„Воља једног човека”: Како погубљују затворенике у Белорусији и шта се догађа са њиховим породицама
Белорусија је једина држава у Европи која практикује смртну казну. Погубљења се одвијају у тајности, најближи не знају ни дан смрти, ни место на коме су њихови ближњи сахрањени. Власти тврде да идеју смртне казну подржава већина Белоруса, али многи грађани кажу да су за све то сазнали тек када их је несрећа лично задесила.
Чак и ако Наталијине синове погубе, она ће морати да одрађује дуг држави због њиховог боравка у дому за малолетнике. Наталија није ни могла да присуствује суђењу у градићу Черикову, који је на 300 километара од Минска, а не може ни да отпутује да их види Могилеву, граду у којем се тренутно налазе. Илији и Стасу су за то време већ обукли одећу за погубљење. Браћа Костев, осамнаестогодишњи Станислав и двадесетогодишњи Илија, у априлу прошле године сурово су убили комшиницу - учитељицу - и запалили њену кућу да би сакрили доказе. Из њене куће су изнели компјутер и кесу са намирницама. „Председникова деца" Кретање на социјалној лествици у овој породици упорно је ишло низбрдо. Наталијин муж је преминуо кад је Стас, најмлађи од четворо деце, имао пет месеци; Зато је она преживљавала како је знала и умела - радила је као млекарица, млађу децу је остављала старијој ћерки Ањи да их чува; радила је у покретној грађевинској дивизији, као и у аутотранспортном газдинству, у коме је радни дан умео да потраје и док се не смркне. Становала је са децом у службеним или приватним становима, након што је продала свој део стана после тужбе око наследства преминулог мужа. Сигурно да није била беспрекорна. Сама прича како су социјални радници који су је почастили домаћим колачима, забележили у извештајима да су затекли Наталију у пијаном стању. На породичним фотографијама из тог периода су лепа млада жена и фино обучена деца са мамом у загрљају. „Борећи се сама са судбином" Наталија је издржала 13 година. Млађу децу су јој одвели у дом за малолетнике када су већ били тинејџери. Дечаци су бежали са часова, дешавало се да се потуку, а Илија је већ имао малолетнички досије. Браћа су стекла право да се врате кући када су постали пунолетни. Млађи, Стас, се вратио у Чериково уочи убиства комшинице. За издржавање Илије и Стаса у васпитној установи Наталија на рачун државе треба још да плати 10.000 белоруских рубаља, што је више од 4.000 долара (нешто више од 420.000 динара). Уз плату од 200 долара, од које се на рачун отплате дуга узима трећина, плаћање дуга може да се протегне на много година. Старијој Наталијиној ћерки Ани су за то време већ два пута претили да ће јој одузети децу и сместити их у дом. Први пут је, како каже, сама привукла на себе пажњу надлежних органа. „Позвала сам полицију да ми помогну, да деца не би видела како тата бије маму. А испоставило се да сам тиме сама себи ископала јаму, јер су ме окарактерисали као некога чија се породица налази у друштвено опасном положају", каже она. Други пут полицију је звала управо та комшиница која је касније убијена, рекавши да млађи Анин син без надзора трчи по дворишту. Ана је два пута успешно спречила да њена породица буде регистрована као породица у социјално опасном положају. Проверавали су је на сваких шест месеци, имала је ненајављене посете инспектора, „ревизију" фрижидера и посуђа за кување. „Јако је тешко поднети све то", прича она. „Након тога према теби се не односе као према човеку. Односно, ако посрнеш, то ти је што ти је... „Више немаш никаквих права да се извучеш или поправиш. Нико ти никада неће помоћи, још ће и да те гурне надоле. Али децу ни за шта у животу не бих дала тамо где су моја браћа била". Заштитник за људска права Павел Сапелко, током анализе ситуације у породици Костев, подсећа на апеле председника Лукашенка о повећању стопе рађања и обећању државе да ће помагати породицама са пуно деце. „Прво дете је ваше дете, два детета значи да ћемо чувати породицу и можемо да помогнемо коме је потребно, али то су исто ваша деца. Али треће дете, то је моје дете", изјавио је раније белоруски председник. „У породици Костев два 'председникова' детета осуђена су на смртне казне - Илија и Стас, трећи и четврти у Наталијиној породици. Обојицу је подигла држава, хвала јој за то. „Али ко их је тако васпитао? Зашто браћа тако очајнички нису желела дасе исто догоди њиховим рођацима, од којих су двоје такође 'деца председникова'", наводи Сапелко. „Ова пресуда се не односи само на смрт бараће Костев, већ и на то како државна машина меље породице, претварајући мајке и очеве у 'лица која се обавезују', људе другог реда, без права и перспективе, лишавајући их наде да ситуација може да се поправи, уместо да им се помогне у тешком тренутку", додаје заштитник за људска права. Браћа Костев, како је саопштено током суђења, отишли су да се расправе са комшиницом која је више пута претила да ће њихове мале рођаке послати у васпитно поправну установу. Смрт која се зове Република Белорусија Наталија Костева тражи од председника Лукашенка милост за своју децу, да замени смртну казну најдужом могућом робијом - доживотном. Ипак, готово да нема наду. Лукашенко се већ јавно изјаснио о овом случају. „Два олоша, другачије не могу да се назову, већ су пљачкали, и били кажњавани, убили су своју учитељицу. „Због тога што је она заштитила децу њихове сестре. Сестра је никаква, асоцијална. А [учитељица] их је заштитила и затражила да их удаље из породице. Они су је секли целу ноћ", рекао је председник, истакнувши да је случај под његовом посебном контролом. Лукашенкове процене, како сведочи пракса заштитника за људска права, не пролазе неопажено код суда. За четврт века владавине Лукашенко је помиловао само једног осуђеника који је био осуђен на смртну казну - о чему је белоруски председник причао - али ко је тај човек уопште се не зна. Откако је Белорусија стекла суверенитет, према речима заштитника за људска права, извршено је више од 400 смртних казни. „Није све ове смртне казне санкционисао председник Лукашенко, чији је потпис финални и одлучујући за онога који је осуђен на смрт", истиче Андреј Полуда, директор компаније „Заштитници за људска права против смртне казне". Број извршених смртних казни наслеђен је из Совјетског Савеза - мински затвор у Володарској улици био је један од „губилишта", где су доводили осуђенике из Прибалтичке области. Заштитници за људска права тврде да се стрељања и дана данас обављају у „Володарки" у центру Минска. „Систем смо наследили из Совјетског Савеза", прича Полуда. „Све је задржано из тог времена. Рођацима се не предаје тело, не саопштава се време смрти, не открива се место где су сахрањени... „Тако се радило у СССР-у како би се сакриле масовне репресије. Људи су мислили да човек служи десетогодишњу казну без права на преписку, а он већ увелико лежи у крвавој јами. „Постоје људи који извршавају смртну казну. То није један човек, то је стрељачки вод", додаје. Андреј Полуда се ту позива на информације које су заштитници за људска права сакупили и сажели у посебном истраживању. „Извршењу смртне казне присуствује лекар који констатује смрт. Присуствује и тужилац који надгледа да ли се смртна казна одвија у складу са законом. „И тако некада се возим метроом и размишљам - баш занимљиво, данас се метроом вози и човек који је део система за извршавање смртне казне? И шта он каже својој породици и деци? „Да ли је тати било лепо овог месеца на послу?" Процедура извршења смртне казне у Белорусији одвија се у тајности, за разлику од Америке, где је у неким државама дозвољено присуство родбине, па чак и новинара. Затвореност белоруског система критикују међународне организације. О томе се између осталог говори и у последњем извештају невладине организације Амнести интернешнал. Белоруске власти игноришу апеле локалних заштитника за људска права о укидању смртне казне, као и апеле Комитета за људска права УН, једине међународне инстанце која је доступна за сличне проблеме. Белорусија није чланица Европске уније, а препрека томе је управо смртна казна на коју су чланице више пута указивале. Европски суда за људска права не разматра случајеве белоруских осуђеника на смртну казну. И белоруски заштитници за људска права и светска јавност позивају Минск да стави мораторијум на смртну казну, што би био корак ка њеном укидању. Међутим, председник Лукашенко се позива на вољу народа, наводећи податке са референдума из 1996. године, где се 80,44 одсто учесника референдума изјаснило против укидања смртне казне. Заштитник за људска права Андреј Полуда сматра да је статистика двосмислена. „Социолошка истраживања, која спроводе и структуре при председничкој администрацији и независна истраживања, говоре да се број људи који подржавају смртну казну смањује", каже Полуда. „Тренутно око 63 одсто испитаника подржава смртну казну. Међутим, ако бисмо то детаљно испитали, видели бисмо да само око 35 одсто безусловно подржава смртну казну. „Сви остали су потенцијалне присталице смртне казне, али под условом да је кривица доказана 100 одсто, уколико човек не може да се поправи и сличне ствари", објашњава Полуда. Како каже, њихов став је зато једногласан - они су против референдума о укидању смртне казне. „То питање је укорењено у емоционалном ставу. Нико, на пример, није питао за мишљење наше грађане када се уводио порез на нерад, који народ није прихватио са одобравањем. „Пошто су сви схватили какав ће бити резултат. О питању смртне казне одувек су одлучивали управљачка и политичка елита", истиче он. Цвеће за погубљеника Након вести о стрељаним младићима, претходно оптуженим за експлозију у минском метроу, на кућу Љубов Коваљеве у Витебску људи су доносили цвеће. Припадници специјалне полиције су испрва блокирали прилаз улазу, али грађани су онда цвеће остављали на клупама поред куће. Зато су полицајци, како би тај масовни нередсклонили од очију јавности, дозволили уношење пурпурно црвених букета у кућу. Експлозија у минском метроу се догодила 11. априла 2011. године, у тренутку највећег шпица. Погинуло је 15 особа, неколико стотина било је рањено. Димитрија Коновалова и Владислава Ковалева, оптужене за терористички напад, специјалне снаге полиције пронашле су за један дан. Владислав Ковалев - практично оптужен да није пријавио злочин - није признао кривицу, активно се бранио на суду и молио председника да га помилује; радник Дмитриј Коновалов је све време суђења изговорио само једну фразу о томе како је све то урадио „у циљу дестабилизације друштвеног окружења." Коновалов и Ковалев су стрељани у марту 2012. године, четири месеца након изрицања казне. Након истраге овог случаја, као и суђења и погубљења, заштитници за људска права дошли су до закључка да у Белорусији има мање присталица смртне казне. Многи су сматрали да су поступци власти били пренагљени и необјективни. Љубов Ковалева данас пребира по синовљевим писмима из затвора и не отвара коверте: „Не могу сада да читам. Можда једном, некада", каже. Ковалева је убеђена да су њеног Влада и Дмитрија Коновалова обележили као извршиоце страшног злочина и ликвидирали да би што пре затворили случај у коме су адвокати, заштитници за људска права и аналитичари открили пуно недоследности. „Момке су стрељаљи врло брзо! Нису нам чак ни омогућили да напишемо жалбу. То се догодило у фази проучавања материјала о случају", прича њихова мајка. Последњи пут је сина видела уз присуство стражара, 11. марта 2012. године. „Нисам мислила да ће то бити последње, надала сам се да ћу га још видети... Дали су нам три сата. Мислим да су их тог дана и погубили. „У понедељак је требало да му дође адвокат у 12 сати. Адвоката већ тада нису пустили... Иако се и раније дешавало да га не пусте, било је тештко да се уђе. „Затим смо пробали да нађемо где је Влад. У затворској јединици број један су рекли да није тамо, да нема затвореника са таквим презименом. Тада смо отишли у ОИК (одељење за извршавање казни). „Мене нису позвали да уђем, ушао је само адвокат, ја сам га чекала. Мислим да су му већ тада рекли да Влада више нема. То је било 12. А писмо из Врховног суда сам добила 16. ујутру. У писму је писало да је пресуда већ извршена", каже она. Како наводи, ноћ након сусрета син јој се јавио у сну и замолио да га не буди, рекавши: „Само што сам заспао". „Владове ствари су послали у пакетићу. Писма која смо му слали нису вратили и нису вратили белешке, које је Влад водио током суђења, иако сам се обратила званично, писменим путем. „Али нису дали. Вратили су намирнице које Влад није појео. Само су ми послали у пошиљци. Ставили су у некакву врећицу и затворили. На тај начин су се ругали. Ругали су се мени и мом сину", каже она. Ту није могла да задржи сузе, иако, како наводи, не дозвољава себи да често плаче - „једном у пар месеци, кад ми се баш накупи". Љубов Ковалева не иде у цркву: „Сестра и ја смо ишле у цркву и запалиле свеће. Моја свећа се угасила. И схватила сам да не треба да палим за покој душе. Можда је то некакав знак. „И не идем у цркву, не палим свећу. Неки праве некакве лажне гробнице. Не знам... Мислим да је то погрешно. Као прво убијају их на једном месту, а онда? Шта онда раде са њима?". Другари и они који су били блиски са Владом окупљају се код његове мајке на његов рођендан. „Ја, као и већина људи у Белорусији, тек када сам се сусрела са тим, сазнала сам да постоји таква врста казне, као што је смртна казна. „Да ли је она потребна или није, нема смисла да се тражи мишљење људи. Овде ипак мора да постоји воља... Код нас је то воља једног човека", прича Љубов Ковалева. Она каже да је више пута покушала да је прими председник Лукашенко, што се није догодило, као и да јој више пута наређено да заћути. Међутим мајка која је прошла све могуће инстанце и дошла до суда у Стразбуру - говорила је пред Саветом Европе - спремна је да изнова и изнова говори о потреби да се укине смртна казна. „Жртве су, када се изрицала пресуда нашој деци, викале у судници: „Шта то радите?". То није приказано на телевизији. Све се радило иза затворених врата. Сви мисле да се то њих не тиче", наводи она. У Белорусији нема институција које су специјализоване за пружање психолошке помоћи породицама погубљених, као што нема ни оних који нарочито пружају помоћ породицама жртава злочина за које су изречене најоштрије казне. „Након што преживе почетни осећај одмазде, ове људе често мучи осећај вољног или нехотичног суделовања у извршењу смртне казне", прича заштитник за људска права Андреј Полуда. Око за око Јарослав Пјасецки је у експлозији у метроу је без обе ноге. Двадесетшестогодишњи младић седео је баш на оном месту испод кога је, према верзији истраге, била постављена експлозивна направа. Јарослав, који је прошао кроз неколико сложених операција, и његова мама Наталија Павловна су за време истраге и суђења потписали интернет петицију за укидање смртне казне Коновалову и Ковалеву, оптуженим за експлозију у минском метроу. Пјасецки, хемичар по образовању, тада је говорио да не верује да су ухапшени криви, већ да је иза терористичког напада стајало „веће зло". Сада, након девет година, одбија да прича са новинарима. „Много ствари сам рекао... нећу опет о томе", каже и спуштајући слушалицу, додаје: „А смртну казну треба сачувати, да се неко опет не усуди." Писац Игор Тумаш је у тренутку експлозије у метроу добио је инфаркт и огреботине. „Био је то шок. Две недеље након тога сам буквално био ван себе, нерви су ме издавали. И ту, у метроу... Главно откриће је било да Белоруси некако ћутке, тихо живе и нечујно умиру", каже Игор. „Није било вапаја, људи су се трудили да легну лицем према поду и умирали су у том положају. Ја сам носио рањеног човека, а са улице је притрчао момак да ми помогне. „Нас двојица смо га донели до излаза из метроа, преузели су га лекари, а младић се вратио по нове рењене. Био сам задивљен. Има изгледа и таквих људи", сећа се Игор. Ипак он баш не верује у хуманитарни потенцијал народа. „Код нашег народа не постоји јединство, свако је за себе, заокупљен својим опстанком. Живот се уопште не цени у нашем друштву. Да расправљате у земљи Гулага о томе да ли треба стрељати? 'Око за око, зуб за зуб'. „Наше друштво још увек није спремно за потпуно укидање смртне казне", прича Тумаш. „Уколико Лукашенко уведе мораторијум на смртну казну мислим да овај епохални догађај у нашој земљи нико неће приметити - свако живи за себе. „Можда на Западу и од стране наших хуманиста буде позитивно оцењено - ево, видите, белоруско друштво постаје хуманије", додаје он. У разговору о браћи Костев Игор Тумаш, који је верник, уздахнуо је: „Тим момцима је потребан духовник. Да поприча са њима, да се среде. „Бог даје човеку живот и само он има права да му га одузме. То им треба објаснити, а не да буду кажњени без разумевања и покајања". Право на покајање Када је судија, читајући пресуду, изговорио „применити најтежу прописану казну у виду стрељања", људи у судници су почели да аплаудирају. Један је започео, други га је подржао, затим трећи, и у целој судници могли су само да се чују аплаузи. Ана, сестра браће Костев, грчевито је стезала шаке. Родитељи убијене учитељице су се још пре суђења обратили писменим путем администрацији председника. Тражили су да се убице казне „праведно". Уз своје обраћање прилиожили су 830 потписа становника Черикова и околине. Ана је у свом обраћању да јој браћу не осуде на смртну казну сакупила више потписа и то не само у једном градићу. Ми седимо у старој бараци, подељеној на станчиће, много километара удаљеној од Черикова. Стари подови прекривени теписима и зидови покривени теписима. Млађи Анин син већ је научио да трчи и дониси нам омиљене играчке. У бараку, „асоцијалне" Ане, према речима Лукашенка, донет је нови намештај, модеран телевизор и кућна техника. Она је у Черикову напустила родитељски дом, који је добила тако што је преко бројних инстанци доказала да се у тренутку поделе очеве имовине са њеном породицом неправедно поступило. „Дуго смо се борили за њега, имали смо дуготрајна суђења, дуго смо га уређивали како би у њему живела велика породица. Саградили смо бању са базеном од блокова, за децу, за себе, за своју породицу. Тужно ми је код куће", признаје Ања. Одлучила је да напусти Черков неколико недеља након што је пресуда дочекана аплаузом. „Почели су да малтретирају мене и децу. Малишани су чак долазили из вртића плачући: „Шта је то ујаци-убице?". Преко интернета су ми неколико пута писали са лажних налога, једном је неко у сред ноћи лупао на врата. „Ја сам у то тренутку била сама код куће са децом, муж и брат су отишли у Русију да раде. Уплашила сам се за децу. „Ако бисте ме убили, можда би вам била захвална, зато што ово није живот, ово је мучење. Али ту су деца", рекла је и накратко заћутала. „Ако неко није био у мојој кожи онда не може да разуме. До пресуде уопште нисам знала да је наша земља једина која није укинула смртну казну. „Казна је за родбину мучење. И људима увек треба давати шансу да се искупе. Или да добију доживотну казну или дуго да робијају. „Па чак и 20 година треба издржати и преживети. Са таквим условима као што су ти у затворима, не излазе сви живи. „Треба проживети, истрпети и оставити тамо цео свој живот. А овде, на слободу треба изаћи са покајањем. А смртна казна је ускраћивање права на покајање", прича Ана. Када је уписивала децу у школу и вртић у новом месту, Ана је прво отишла код руководства институција, испричала је све како јесте, ко је, одакле је и зашто је дошла. Каже да није осетила непријатељство и равнодушност због догађаја са браћом. Повремено, док се разматра жалба, она вуче поштанским колима на други крај земље тешке торбе са доставама, покушава да подржи Илију и Стаса у писмима и приликом сусрета. Млађи, Стас покушао је себи да одузме живот још у притворској ћелији. Једва су му обукли затворску униформу, опирао се. Након пресуде, браћа су независно један од другог, а будући да су саучесници и да им је забрањено не само да се виђају, већ и да пишу један другом, тражили да се виде са свештеником. „Ја их никако не оправдавам, криви су ту нема говора, не сме се одузети човеку живот. У једном трену су прецртали, своју, туђу и наше судбине", прича сестра. „Али када је пресуда прочитана, кроз бујицу суза, упркос томе што су били у ћелијама, са лисицама, ја сам их кроз средину загрлила и рекла - држите се и само немојте тамо да вам нешто падне на памет... Кажем вам, ми ћемо пробати. Никада вас нећу напустити, заувек ћу бити са вама". Илустрације Татјана Оспеникова. Коришћене су фотографије из архиве породице Костев, ББЦ-ја, AFP, и такође фотографије Антона Молотка/БелТа/ТАСС Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk