„Није био срећан док ме није имао само за себе“
Кадa су две жене писале о томе како су биле жртве „плинске светлости" - партнер злостављач их је навео да посумњају у сопствени здрав разум - многи читаоци, и мушкарци и жене, јавили су нам се са сличним искуствима. Овде њих троје објашњавају колико су се изоловано осећали.
„Мислила сам да нешто није у реду са мојим памћењем." Преселила сам се из јужне Енглеске у мало шкотско село да бих била са љубављу мог живота, згодним и шармантним човеком уз кога сам се осећала живљом и посебнијом него што сам мислила да је то могуће. Непосредно пре селидбе, пријатељица ми је рекла да мисли да мој дечко неће бити срећан све док ме не одвуче негде у недођију, далеко од свих, да би могао да ме име само за себе. У то време сам се томе само насмејала, али се испоставило да није могло бити истинитије. Испрва је био крајње пажљив према мени. Био је често одустан јер је радио као возач камиона, али ме је звао свако јутро, током читавог дана и пред спавање. Мислила сам да је то баш лепо од њега, али сам почела да примећујем да је веома нерасположен ако пропустим да се јавим зато што сам била у купатилу или у продавници. Фитиљ му је био све краћи кад сам му причала да сам почела да стичем пријатеље, што је доводило до честих свађа преко телефона. Једног дана када је отишао на посао, једна жена из села ме је питала да ли бих волела да свратим код ње на чашу вина. Провела сам тамо пријатно вече. Кад сам се вратила кући, на мом мобилном телефону било је неколико пропуштених позива и прегршт текстуалних порука. Оставила сам га код куће и заборавила на њега. Испочетка ме је у текстуалним порукама питао зашто се не јављам, да би то полако прерастало у језиве увреде, оптужбе да сам са другим мушкарцима и томе слично. Нисам могла да верујем шта читам - дошло је изнебуха. Послала сам му поруку објаснивши му где сам била. Одмах ме је назвао и викао на мене 10 минута, не дозволивши ми било шта да кажем. После тих свађа осећала сам се грозно, а он би ме кривио за то што не може да се сконцентрише или спава јер брине због мене и стога представља опасност на путу. Али би ми након тога слао велике букете цвећа и ја сам се осећала захвално што више није љут на мене. Живела сам у непрестаном стању збуњености и бриге, никад не знајући шта сам скривила да га наљутим и бринући се да је доживео саобраћајну несрећу. Једном другом приликом, кад је био код куће, ишла сам нашом улицом ка кући кад је фармер који је власник земље застао да ми се јави. Наслонили смо се на ограду фарме и дуго разговарали, дивећи се предивном пејзажу око нас. Кад сам ушла у кућу, мој дечко је седео у фотељи и само зурио у мене. Упорно је негирао да нешто није у реду, али је одбијао да разговара са мном и само зурио у мене. На крају је рекао да зна шта се све време дешава - да правим будалу од њега и да га варам са фармером! Нисам могла да верујем својим ушима, али он није хтео да ме саслуша. Ускоро сам престала да се виђам са пријатељима из села. Нисам се усуђивала да излазим увече зато што био ме звао на фиксни како би проверио где сам. Није волео ни што одлазим да радим, тако да сам углавном била осуђена на то да време проводим код куће усред недођије. На неки начин то ми је представљало олакшање зато што нисам морала да се претварам пред људима да је све у реду. Наредних девет година провела сам ходајући као по јајима, никад не знајући да ли радим нешто погрешно у његовима очима. Његова најтежа казна била је покушај самоубиства. Урадио је то више пута после неке свађе, што је у потпуности уништило моје самопоуздање. Била сам самоуверена, самостална особа кад смо се упознали, а кад ме је не крају оставио од мене је остала само празна љуска. Покушавао је и да ме убеди да сам полудела тврдећи да сам рекла ствари за које поуздано знам да нисам. Национални СОС телефон звони у празно Лекар који осећа бол својих пацијената Безазлене ствари, као кад сам направила пасту болоњез а он би ме оптужио да сам убацила шаргарепу у сос само да бих му напакостила, иако сам кувала строго по рецепту као и сваког другог пута. Или би тврдио да нисам поспремила собу, иако јесам, а онда бих је поспремила поново. Гледани појединачно, ови инциденти делују глупаво и тривијално, али он је био толико убедљив да бих почињала да сумњам у саму себе. У ствари сам мислила да нешто није у реду са мојим памћењем. Више нисам могла да се свађам. Нисам могла да се натерам да смислим добар одговор зато што су његови аргументи били крајње ирационални. Било ми је лакше само да се сложим. Постала сам тиха, досадна особа - само сенка некадашње ја. Шта је „плинска светлост"? Нисам више ни личила на себе - није волео да идем на шишање зато што сам имала мушког фризера, тако да сам сама почела да се шишам. Престала сам да носим шминку или штикле. Кад бих обукла нешто лепо, „сређивала сам се" за некога. Морала сам добро да промислим о свему што радим. Пре тога сам била самоуверена, увек весела, стално сам се смејала. Ако бих се насмејала нечему на телевизији, он би се наљутио - мислио је да се смејем њему. Научила сам да не будем срећна. Пријатељи су ми говорили: „Како, за име света, можеш?" Али то је био једини начин да изађете на крај с тим. Ако не дозволите себи да будете срећни, оно што вам се дешава не може да вас повреди или узнемири. Кад се данас осврнем, увиђам да то нема много смисла. Двапут сам неуспешно покушала да га оставим. Али углавном сам се осећала као да ми је суђено да останем с том особом, а одрекла сам се сувише тога да бих била с њим. Надала сам се да ће се све преокренути и да ће на крају све бити у реду - али никада није било. То је помало као са псом према коме се не опходе добро - он и даље остаје веран особи која га храни. Оног дана кад ми је рекао да се растајемо, помислила сам да сам набола премију, али је неколико месеци касније одлучио да ипак поново треба да будемо заједно. Кад сам одбила, покушао је да ме намами назад у кућу. Било је то прилично страшно. Имао је мисију - ако он не може да ме има, неће ме имати нико. Плашила сам се да ће обоје да нас убије. Провела сам око три године кријући се од њега, непрестано се селећи. Потпуно сам нестала са лица Земље. Нисам била свесна да ће ми бити потребне године да поново будем она стара ја и поправим штету коју ми је направио. Никад му нећу опростити и ову причу причам у нади да ћу помоћи неком другом. Кaролина, Велика Британија „Као мушкарац, имам утисак да морам да ћутим о томе" Драго ми је да је злостављање овог типа почело да се схвата много озбиљније. Зато што, иако су нека друга злостављања која сам доживео са супругом била дуготрајна, психолошко злостављање, посебно у облику „плинске светлости", вероватно је било најгоре од свега. Требало ми је много терапије да бих га преболео. И даље се сећам свега што се десило, чак и ситних детаља, као оно кад је окачила слику у главном ходнику нашег стана и кад сам јој споменуо како лепо изгледа, она је инсистирала да је слика тамо већ две недеље и да сам глуп што је нисам приметио раније. Било је то крајње очигледно место, зато што ју је окачила тамо где се дневна соба спаја са ходником. Можете јасно да је видите из два дела стана. Нисам могао да верујем да бих тако дуго пропустио нешто толико очигледно. Сличне ствари почеле су да се дешавају све чешће и чешће. Звала би ме на посао и говорила да нешто није у реду, да морам да дођем кући - а онда, кад дођем, говорила би ми да није требало да одлазим с посла и понашала се као да ми је реакција била претерана. На крају сам и изгубио посао због тога. Испланирао бих нешто са пријатељима, али би непосредно пред мој одлазак направила неки проблем тако да не могу да одем. Онда би рекла: „Ох, зар није требало да идеш?" Више ништа нисам могао да планирам, било велико или мало. Почео сам да се плашим последица свега што радим, зато што нисам желео да будем кажњен. Угојио сам се и пао у депресију, али сам и даље имао ту узалудну жељу да све функционише. Некада би ствари ескалирале и онда би почела физички да се разрачунава са мном, али су ме васпитали да не дижем руку на жену, тако да јој нисам узвраћао. Сматрао сам да из тога не би произашло ништа добро. Превршило је сваку меру кад ми је угрозила живот. Свађали смо се док смо се возили и она је намерно слупала кола. Срећом па наше дете није било с нама. Тада сам знао да морам да изађем из те приче. Откако сам изашао из везе било је неколико непријатних ствари са којима сам морао да се суочим зато што сам мушкарац. Помоћ за мушкарце који изађу из злостављачке везе готово је непостојећа. Док сам био у процесу одласка, нисам могао да добијем помоћ у свратишту, тако да су ме често упућивали на склоништа за бескућнике. Будући да сам истовремено покушавао да из ситуације извучем и наше веома младо дете, то није била опција. На крају смо завршили живећи са породицом. А онда је ту осуда друштва. Осећам се као да морам да ћутим о томе зато што многи људи, чак и потенцијални нови партнери, злостављање доживљавају као нешто поводом чега сам ја, као мушкарац, „морао нешто да предузмем" - као да би све било у реду да сам само ударио руком о сто. То некад делује само као наставак исте врсте злостављања. Двејн, Сједињене Државе „Све ми је узео" Ствари су кренуле наопако још на венчању. Стари аутобус којег је изнајмио да превезе наше госте није се појавио - покварио се, тврдио је. На пријему, сазнала сам касније, тражио је од наших гостију новац, говорећи им да још увек мора нешто да плати а не жели да ми упропасти дан. Упознали смо се преко интернет странице за парове годину дана раније. Он је био удовац и рекао ми је да му недостаје његово дете, које живи са породицом покојне жене. Било ми га је жао, деловао је као добар момак. Извођач радова у ИТ сектору, био је великодушан и старао се о мени, преузимајући на себе ситне, досадне животне обавезе, као што су осигурање за кола или набавка мојих лекова. Убрзо сам сазнала нешто што ме је шокирало. Његова жена није умрла годину дана пре него што смо се упознали, као што ми је рекао, већ само шест недеља раније. Извинио ми се због тога. Био је несрећан и усамљен. Некако сам му опростила. У томе и јесте суштина брака, зар не? Успео је да ме отуђи од свих мојих пријатеља и колега. Рекао ми је да му се једна моја пријатељица набацивала, тако да смо почели да је избегавамо. Друга пријатељица ме је „искоришћавала", тако да треба да прекинем контакт и с њом. Или му се није излазило зато што је нерасположен, или зато што није добио плату, па смо остајали код куће. На крају сам увек урадила како он хоће, да бих га одобровољила. Али брзо смо дошли у фазу да шта год да урадим, ништа није довољно добро. Кад му је понуђен узбудљив нов посао у Шпанији, напустила сам свој добро плаћени посао и момци за селидбу су спаковали наше ствари. Али дошло је до одлагања - уплате нису стизале, уговори се нису поштовали. Никад ништа није била његова кривица. Мој штек за црне дане се истањио. Покушала сам да му помогнем да среди своје финансије, али сваки пут кад је требало да се нађем са рачуновођом или адвокатом, нешто би се испречило: дошло је до неспоразума, неко се разболео или доживео несрећу - неколико њих је чак умрло, рекао ми је. Ништа није имало смисла, мислила сам да губим разум. Била сам веома депресивна и размишљала сам о самоубиству. Он није урадио апсолутно ништа да би ме одвратио од тога. Да сам умрла, сада схватам, могао би да намири дугове од моје пензије. Је ли то цена коју је ставио на моју главу? Често би одсуствовао данима, отишавши негде мојим колима. На моје име почеле су да стижу казне за неплаћени паркинг. На врата су почели да ми куцају судски извршитељи, захтевајући новац за разне друге неплаћене рачуне - отварао је кредитне картице на моје име. Испоставило се на крају да аутомобил уопште није осигуран. Кад сам га суочила са тим, рекао је да је у питању неспоразум, сигуран је да је платио. Покушала сам да сакријем кола од њега, али их је нашао. Рекао ми је да су га повредиле моје лажи: зашто му нисам рекла где су паркирана? Рекао ми је да не може више да разговара са мном зато што нисам на његовој страни. Осећао се као да је сам самцијат на читавом свету - а и за то сам ја била крива. Једног дана када се вратио са једног од тих путовања, заборавио је торбу у колима. У њој сам нашла писмо друге жене. У њему је писало да га воли и да јој је жао што нема кућу. Нема кућу? Имао је неколико кућа - једну смо изнајмљивали у Шпанији а у једној је живео са рођеном женом. Попела сам се уз степенице, а он ме је тамо чекао. Тражио је да му вратим торбу. „Нећу", рекла сам. Заврнуо ми је руку и прибио ме уза зид. Мој пас је подигао уши и почео да режи на њега, што никада пре није радио. Пустио ме је. Избезумљена, узела сам пса и одвезла се до канцеларија моје пријатељице у Лондону. Кад је изашла да ме дочека, рекла је: „Свесна си да носиш пиџаму, зар не?" Нестао је пре шест месеци. Све ми је узео. Изгубила сам приходе, кредит и, накратко, здрав разум. Не могу чак ни да повратим ствари - мислила сам да су отпремљене за Шпанију, али су заправо све време биле у складишном претинцу и дате на аукцију. Не могу да се вратим старом животу, не могу да објашњавам људима шта се заиста десило. А ко би ми и поверовао? Ако га познају, рећи ће: „Али он је један тако фин човек." Паметно је рачунао на моје слабости и моју добро природу. Темељно ме је уништио - натерао ме је да посумњам у сопствени здрав разум. Кад сам отишла у полицију, рекли су ми: „Сви лажу, ми ту ништа не можемо." А нове лажи су само излазиле на видело. Његова мајка се изненадила кад сам је позвала - рекао јој је да сам у болници у Немачкој, након што сам покушала да извршим самоубиство. Позајмила му је хиљаду фунти да би платио моје лечење. Кад сам пронашла једну од његових других жена, била је ужаснута. Рекао јој је да сам му ментално неуравнотежена сестра, која има строгог мужа. Планирали су да почну да живе заједно. Не знам где је сада, али плашим се да је пронашао нову жртву. Волела бих да могу да је упозорим, али нико неће да ме слуша. Естер, Велика Британија Сва имена су измењена Илустрације: Кејти Хорвик Интервјуи: Вибеке Венема