог инцидента. „Били смо земља са најбржом стопом развоја, наша економија је сваке године расла двоцифрено. Да смо са тим тада застали због рата, много бисмо изгубили", рекао је Шен док се још једна група туриста приближавала спомен плочи. „По природи, ја сам радикалан. Увек сам више за рат него за разговор. Али када се данас осврнем, видим да су то добро урадили. Јер сада можемо да будемо на равној нози са Американцима." Додатно истраживање: Елен Ђин