Југославија живи и игра кошарку - али само у Дубаију
Имена Југославије нема већ 15 година, али оно живи тамо где се и прославило - на кошаркашким теренима.
Нова Југославија постоји од 2016. године Живот у земљама бивше Југославије натерао је многе да срећу потраже на неком другом месту - западно или источно, где ко може. Тако је доста Срба, Хрвата, Црногораца и осталих народа и народности завршило у Уједињеним Арапским Емиратима. А кад су већ тамо, зашто не би играли кошарку. У аматерској лиги „Лопта изнад свега" (Ball above all) учествује тим у плавим или белим дресовима. На грудима им пише - Југославија. „Играју све људи из региона, а ове сезоне смо имали и једно појачање из Марока - дали смо му двојно држављанство", каже уз осмех за ББЦ на српском плејмејкер Александар Милановић. „Сви раде у Емиратима - Дубаи или Абу Даби", додаје он. Југославија је у регуларном делу ове сезоне била непоражена, али су онда дошле елиминације и несрећни пораз у полуфиналу. „Последње секунде, продужетак до којег није ни требало да дође... Тотална катастрофа, али дешава се", наводи Милановић. У актуелном тиму највише је Срба, уз једног Хрвата, Црногорца и Мароканца Филозофија живи Играју се три лиге годишње, постоји неколико рангова, а Југославија наступа у најбољем. Екипа се на почетку звала Соул кру - екипа са душом, али је убрзо добила име кошаркашке велесиле. Састав се током година често мењао, а било је играча од Вардара па скоро до Триглава - једино нико из Словеније до сада није играо. Играчи су долазили и одлазили. Једно је увек било исто - филозофија. Иста она због које је Мока Славнић 1979. славном совјетском тренеру и пуковнику Александру Гомељском, који је цртао задужења својим играчима, рекао: „Пуковниче, што цртате кад ни ми још не знамо шта ћемо да играмо?" Јер то је југословенска школа кошарке - виц, знање, игра. „Кажу нам и Американци да играмо најлепшу кошарку у лиги", наводи за ББЦ на српском Владимир Кармелић, Загрепчанин. „Често чујемо 'ех, шта би било да сте ви остали заједно'. Имамо најбоље идеје и проток лопте, али увек испаднемо у полуфиналу, јер нас судије покраду", додаје уз осмех. „Физикалије су нам највећи проблем. Африканци и Американци су природно 'напуцани', али ми то на мозак одрађујемо". Фора Југословенска школа кошарке живи, иако кондиција понекад није баш на нивоу. „Код нас се игра само на фору - играмо оно што знамо, на осећај и тренутак", истиче Милановић. „Зна се, нисмо баш сви у форми, многи су се током лиге женили и путовали, па кад се врате буде које кило вишка", додаје Земунац уз кез. „Можда смо некад били атлете, али сад играмо строго на основе, знање и технику, иако имамо и момке који су физички спремни". Како наводи, сви чланови екипе су се некада озбиљно бавили кошарком. „Има ту и неких који су били професионалци. Ја сам, ето, успео да завршим школу уз помоћ кошарке". „Сви знају неке основе. На пример, шта су 'рогови' и 'дијамант'. Ма, само школа Жељка Обрадовића - пик на врху, па шта се деси, само цепај", каже уз осмех. У тиму до сада од земаља бивше Југославије само није било играча из Словеније Како је почело? Прву Југославију направио је краљ Александар Карађорђевић, другу друг Тито, трећу рат, а четврту - један Патрик. Играчи Југославије као особу која је најзаслужнија за постојање екипе „југовића" истичу Патрика Седрела. Рођен је 1982. године, мајка му је из Црне Горе, а отац из Шведске, где је и он рођен. „Играо сам неку лигу и видео да у различитим екипама наступа доста момака са наших простора, па ми је пало на памет да их окупим да играју заједно". Земља кошарке Нова сезона почиње већ крајем јануара У част југословенског порекла Патрик на дресу носи девојкачко презиме мајке. „То ме вуче, малтене сам одрастао тамо, сваког лета сам долазио у Србију и Црну Гору". И он истиче важност дружења на којима се не прича енглески, потврђујући тезу о југословенској школи кошарке. „Сви противници имају поштовање према нама. Играмо као тим, нико не дели лопту као ми. „Знам доста људи из осталих екипа, нико нам никад ништа лоше није рекао. Једино да смо можда мало темпераментни". Своји у туђини Саговорници ББЦ-ја кажу да у Дубаију живи „доста наших". Њихове процене су неколико хиљада Хрвата и неколико десетина хиљада Срба, а има и људи из Македоније и Босне и Херцеговине. Један од њих је и Србин Данило Савовић, некадашњи кошаркаш којег су повреде спречиле да направи нешто бољу каријеру. Данас је део стручног штаба Југославије. Како каже, важна је кошарка, али важни су и „твоји". Сви чланови екипе живе и раде у Абу Дабију или Дубаију „Удаљен си од куће неколико хиљада километара и онда се у једном тренутку налазиш са десет људи који причају исти језик... Осећај је као да си код куће". А остали „наши" дођу на трибине да гледају и навијају. Према Даниловим речима, проблем са кондицијом постоји, али и добар разлог за то - сви раде по цео дан. „Ма кад бисмо имали два тренинга недељно, нико нам ништа не би могао, али нема се времена, евентуално се окупимо једном недељно", каже Савовић. „Онда дође викенд и утакмица када ће сви оставити све обавезе, какве год оне биле, и доћи да одиграју. „Значи то доста - причаш мало о недељи која је прошла, ако је неко путовао, онда о томе како је било... Имамо и Југославија групу на Фејсубку, па се тамо зезамо и причамо о баскету кад нема лиге". Упола цене и Ужичко Да живот у иностранству понекад није лак потврђује и Кармелић, истичући да је све лакше кад имаш неког свог. „У фирми имам тројицу Срба са којима сам се сконтао, да нема њих полудео бих до сада". Како каже, некад културолошке разлике знају да буду велике. „Жена ми је трудна и знаш како тада код нас добијеш много тога од пријатеља и породице, дају ти мале ствари од претходних десет генерација и 13 година стара колица? „Овде ми један колега рекао као 'моја деца су то престала да носе, могу да ти пошаљем ексел табелу шта све има, продаћу ти упола цене". „Код нас би рекли - 'ево ти, макни ми ово из куће', кад већ нико више не може да носи". Играчи наводе да се у игри воде „југословенском школом кошарке" Наравно, где су Балканци ту су и кафане. Саговорници ББЦ-ја истичу Задњи дирхам у којем кафанску музику свира бенд Ургентни центар. „Нисам био, али видео сам снимке. Народњаци на све стране, буде Ужичко коло усред Дубаија", наводи Кармелић. Идоли Разговор о кошарци са „нашим" људима не може да протекне без помињања некадашњих и садашњих великана. Лексиконско питање - омиљени кошаркаш? „Сале Ђорђевић", у секунди је одговорио 27-годишњи Милановић. „Он је мој идол, гледао сам га од кад сам се родио. Свиђало ми се што није себичан - и асистенција и кош". „Друго, спортски је безобразан, прави победник. Види се то и сада у репрезентацији, увек иде на победу, не занима га да ли игра против Американаца или кога већ". Како каже у тиму Југославије нема велику минутажу, али успе да у просеку нагура десетак поена - „као Кецман". Кармелић бира Кукоча. „Мој бивши тренер је његов добар пријатељ и једном је Кукоч долетео у Загреб и право из авиона дошао на наш тренинг. „Стао је на пола терена, онако у фармеркама и кошуљи, и погодио 11 пута заредом", каже 34-годишњак. „Кондиција је проблем, али ми то решавамо на знање", каже Кармелић. Посао, баскет, посао Одлазак у свет „трбухом за крухом" направио је велику заједницу „наших људи" у Дубаију. Направио је и још једну Југославију. Нова лига почиње већ у јануару, када ће „плави" поново напасти шампионско место. Али они нису професионални кошаркаши. Иако би волели, не могу само о кошарци да размишљају. Дакле, шта даље? „Устани ујутру за посао, врати се кући, играј баскет... Посао стресан, па баскет увек добро дође да се изиграш, а и добро је зезање", каже Милановић. Каже, у Дубаију ће бити још неколико година. Кармелић истиче да ће видети шта ће бити када дете дође на пролеће и да све зависи од цена вртића и осталих ствари потребних за бебу. „У тиму остајем сигурно, докле год га буде... Само да се не распаднемо као Југославија", наводи уз осмех. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk