Хирошима и Нагасаки, 75 година касније: Жене које су преживеле атомске бомбе
Шестог и деветог августа је 75 година откако су САД бациле атомске бомбе на јапанске градове Хирошиму и Нагасаки пред крај Другог светског рата.
На реци Мотојасу, недалеко од Меморијалног парка у Хирошими, виде се лампиони на обележавању годишњице бомбардовања 2019. године Забележени број погинулих само је процена, али се сматра да је у удару погинуло око 140.000 од 350.000 становника Хирошиме, док је најмање 74.000 људи страдало у Нагасакију. Бомбардовање је довело до наглог окончања рата у Азији, предајом Јапана 14. августа 1945. године. Међутим, критичари кажу да се Јапан већ налазио на ивици предаје. Они који су преживели бомбардовања познати су као хибакуше. Преживели су се суочили са језивим последицама у градовима, укључујући тровање радијацијом и психолошке трауме. Британска фото-репортерка Ли Карен Стоу специјализовала се за причање прича о женама које су присуствовале изузетним догађајима у историји. Стоу је фотографисала и интервјуисала три жене која имају врло жива сећања на бомбардовања од пре 75 година. Овај чланак садржи детаље који би могли да узнемире неке читаоце. Теруко Уено Теруко је имала 15 година кад је - 6. августа 1945. године - преживела атомску бомбу у Хирошими. Теруко Уено као медицинска сестра у болници Црвеног крста у Хирошими (лево) и Теруко 2015. године У време бомбардовања, Теруко се налазила на другој години средње медицинске школе у Болници Црвеног крста у Хирошими. Након што је бомба пала, ученичка спаваоница у болници је букнула. Теруко је помагала да се угаси пожар, а многе њене другарице су страдале у ватри. Једино чега се она сећа из недеље после бомбе јесте да је дан и ноћ радила на лечењу жртава са стравичним ранама, док она и други нису имале хране и врло мало воде. Након што је матурирала, Теруко је наставила да ради у болници, где је асистирала при операцијама пресађивања коже. Кожа је скидана са бутина пацијената и пресађивања на области која су развиле келоидни ожиљак као последицу опекотина. Касније се удала за Тацујукија, још једног преживелог атомске бомбе. Кад је затруднела са првим дететом, бринула се да ли ће се беба родити здрава и да ли ће преживети. Томоко (Терукина ћерка), током прегледа у болници у Хирошими. Њена ћерка Томоко је рођена жива и брзо је напредовала, пруживши Теруко снагу да одгоји породицу. Томоко са мајком Теруко (лево) и са оцем Татсујукијем „Нисам била у паклу, тако да не знам како је тамо, али пакао је вероватно веома сличан ономе кроз шта смо ми прошли. Не сме да се дозволи да се то понови", каже Теруко. „Људи улажу озбиљне напоре како би дошло до забране нуклеарног оружја. Мислим да је први корак натерати лидере локалних власти да предузму одређене кораке. „А онда морамо да се обратимо лидерима националних влада и читавом свету", додаје. Теруко (горе лево), њена ћерка Томоко (испред) и њена унука Кунико (десно), на фотографији из 2015. године. „Људи су говорили да овде неће расти трава или дрвеће наредних 75 година, али Хирошима се обновила као град са предивним зеленилом и рекама", каже Терукина ћерка Томоко. „Међутим, хибакуше су наставиле да пате од нуспојава радијације." „Иако успомене на Хирошиму и Нагасаки бледе у главама људи… ми се сада налазимо на раскршћу." „Будућност је у нашим рукама. Мир је могућ једино ако имамо маште, водимо рачуна о другима, сазнамо шта сами можемо да урадимо, предузмемо конкретне кораке и наставимо неуморно сваки дан да се трудимо да доведемо до мира." Кунико, Терукина унука, додаје: „Нисам доживела рат или атомску бомбу, познајем само Хирошиму након што је поново изграђена. Могу само да замислим како је било." „И зато слушам оно што свака хибакуша има да каже. Проучавам чињенице атомског бомбардовања засноване на научним доказима." „Тога дана, све је било спаљено у граду. Људи, птице, трава, дрвеће — све." Хирошима после атомске бомбе. „Од људи који су ушли у град после бомбе како би спасавали друге - и од оних који су дошли да пронађу чланове породице и пријатеље - многи су умрли. Они који су преживели, пате од разних болести." „Покушала сам да се боље упознам не само са хибакушама у Хирошими и Нагасакију, већ и са радницима у рудницима уранијума, људима који живе близу тих рудника, људима који раде на изради и тестирању нуклеарног оружја и онима који 'живе низ ветар' [људима који су оболели као последица тестирања нуклеарног оружја]." Јапан обележава 75 година од нуклеарног напада Манифестација су ове године биле сведене због пандемије У јапанском граду Хирошима огласила су се звона да би обележила 75 година од прве бачене атомске бомбе на свету. Али меморијални догађаји били су ове године сведени због пандемије. У четвртак ујутро, јапански премијер Шинзо Абе и градоначелник Хирошиме придружили су се преживелима и њиховим потомцима у градском Парку Мира. Парк је за годишњицу обично крцат хиљадама људи, али је њихово присуство било значајно смањено ове године, уз раздвојене столице и већину присутних под маскама. Већина присутних било је обучено у црно и носило је маске Минут ћутње одржан је у 08:15, у тачно време кад је бомба бачена на град. „Шестог августа 1945. године, једна једина атомска бомба уништила је наш град. Према гласини која је колала у то време, 'ништа ту неће израсти наредних 75 година'", рекао је градоначелник Казуми Мацуи. „А опет, Хирошима се опоравила, поставши симбол мира." Бомба која је изменила свет: Путовање возом које је спасло живот Ујутро 6. августа 1945. године, Мичико се успавала. „Трчала сам до станице Јокогава и ускочила у мој уобичајени воз у последњи час", написала је она у свом дневнику годинама касније. Мичикоин спринт спасао јој је живот. То значи да је била безбедна на свом радном месту кад је њен град - Хирошима - погођен првом нуклеарном бомбом икад употребљеном у неком рату. „Да сам пропустила свој уобичајени воз, умрла бих негде између станице Јокогава и станице Хирошима." Емико Окада Емико Осада, која је преживела атомску бомбу у Хирошими, на фотографији из јуна 2019. држи приказ броја нуклеарног оружја у свету. Емико је имала осам година кад је атомска бомба бачена на Хирошиму. Њена старија сестра Миеко и четири њена рођака су страдали. Многе фотографије Емико и њене породице су изгубљене, али оне које су биле чуване у кућама њених рођака су преживеле, укључујући и оне њене сестре. Емико у наручју њене мајке, Фуку Накасако, а поред сестре Миеко „Моја сестра је изашла из куће тог јутра рекавши: 'Видимо се касније!' Имала је само 12 година и била је тако пуна живота", каже Емико. „Али никад се више није вратила. Нико не зна шта се десило с њом." „Моји родитељи су је очајнички тражили. Они, међутим, никад нису нашли њено тело, па су наставили да говоре да је она можда негде жива." „Моја мама је била трудна у то време, али је побацила." „Нисмо имали шта да једемо. Нисмо знали за радијацију, па смо брали све што бисмо нашли, не размишљајући о томе да ли је можда контаминирано." „Зато што није било шта да се једе, људи би крали. Храна је била највећи проблем. Вода је била тако укусна! Људи су испочетка тако морали да живе, али на то се заборавило." Миеко Накасако у традиционалној одећи изводи традиционални јапански плес. „Онда је почела да ми опада коса, а моје десни су почеле да крваре. Непрестано сам била исцрпљена, стално сам морала да прилегнем." „Нико у то време није имао појма шта је радијација. Дванаест година касније, добила сам дијагнозу апластичне анемије." „Неколико пута сваке године сунце је током заласка јарко црвено. Толико је црвено да лица људи поцрвене." „У то време не могу да не помислим на залазак сунца оног дана кад је бачена атомска бомба. Три дана и три ноћи, град је горео." „Мрзим заласке сунца. Чак и сада, заласци сунца ме и даље подсећају на град у пламену." Хирошима после атомске бомбе. „Многе хибакуше су умрле а да нису добиле прилику да причају о овоме или о огорчености због бомбардовања. Оне нису могле да говоре и зато ја сада говорим." „Многи људи говоре о светском миру, али ја желим да људи нешто ураде. Желим да свака особа уради оно што може." „Ја сама бих волела да урадим нешто да наша деца и унуци, који су наша будућност, могу да живе у свету у ком могу да се смеше сваки дан." Реико Хада Реико Хада је имала девет година када је тог 9. августа 1945. године - у 11.02 часова - на њен родни град Нагасаки пала атомска бомба. Реико са пет година (лево) и Реико 2015. године. Раније тога дана огласила се сирена за ваздушну опасност, тако да је Реико остала код куће. Након што је оглашена сирена за престанак опасности, отишла је до оближњег храма, где би деца из њеног краја учила уместо у школи, због честих оглашавања сирена за ваздушну опасност. Након четрдесетак минута учења у њеном храму, учитељи су распустили одељење, тако да је Реико отишла кући. Аушвиц: 75 година касније Логор у коме је страдало више од милион људи ослобођен је пре 75 година. „Стигла сам до улаза у своју кућу, мислим да сам чак и закорачила унутра", објашњава Реико. „Онда се наједном све десило. Заслепљујуће светло ми је прешло преко очију. Боје су биле жута, каки и наранџаста, све помешане." „Нисам имала чак ни времена да се запитам шта је то било… У трен ока, све се забелело." „Осећала сам се као да сам остала сама самцијата на читавом свету. Следећег тренутка чула се заглушујућа бука. Тада сам изгубила свест." Рушевине Нагасакија после атомске бомбе „После неког времена, дошла сам себи. Наша учитељица нас је научила да одемо одмах у склониште од ваздушних напада у случају опасности, тако да сам потражила мајку у кући и заједно смо отишле у склониште у нашем крају." „Нисам имала ниједну огреботину. Спасла ме је планина Конпира. Али за људе са друге стране планине било је другачије; они су задобили стравичне повреде." „Многи од њих су побегли преко планине Конпира у наше насеље. Људи којима су поиспадале очи, разбарушене косе, готово сви голи, тешко опечени, док им је кожа висила са тела." „Моја мајка је узела пешкире и креветнину из куће и, са другим женама из заједнице, повела избегле људе у аудиторијум оближње јавне школе, где су могли да прилегну." „Тражили су воду. Речено ми је да им дам воде, тако да сам нашла окрњени крчаг и отишла до оближње реке, заграбила воде и дала им да пију." „Након једног гутљаја воде, људи би умирали. Умирали су један за другим." „Било је лето. Због црва и страшног смрада, тела су морала сместа да буду кремирана. Бацана су на гомилу у базен школе и кремирана уз помоћ дрва за потпалу." „Није се могло знати ко су ти људи. Нису умрли као људска бића." Реико са оцем Кеизом Уром (лево) и старијом сестром Шеизе „Надам се да будуће генерације никада неће морати да прођу кроз слично искуство. Не смемо да дозволимо да се та нуклеарна оружја поново употребе." „Људи су ти који стварају мир. Чак и ако живимо у различитим земљама и говоримо другим језиком, наша жеља за миром је иста." Реико Хада Све фотографије су заштићене ауторским правима. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk