Зашто данас више људи напушта домове и породице
Сваког дана 35.000 људи било је присиљено да напусти дом - један човек сваке две секунде . Тако је 2018. године број расељених лица досегао рекордних 71 милион а .
Укупно је 26 милиона људи пребегло из држава у којима су рођени, а интерно расељених је 41 милион. Око 3.5 милиона људи је затражило азил у некој страној држави - досад је то највећи број захтева према подацима уреда за избеглице Уједињених нација (УНХЦР). Због чега је толико људи присиљено да напушта породице, пријатеље и места у којима живе? Разарајући ратови Све више мушкараца, жена и деце напушта домове због сукоба, насиља, прогона и кршења људских права. Заправо, број расељених људи се током последњих десет година удвостручио, показују подаци УНХЦР-а, а због разарајућих ратова у Ираку и Сирији многе породице су морале да напусте заједнице из којих потичу. Сукоби у Демократској републици Конго (ДРК), Јемену и Јужном Судану, допринели су увелико том порасту, као и прелазак избеглица народа Рохинџа из Мјанмара у Бангладеш. Већина не постану избеглице Иако је велики део пажње усмерен на избеглице - људе који су присиљени да беже преко границе због сукова или прогона - већина расељених људи широм света заправо остаје унутар граница њихове земље. Ти људи који су напустили домове, али не и земљу, називају се „интерно расељеним лицима", то јест ИРЛ, а не избеглицама. ИРЛ често одлучују да не одлазе далеко, због тога што желе да остану близу дома и породице, или зато што немају средстава којима би финансирали прелазак преко границе. Али многа интерно расељена лица заврше на подручјима до којих хуманитарне агенције тешко долазе - као што су зоне конфликта - тако да се и даље ослањају на то да ће их њихове власти заштитити. Те власти су понекад разлог због којег људи беже или - услед ратног стања - не могу да обезбеде грађанима безбедно пребивалиште. Управо због тога, за Уједињене нације интерно расељена лица су „међу најугроженијим људима на свету". Колумбија, Сирија и ДРК су државе са највећим бројем интерно расељених лица. Међутим, све већи број људи напушта домове и због природних катастрофа, понајвише због „екстремних временских услова", како тврди Међународни центар за праћење расељавања (ИДМЦ) који искључиво прати кретање светске популације интерно расељених лица. Следећа највећа група расељених лица су избеглице. До краја 2018. било их је 25.9 милиона. Половину чине деца. Свако четврто избегло лице долазило је из Сирије. Најмању групу расељених лица чине тражиоци азила - они који су званично поднели захтев тражећи уточиште у некој другој земљи, али нису још добили статус азиланата. Године 2018. било их је 3.5 милиона. Најпогођенија места До краја 2018. године, Сиријци су постали највећа присилно расељена популација. Када се у обзир узму интерно расељени, избеглице и они који траже азил, укупно је 13 милиона Сиријаца истерано из домова. Колумбијци чине другу групу по величини - осам милиона је присилно расељено, показују подаци УНХЦР-а. Око 5.4 милиона становника Конга морало је да напусти дом. Ако погледамо бројке из прошле године, 13.6 милиона људи је било присиљено да напусти дом - и опет, углавном због сукоба. То је бројка већа од броја становника Мумбаија - најнасељенијег града у Индији. Од људи који су напустили домове током 2018. године, око 10.8 милиона су интерно расељена лица - што значи, једна од пет особа. Још 2.8 милиона је потражило безбедност изван земље, као новорегистроване избеглице или тражиоци азила. Само се 2.9 милиона људи од свих који су претходно напустили домове, вратило током 2018. на територије на којима су живели. Највећу светску популацију интерно расељених лица чине Етиопљани. Готово три милиона их је напустило домове прошле године - многи од њих бежали су од насиља међу етничким групама. Током 2018. су и сукоби у ДРК натерали 1.8 милиона људи да напусти дом, али остане у земљи. У ратом погођеној Сирији, више од 1.6 милиона људи постали су ИРЛ. Грађани Венецуеле су на врху листе оних који су током 2018. тражили азил у другим земљама, подневши 341.800 нових пријава. Хиперинфлација, несташица хране, политичка превирања, насиље и прогони навели су стотине хиљада људи из Венецуеле да напусте домовину. Већина их се иселила у Перу, док су неки отишли у Бразил, САД или Шпанију. Само прошле године је бише од 7.000 људи затражило азил у суседном Тринидаду и Тобагу - удаљеном само једанаест километара од обале Венецуеле. Тридесеттрогодишња Анијелис Рамирез једна је од хиљада расељених из Венецуеле који трагају за бољим животом на тим острвима. „Моја цела породица је у Венецуели, а ја сам дошла овамо како бих радила и помагала им", каже она. „Нисам могла да купим ни пар ципела за ћерку. Ситуација је таква да тамо није довољна минимална зарада." „Сада сам овде, у Тринидаду. Немам посао, само покушавам да продајем емпанаде [пуњено пециво]. Најважније ми је да моја ћерка заврши школовање." Протерани из домовине најчешће остају у близини Према подацима УНХЦР-а, готово 70 одсто избеглица на свету долази из само пет земаља: Сирије, Авганистана, Јужног Судана, Мјанмара и Сомалије. Већина Сиријаца је пребегла у Турску, а више од половине избеглица из Авганистана налази се у Пакистану. Многи становници Јужног Судана прелазе у суседни Судан или Уганду. Они из Мјанмара - највећим делом избеглице народа Рохинџа, протеране крајем 2017. - углавном су отишли у Бангладеш. Немачка која се не граничи ни са једном од земаља из којих одлази највише људи, дом је за више од пола милиона Сиријаца и 190.000 избеглица из Авганистана - што је последица њене „културе добродошлице" према избеглицама, започете 2015. Од тада је Немачка увела ригорознију политику пријема избеглица. Ако говоримо о терету који осећају земље домаћини, Либан има највећи број избеглих лица у односу на број становника. Свака шеста особа у тој земљи је избеглица, а највећи број их је дошао преко границе, из Сирије. Егзодус из Сирије довео је до пораста броја избеглица и у суседном Јордану, што ствара проблем обезбеђивања средстава. Према УН, око 85 одсто Сиријаца тренутно смештених у Јордану живи испод границе сиромаштва. Укупно једна трећина светске популације избеглица (6.7 милиона људи) живи у најнеразвијенијим земљама света. Многи одлазе да живе у огромним привременим камповима Велики број људи протераних из домовине завршава у претрпаним привременим градовима од шатора који ничу тамо где се за то јави потреба. Највећи на свету налази се у Кокс Базару, у Бангладешу, и ту сада живи пола милиона избеглица народа Рохинџа који су побегли од насиља у суседном Мјанмару. Због чега је толико људи присиљено да напушта породице, пријатеље и места на којима живе? Други по величини је Биди Биди на северу Уганде који удомљава четврт милиона људи. Тај камп је примио многе Јужносуданце који беже од грађанског рата удаљеног само неколико сати северно. Биди Биди, раније тек мало село, од 2016. се увећало и сада покрива територију од 250 квадратних километара - што је трећина територије Њујорка. Али Биди Биди се разликује од осталих избегличких кампова по томе што се његови житељи слободно крећу и раде, могу да се школују и доступна им је здравствена помоћ. Власти Уганде, познате по отворености према избеглицама, житељима Биди Бидија обезбеђују и земљу коју могу да обрађују и на којој могу да граде домове, омогућујући им да постану економски независни. Власти кампа такође намеравају да подигну школе, здравствене установе и другу инфраструктуру од чвршћих материјала, а све то у циљу стварања функционалног града. Међу житељима Биди Бидија су Хербат Вани, избеглица из Јужног Судана, и Луси, из Уганде. Тај пар се венчао прошле године. Хербат је захвалан на добродошлици с којом је прихваћен у Уганди након што је побегао од насиља. „Оног трена када доспете до границе и даље се плашите, али онда вас ти људи лепо дочекају - то је заиста било чудесно", каже он. „Искрено могу да кажем да је Уганда сада наш дом." Луси каже да Хербата уопште не посматра као избеглицу. „Он је људско биће, као ја", каже она. Међутим, упркос великим напорима власти, бројне недаће и даље постоје у Биди Бидију. Последњи извештај УНХЦР-а показује да залихе воде и хране нису довољне, здравствене установе и даље су прекривене церадама и нема довољно места, као ни школа, за многочлане породице које пристижу. Расељених би могло да буде све више Уз сукобе и насиље, прогоне и кршење људских права, природне катастрофе постају све заслужније за то што људи присилно напуштају домове. Само према подацима о интерно расељеним које су прикупили у Међународном центру за праћење расељавања, природне катастрофе сваке године доводе до све већег расељавања становништва, те тако премашују оружани сукоб као главни разлог за одлазак људи. Поред 10.8 милиона људи интерно расељених услед сукоба, прошле године је 17.2 милиона људи морало да напусти домове због катастрофа, и то понајвише због „екстремних временских услова", као што су олује и поплаве, тврде подаци овог центра. На основу података из прве половине 2019, стручњаци центра очекују да ће број људи који се селе због природних катастрофа, порасти на 22 милиона годишње. Масовно расељавање услед екстремних временских услова „постаје стандард", тврди се у извештају. Директорка центра Александра Билак је позвала светске лидере да уложе више средстава у покушаје да се умање последице климатских промена. Раније ове године, тропски циклони и монсунске поплаве истерале су многе у Индији и Бангладешу из њихових домова, док је циклон Идај донео хаос на југ Африке, усмртивши више од 1.000 људи и оставивши милионе житеља Мозамбика, Зимбабвеа и Малавија без домова. Идај је био „једна од најубојитијих временских катастрофа на јужној полулопти", кажу из Светске метеоролошке организације. Иако је тешко повезати било који појединачни догађај са глобалним загревањем, очекује ће екстремне временске непогоде све чешће погађати планету због климатских промена. Из Светске метеоролошке организације упозоравају да су физичке и финансијске последице глобалног загревање све снажније. Фан Ти Ханг, земљорадник из вијетнамске провинције Бен Тре, изјавио је за ББЦ да је промена климе у његовој земљи већ оставила „огромне последице" на пољима пиринча. „Кише је било мање него у протеклим годинама", каже он. „Због тога је много теже обрађивати земљу." „Сад годишње имамо само две жетве, уместо три, а није извесно ни да ће оне бити успешне." Како би остварио додатну зараду, он каже да заједно са осталим ратарима мора да ради као најамни радник или да пређе и на узгој стоке. Неки напуштају село и одлазе у град. Баш као и Фанове колеге ратари, многа интерно расељена лица одлазе у градове како би се заштитила од временских непогода и пронашла бољи живот. Али многа урбана подручја на свету не могу да понуде људима тражено уточиште. Људи који су се доселили у градове, често налазе заклон у недовршеним или напуштеним зградама и немају довољно хране и воде, као ни основне услове за живот. Због тога су лако подложни заразама и болестима, тврде у Међународном центру за праћење расељавања. Осим тога, тешко их је идентификовати и пратити, пошто се мешају са локалним становништвом. Поврх свега тога, неке од највећих градова на свету угрожава и глобални пораст температуре. Компанија Вериск Мејплкрофт која се бави анализом ризика, у извештају наводи да се готово сви (95 одсто) градови суочени с опасношћу од екстремних климатских услова налазе у Африци и Азији. Градови изложени највећем ризику су они који доживљавају највећи раст, а међу њима су и мегаградови попут Лагоса у Нигерији и Киншасе у Демократској републици Конго. Око 84 од 100 светских градова који доживљавају најбржи раст, суочава се са „екстремним" ризицима од пораста температуре и екстремним временским условима које доноси промена климе. То значи да се онима који долазе у урбана подручја бежећи од утицаја све загрејанијег света, лако може догодити да им животе опет нагло поремете последице климатских промена. Пишу: Луси Роџерс, Насос Стилијану, Шон Вилмот и Клара Гибур. Интервјуи на локацијама: Ашли Џон-Баптист, Оливија Лејс-Еванс и Рејчел Торн. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk