Филмска баштина доступна свима на интернету
Уколико желите да откријете како је изгледао Београд 1919. или прослава Божића на југословенском краљевском двору 1937. године, да чујете глас чувеног предратног певача Мијата Мијатовића или доживите циркуску забаву с краја 20-их у Новом Саду, довољан је један клик.
Путници покушавају да се попну у пун трамвај, сцена из филма Филмови Југословенске кинотеке су на Јутјубу. Једна од најстаријих филмских архива на свету, у којој се чува српско и југословенско филмско наслеђе, решила је да постави део ризнице на интернет. „Прошло је само 24 сата од када смо поставили материјал из филма 'Под југословенским небом', а већ имамо више од 3,400 улаза. Интересовање је изузетно", каже Александар Саша Ердељановић, управник Архива Југословенске кинотеке. Филм као сведочанство о времену: чувени уметници Мијат Мијатовић и Пеција Петровић први пут у тонском филму (1933) Архиве Југословенске кинотеке мало су познате широкој јавности. Откривали су их махом истраживачи и љубитељи филма на посебним пројекцијама, а сада су доступни широком аудиторијуму. „Помаже нам да се подсетимо заборављених историјских епизода", каже Ердељановић. Сцене из филма Аеромитинг у Новом Саду (1939) За почетак је постављено 60 инсерата из најзначајнијих остварења снимљених од 1919. године до почетка Другог светског рата. „Филмове смо поделили по сегментима јер знамо да се на Јутјубу највише гледају кратки материјали до пет минута", објашњава директор архива. Међу њима су први звучни филмови снимљени код нас, чешко-југословенска копродукција о Београду из 1932. године, сахрана Љубе Давидовића, угледног политичара и оснивача Демократске странке и снимци манастира око Мораве. Чича Илија Станојевић је 1911. године снимио филм „Улрих Цељски и Владислав Хуњади" Постављени филмови су власништво Кинотеке, што није случај са остварењима која су настала након 1945. године. Кинотека је власник материјала, али не и права на ове филмове. Она су у рукама приватних компанија које су их откупиле од државе у последње две деценије. Власништво над њима имају продуценти и дистрибутери Авала филм, Центар филм или Дунав филм. Београд на филму из 1932. године „У великом броју бивших социјалистичких земаља, попут Русије, Чешке, Мађарске и Пољске, држава је пренела власништво над филмским материјалом кинотекама и филмским центрима, као део културне баштине. То није случај код нас", каже Ердељановић. Филмска архива која се чува у Србији је међу првима у свету по очуваности филмског материјала који је настао у периоду од 1895, када су организоване прве филмске пројекције, до почетка Првог светског рата. „У целокупној светској кинематографији је сачувано око 10 одсто филмова који су снимљени до почетка 1914. године. Србија има сачуваних 65 до 70 одсто продукције", каже Ердељановић. Обим српске продукције у рано доба филма је изненађујући из данашње перспективе - Србија је до 1914. године имала четири филмска предузећа и скоро 70 филмова. Сахрана Љубе Давидовића (1940), продукција Артистик филм Неки од ових филмова су дуго били изгубљени, па су случајно пронађени. То је случај и са првим играним филмом који је направљен у Србији, „Живот и дело бесмртног вожда Карађорђа", снимљеним 1911. године у режији Чича Илије Станојевића. Ердељановић га је пронашао у архивама Аустријске кинотеке 2003. године.