Aца Радовић, дерби и насиље у спорту: Убиство које ништа није променило
Тај 30. октобар 1999. године почео је као сваки други.
Александар Аца Радовић је имао 17 година када је убијен током 113. дербија Ишло се у школу, на факултет и на посао, али су многима мисли биле окупиране 113. вечитим дербијем између Партизана и Црвене звезде. Јер дерби је дерби, празник. Меч на стадиону ЈНА боље је почео по црно-беле - Саша Илић је већ после 16 минута затресао гол највећег ривала. Који трен касније, 30. октобар више није био празник, већ датум који ће сви по злу памтити. Са јужне трибине стадиона Партизана полетеле су бродске сигналне ракете ка северу, а једна је у врат погодила седамнаестогодишњег Александра Радовића из Опова. Баш њега, усред масе од неколико десетина хиљада људи, и баш у врат. Радовић је убрзо преминуо, а меч је настављен као да се ништа није догодило. Партизан је победио са 2:0. Од тада је прошло више од 20 година и доста људи је страдало у навијачким сукобима. Али је Аца Радовић остао једини који је живот изгубио на стадиону, иако је само отишао да гледа фудбал. „Наш народ каже да време лечи све, али овде није тако... Све је теже како време пролази", каже за ББЦ на српском Томислав Радовић, отац убијеног Александра. Породица Радовић и даље живи у Опову, селу код Панчева, где је годинама организован меморијални турнир у фудбалу „Аца Радовић" „Дај, бре, Ацо..." Томислав Радовић данас има 73 године. И даље живи у Опову, месту надомак Панчева. Како каже, одувек је био навијач Звезде, због које је чак знао да возом из Сарајева - где је служио војску - запуца за Београд, одгледа утакмицу и одмах се врати. „Водио сам Ацу од малих ногу на европске утакмице и на дербије. Кад је кренуо у гимназију почео је да иде без мене... Мислио сам се што бих му бранио, нека иде, и ја сам ишао", наводи. „Тог јутра, око 10 сати, Аца је тек устао, протезао се... „Рекао сам му дај, бре, Ацо, немој на дерби, иди на своју утакмицу. Одговорио ми је - а морам, дерби је то. Тад сам га видео последњи пут". Недалеко од стана породице Радовић налази се терен ФК Омладинца у којем је Александар тренирао фудбал. „Почео је у то време да игра за први тим и тог викенда су имали утакмицу у Вршцу или Пландишту", присећа се Радовић. „И тренер и председник клуба су га молили да не иде на дерби, али нису успели да га убеде. Отишао је са пет, шест другара из Опова". На 131. вечитом дербију био је и Марко Ловрић - Радовићев друг из гимназије и навијач Партизана - и то на јужној трибини, одакле је испаљена ракета која је убила његовог друга. „После првог гола чули смо гадно шиштање и имао сам утисак да ми је нешто прошло поред увета, али нисмо видели јер смо били окружени димом", прича Ловрић. Како каже, тек када се дим спустио било је јасно да се десило нешто озбиљно. „Прекопута, на северу, видели смо велику рупу међу навијачима и помислили да су се међусобно потукли. Убрзо се прочуло да је неко убијен. „На тренутак сам се забринуо, знајући да су тамо неки моји пријатељи, али пошто смо мислили да се то догодило у тучи забринутост ме је одмах прошла - Аца није био из те приче", наводи тридесетшестогодишњи Ловрић. По доласку кући сазнао је да му је страдао пријатељ. „Доктори су ми рекли да му није било спаса", кратко каже Томислав Радовић, успевајући некако да процеди речи. „Погођена је главна артерија. Момак који га је са трибине изнео на атлетску стазу рекао је да је Аца одмах био мртав". Томислав Радовић има 73 године. Како каже, време у овом случају ништа није излечило Јавни ред и мир После убиства Радовића приведене су и саслушане 154 особе. У истрази је утврђено да су навијачи Партизана у Грчкој купили бродске ракете и прошверцовали их у Србију. На утакмицу су донете клупским аутобусом, у торбама прве екипе, да би кроз прозор свлачионице црно-белих биле додате навијачима. Надлежни су тада утврдили да је ракете у рукама имало 12 навијача. Међутим, судски поступак није тачно утврдио ко је испалио баш ону ракету која је погодила Радовића, а навијачи су на крају оптужени за изазивање опште опасности - не за убиство. „Очигледно је да то кривично дело није било квалификовано како треба", каже Радовић. „С обзиром на то да је очигледно реч о убиству које не застарева, верујем да би случај и данас могао поново да буде покренут. Мизерне су казне изречене". Међу оптуженима је био и економ Партизана који је одговарао за саучесништво, а на крају је осам људи осуђено на затворске казне од осам до 23 месеца. Мајк Халкијевић осуђен је годину дана и једанаест месеци; Ненад Kецојевић, Зоран Живановић Чеги, Часлав Kурандић и Мирко Урбан на по годину и по, Александар Алексић на 20 месеци, док су Драган Петронић и Срђан Шалипуровић осуђени на по пола године. „Нисам сигуран да су одслужили ни то што су добили", каже тихо Радовић. Професионалци Драган Коковић, социолог спорта Био сам на тој утакмици, делом да бих баш посматрао навијаче којима сам се бавио. Долетело је са друге стране, убило момка тамо. Не сећам се ничега више. Насиље у спорту је само сегмент насиља у друштву. Просто речено, како ми Срби кажемо, оно се накалемило на проблеме друштвеног насиља, с тим што је ту добило видљивији облик. Почело је сломом система вредности, али се насиље на стадиону не може објаснити само тиме. Постоји више модела због чега долази до насиља - један су „професионални навијачи" који то изаберу као професију и уместо етике рада одају се само навијачким страстима, па питање катарзе коју они доживе на стадиону, па модел ритуализма на стадиону, модел досадне егзистенције коју решавају насиљем... Један од проблема је свакако то што је Закон о спречавању насиља на спортским приредбама само мртво слово на папиру, а када навијачи нешто направе одмах, пре било кога, дођу њихови адвокати... Држава мора да реши то питање. Потпис на гробу Аце Радовића у Опову Мучнина Александар Радовић је сахрањен у Опову, а на сахрани су били први тим и управа Звезде. „Наредних десет година сам сваког 30. октобра одлазио на стадион ЈНА, палио свеће и носио цвеће на место где је Аца убијен. Партизан ми није правио проблеме око тога", истиче Радовић. Из табора вечитог ривала су га неколико пута звали да дођу у Опово и изјаве саучешће, додаје. „Одбијао сам их, али сам на крају прихватио. Дошли су Бјековић, Зечевић и још један функционер клуба, неки Македонац", наводи Радовић. „Тада још није било обелодањено како су те ракете доспеле на трибину, а они су рекли да клуб нема никакве везе са тим". Меморијални турнир у фудбалу Аца Радовић одржаван је у Опову наредних 17 година - колико је Радовић имао кад је убијен. Међу екипама које су учествовале, био је и састав његових школских другова. „Након тог догађаја више нисмо били исти... Превелика је то ствар са којом треба да се носиш, када имаш 17 година", каже за ББЦ Драган Ћериман, Радовићев школски друг. Требало је да и он тог дана буде на стадиону ЈНА, али је ипак одлучио да не оде. „Сећам се и првог дана у школи после тога, тренутка када сам се први пут суочио са призором празне клупе у којој је седео", каже тридесетседмогодишњи Ћериман. На вечити дерби није отишао од 1999. године, иако је до тада био редован. „Ево сад сам ја отац и не знам која сила би ме натерала да пустим децу на дерби", истиче. Радовићево убиство је имало огроман утицај и на Ловрића, који је тек 14 година касније почео опет редовно да долази на утакмице. Уместо тога, са пријатељима је одлазио на рочишта. „Били смо пар пута, после нисмо ни могли од мучнине коју је то изазивало… Утисак је могао да се опише у изреци - врана врани очи не вади", каже он. У кући Радовића и даље стоје Звездина обележја Мишић, Татон, Ивковић, Јукић - хронологија навијачког насиља У српском спорту, а поготово фудбалу, било је доста случајева насиља који немају никакве везе са оним што се дешава на терену. Ово су неки од случајева који су изазвали највећу пажњу јавности и медија: Поред свега тога било је и безброј сукоба на стадиону или око њега, али Коковић истиче да не треба све навијаче стављати под исти кош. „Постоје четири категорије - прво иду они који само воле да гледају фудбал, након тога постоје навијачи који навијају за Звезду или Партизан, па хулигани и на крају криминалци", истиче Коковић. Каже да о насиљу у спорту прича већ годинама и да не може више. „Држава мора да каже да може да реши то питање", додаје кратко. Међутим, председник Србије Александар Вучић изјавио је 2016. године да држава тренутно нема снаге за борбу против хулигана. Коковић упозорава и на политичку инструментализацију навијача. „Могли сте видети да је једна група Партизанових навијача била у синагоги током сукоба унутар јеврејске заједнице. Откуд они тамо? „Манипулација између навијача, управе клубова и политике је узајамна - они се увек могу употребити и злоупотребити, а видело се у читавом региону да је кратак пут од стадиона до рова", каже Коковић. Ситуација се може променити, додаје, али само са побољшањем квалитета живота. Готово да ниједан вечити дерби не прође без инцидената 21 година касније Од Радовићевог убиства прошла је 21 година. Његов отац каже да и даље прати Звезду, али само преко телевизије. „Пре две године сам водио унуке на дерби на Звездином стадиону. Ишла је и Ацина сестра са нама... Отишао сам једном и на утакмицу Суперлиге, кад је дошао Борац из Чачка... „Био сам можда десет минута и напустио сам стадион. Нисам могао више". Ћериман додаје да се у међувремену суштински није ништа променило. „Данас да са шалом клуба прођете поред групе противничких навијача, знате шта би се десило", каже Ћериман. Он сматра да је суђењем за убиство Аце Радовића пропуштена прилика да се „још тада ствар истера до краја, зарад будућих генерација". „Не могу да замислим тај осећај да изгубиш дете, а онда тај који је одговоран буде кажњен као да је прошао кроз црвено", сматра он. Признаје да му је и данас веома непријатно када прича о овој теми. „Сваки пут кад прођем оном улицом са калдрмом поред стадиона Партизана ухвати ме нека језа", каже Ћериман. Радовићеви другови истичу да је Аца био обичан навијач Звезде који је само волео фудбал Економиста Живот је у међувремену урадио оно што најбоље зна - наставио се. Томислав Радовић и даље покушава да живи нормалним животом. Брине се о унукама, пече ракију и живи пензионерски. „Аца никада није био одличан ђак, а могао је да буде. Шта ће ми то, довољно је ово, увек је причао", присећа се. Живот се наставио и за Александрове школске другове и другарице од којих многи данас имају породице и децу. Друга се и даље сећају. Ловрић истиче да је Аца Радовић био „сушта супротност стереотипне слике о навијачу која је постојала и пре 20 година и данас". „Био је велики навијач Звезде, као шта сам ја Партизана. Сигуран сам да у животу није ни петарду бацио, а камоли нешто више од тога". Томислав истиче да га једно питање често мучи. „Питао бих га шта ће уписати и увек би ми одговорио ма, има времена, нећемо о томе... „И, ето, никада нисам успео да сазнам шта би он то волео да студира, чиме би се данас бавио. Нешто од тих економских наука сигурно". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk