Криза северноатлантског арктичког кита: људи ризикују животе да би их спасили
Некада ловљени до саме ивице истребљења, Северноатлантски арктички китови сада се суочавају са новим човековим претњама које би могле да окончају врсту. Ово су људи који ризикују животе да их спасу.
За спасиоца китова Мекија Грина не постоји ниједан осећај на свету као кад види риболовачке конопце како спадају са заточеног кита. „Осећате се готово као да бисте могли да сиђете са брода и отрчите кући", каже он. „Као да сте скочили много високо - и сигурно нас чују миљама унаоколо јер се деремо и подврискујемо и потпуно се погубимо." Постоји, међутим, и друга страна медаље: времена кад је тим за спасавање китова „Кампобело" морао да се врати кући не могавши да се похвали неким нарочитим успехом. Такав је био случај кад су се вратили у Шипаган, рибарско село у Њу Брунсвику, после дугог дана проведеног на води. Три упетљана Северноатлантска арктичка кита недавно су виђена у крају и покренута је мисија спасавања. Надгледањем из ваздуха примећен је један од китова на око 65 километара од обале и Гринов тим је изашао на пучину. Довољно су се приближили животињи - која може да тежи и до 70 тона и нарасте више од петнаестак метара, отприлике дужине стазе за куглање - да виде рибарски конопац како му се обмотао око репног сужења и урезао дубоко у месо. Лоше време их је спречило да исплове добар део дана и упркос томе што је кит био у невољи, већ је почео да пада мрак и они су морали да се врате на обалу. „Знате да је тај кит и даље тамо напољу, да и даље пати", каже он. После више од недељу дана посла, тим је имао две мале победе - успели су делимично да ослободе два петогодишња мужјака, једног готово скроз увезаног риболовачком опремом која га је спречавала да користи реп при роњењу. Време и труд уложен у делимично спасавање показали су колико сложен тај посао уме да буде. Време у Заливу Светог Лоренса уме да буде ћудљиво. То је огромна водена област а китови проводе много времена испод површине, због чега их је тешко пронаћи. Посао је сам по себи опасан - „велика игра мачке и миша", каже Грин. „Морамо поприлично да им се приближимо. Опасно постане кад кит промени курс, удари у брод и претури га или ошамари репом." Пре две године, Гринов пријатељ Џо Хаулет страдао је кад га је ударио снажни реп арктичког кита непосредно након што је успео да га ослободи. Операције спасавања китова су опасне и спасиоци попут Мекија Грина су посебно обучени за то Хаулет, по звању ловац на јастоге, радио је на мисијама ослобађања са Грином више од 15 година и био је посвећен помагању китова и волео је адреналинско узбуђење које је осећао приликом спасавања. „Могли смо да радимо а да не причамо један с другим, толико смо се добро познавали", кађе Грин. „Склопили смо пакт - уколико се било шта деси - а знали смо да је опасно оно што радимо, и ако се било шта деси, наставићемо то да радимо без обзира на све." 'Људи то не би трпели' Северноатлантски арктички китови су попут тенкова у води - тешки, широки и збијени. Такође су знатижељне, акробатске животиње, које можете да видите како нагло израњају из воде и ударају је репом. Вековима су били уносни плен за ловце на китове. У Средњем веку су их ловили Баски. Касније је њихова маст помогла да се распламса Индустријска револуција, кад је уље од китова коришћено за подмазивање фабричких машина. Литограф Керијера и Ајвса како ловци на китове нападају арктичког кита Почетком 1890-их, комерцијални ловци на китове ловили су арктичке китове у Атлантском океану скоро до њиховог истребљења. Сада се њихово станиште преклапа са високо индустријализованим деловима океана који се протежу од Флориде до Њуфаундленда. То је више од 1.000 миља обале са густим бродским саобраћајем и економски важним комерцијалним риболовачким центрима. Већину данас убијају бродови и риболовачка опрема. Тупи ударац пловила може да му сломи кост и разбије лобању и кичму. Ране од пропелера умеју да зађу дубоко у месо. Истраживачи су документовали случај једне женке арктичког кита, излечене од пропелерских рана које је задобила још као младунче, за коју се сматра да је умрла од инфекције кад је затруднела 14 година касније а њени стари ожиљци попуцали док је расла. Упетљавања умеју да изазову споре делимичне ампутације и сакаћења, а китови који не могу сами да се ослободе конопаца могу месецима да вуку тешку опрему за собом. На крају могу да се удаве или угину од глади. „Да се ово дешава на копну, људи то не би трпели", каже Тоња Вимер, биолошкиња при Друштву за помоћ морским животињама (Марс), у Халифаксу, у Калифорнији. Арктички китови у покрету Деценијама су арктички китови проводили лета у Заливу Фанди на канадској источној обали. Поуздано пребивалиште олакшавало је примену мера очувања како би се направило места за китове. Гринова колегиница Мојра Браун је 2003. године, у сарадњи са бродском индустријом и канадском владом, успела да преусмери бродске линије око великог дела хранилишта и мрестилишта у заливу - што је први пут да се су се међународне бродске руте помериле како би се помогло некој животињској врсти. Сматра се да је ова мала измена руте смањила ризик од судара са бродовима за читавих 90 одсто. Између 2000. и 2010. године, популација арктичких китова порасла је са око 350 на готово 500. Али онда су китови почели да мењају навике - и њихова популација почела је драматично да опада. Данас се процењује да их на свету има нешто више од 400. Овог јуна страдало је шест арктичких китова, што је поразило мрежу научника и конзервациониста који су радили на спасавању китова од истребљења. Још два су пронађена мртва у јулу. Мало је вероватно да су то једине жртве, каже Кети Мериман, биолошкиња која ради са канадским федералним министарством за риболов. „Из разноразних разлога знамо да кад видимо мртвог арктичког кита вероватно има и других које не видимо", каже она. „Вероватно можемо да сматрамо да их има двоструко више." Једна од мртвих животиња био је Панкчуејшн - матријарх међу китовима ког су истраживачи пратили скоро 40 година. Врста је изгубила баку - кита који је на свет донео осам младунчади и - са само око 100 преосталих женки способних за рађање - сваку бебу коју је могла још да има за живота. Оно што знамо о њеном животу показује нам колико је тежак опстанак ове врсте. Панкчуејшн је преживела пет различитих упетљавања и носила ожиљке великог броја судара са мањим пловилима, укључујући ожиљке од пропелера на левом боку. Потврђена је или претпостављена смрт троје њених потомака од тешких упетљавања или судара са бродовима. Зашто се то дешава сада? Научници већ неколико година знају да су неки арктички китови почели да проводе лета у водама северно од Залива Фанди. Четрдесетак арктичких китова је 2015. године примећено у Заливу Светог Лоренса и од тада све чешће посећују ту област. Сматра се да китови прате веслоношце — сићушне љускаре који чине основу њихове исхране - како се њихова заступљеност мења услед климатских промена. Арктички китови такође рађају мање младунчади, што може да има везе с тим да не добијају довољно хране. Померање њиховог станишта све их више ставља на путање бродова и риболовачке опреме - али морала је да се деси катастрофа да би канадска влада обрати пажњу. Године 2017. потврђена је смрт 17 арктичких китова, њих 12 у канадским водама. И Хаулет је погинуо истог лета, привукавши пажњу света на то колико је опасан посао спасавање китова. „Био је то савршени спој сваког могућег језивог исхода који су се сви десили истовремено", каже Вимер. „Био је то, дакле, тренутак када се очигледно упалила сијалица код некога код кога је требало да се упали." Вулверин, деветогодишњи мужјак арктичког кита, лежи мртав на плажи у Њу Брунсвику у јуну. У августу исте године, после смрти више од девет китова, влада је предузела неке мере, укључујући ограничење брзине за велике бродове, у деловима Залива. Од тада је она наставила да успорава бродове и затвара неке области за риболов како би направила места за китове. Такође, влада врши надгледање из ваздуха како би пратила китове и пружала подршку мисијама спасавања, а помаже и при некропсијама. Организације као што су тим за спасавање китова „Кампобело" и „Марс" - које раде са ограниченим буџетом и ослањају се умногоме на добровољце - спроводиле су већину морских реакција на источној обали. Оне воде мисије распетљавања арктичких и других китова и одговарају на стотине позива годишње поводом насуканих или мртвих морских животиња. Сада је почело да им стиже још федералних средстава. Грин је успео да замени стари владин брод из суфицита који је Кампобелов тим користио за спасавања од 2002. године - што је било унапређење опреме у вредности од 230.000 долара. „Тражили смо ово годинама, деценијама вероватно, како бисмо повећали способност реакције - за све врсте реакција - и било је тешко, све док нас није настала катастрофа", каже Вимер. Шта још, дакле, мора да се уради? „Није просто као само рећи не пушите, вежите појас или користите безоловни бензин", каже Шон Брилијант, из Канадске федерације за дивље животиње. „Не можемо да окончамо бродски саобраћај у Заливу Светог Лоренса. Не можемо да окончамо рибарење у Заливу Светог Лоренса. Где је онда тај компромис и шта ће функционисати?" Брилијант и други раде са локалним рибарима на истраживању нових рибарских технологија и метода који би могли да спрече упетљавања. Северноатлантски арктички кит израња на површину у Заливу Фанди Неки су подразумевали експериментисање истраживача са стварима као што су риболовачка опрема без конопаца за риболов јастога и краба на њиховима бродовима. Та технологија, која би везала риболовачке конопце за дно океана док они не треба да се отпусте, могла би да буде од велике користи, али још је годинама далеко. И даље је сувише пипава и скупа да би се користила нашироко и поуздано. Друге могућности су „слаби" конопци који би се покидали под одређеном количином притиска, олакшавши киту да се сам ослободи, или коришћење подводних микрофона који би олакшали праћење китова. „На крају ће помоћи комбинација свих тих ствари. Не постоји један сребрни метак", каже Филип Кормијер, чија инжењерска компанија Корбо ради на бројним пројектима, укључујући и рибарење без конопаца. Успоравање бродова и даље је најбоља опција за избегавање смртоносних судара - сведени експерименти за упозоравање китова на оближња пловила били су неуспешни јер изгледа да им је тешко да чују бродове који се приближавају - али успешније правовремено откривање китова унапред могло би да помогне морепловцима. Риболовачки бродови за лов на крабе на сувом доку у Шипагану, у Њу Брaнсвику Брилијант каже да је влада донела неке „тешке и непопуларне одлуке" затворивши велика водена пространства за комерцијално рибарење и успоривши бродски саобраћај - што представља отежавање рада важних индустрија. „Далеко смо догурали", каже он. „Али са неким одлукама би свакако могло да се оде још даље." Арктички китови су се показали као истински отпорна врста. „Увек ме одушеви колико су жилави ти китови, после каквих удараца успевају да се поврате", каже Грин. „Имате арктичке китове са пола репа или којима недостаје пераје. Они су стварно жилави. Има један који се зове Радијатор с ожиљцима од пропелера дуж читавих леђа - заиста је био самлевен - а он је и даље активан." Упркос многим притисцима на њихову популацију, рођено је седам нових младунаца ове године. Није баш демографска експлозија, али довољно да улије мало наде. Брилијант каже да верује да китови и људи могу да живе једни крај других, „кад бисмо могли са њима да се нађемо негде на пола пута." „Они макар раде све што могу да опстану. Сад ми морамо да урадимо наш део посла да бисмо престали да их убијамо а да нам то чак није ни намера." .