Британија и шпијунирање: Да ли је премијер био осумњичен да ради за СССР
Тезе да је бивши британски премијер Харолд Вилсон био совјетски шпијун врте се деценијама.
Британска краљица и Харолд Вилсон на станици Ватерло 1965. године Сада су се појавиле и у ТВ серији Круна. У најновијој сезони до краљице стижу гласине да Вилсон ради у тајности за Совјетски Савез. Званичници успевају да је увере да то није истина. Али шта су агенти британске службе безбедности МИ5 стварно мислили? Да погађам, Вилсон је био лабуриста? Јесте, био је гимназијалац из Хадерсфилда који је ишао на Оксфорд, а затим је дошао на чело Лабуристичке партије. Био је премијер од 1964. до 1970. године и поново од 1974. од 1976. Са јоркширским нагласком, дошао је на власт обећавши да ће раскрстити са старим естаблишментом. Естаблишменту се то сигурно не би допало. Али, да ли је заиста било људи који су сумњали да је шпијун? Компликовано је, као што ћеш ускоро видети. Али Вилсон је дефинитивно мислио да група десничарских званичника који су се отргли контроли, сматра да постоји про-московска ћелија у кабинету. Његова контраоптужба је била да постоји завера су се други заверили против њега, да сарађују са америчком и јужноафричком обавештајном службом како би бацили љагу на његово име и да се крију информације о завери естаблишмента да се он свргне с власти. После бурног почетка, Харолд Вилсон (Џејсон Воткинс) добро се слаже са краљицом (Оливија Колман) Је ли те оптужбе изнео у низу бесних твитова у рану зору? Врло духовито. Неколико недеља након што је дао оставку 1976. године, Вилсон је позвао двојицу ББЦ новинара и рекао им да је демократија угрожена, да би требало то да истраже и да им он нуди помоћ. „Себе доживљавам као великог, дебелог паука у ћошку собе", рекао је. „Понекад говорим у сну. Било би вам обојици боље да наћулите уши. Повремено кад се сретнемо, могао бих да вам кажем да одете на Черинг Крос Роуд и да шутнете слепца. Тај слепац би могао нешто да вам каже." Невероватно. Звучи као да су му се мало побркали лончићи. Заправо, можда се надао да ће његова прича постати заплет бестселера. Свет је у то време био опчињен афером Вотергејт у Сједињеним Државама - провали у штаб Демократског националног комитета у Вашингтону и покушају Беле куће да то заташка. Због овог случаја, амерички председник Ричард Никсон је поднео оставку. Новинари Вашингтон поста који су открили да је Никсон умешан у аферу, информације су добили су од мистериозног инсајдера ког су звали Дубоко грло. Могуће је да се Вилсон надао да ће Дебели паук постати ново Дубоко грло. Добро. Значи мислио је да у МИ5 верују да је он комунистички шпијун. Али питао сам те да ли су они то стварно мислили? У време кад је обелодањена прича о Дебелом пауку, општи став је био да су то „параноична наклапања", каже Ден Ломас који држи предавања о такозваним Вилсоновим заверама на Универзитету у Салфорду. Међутим, незадовољни бивши официр МИ5 Питер Рајт је 1980-их објавио књигу Ловац на шпијуне у којој је тврдио да је члан бивше клике у МИ5 чији припадници су се заверили да изнуде Вилсонову оставку - зато што су били убеђени да је он комунистички шпијун. Да ли су Рајт и његова клика имали било какве доказе? Нешто мало. Током 1940-их и 1950-их, Вилсон је десетак пута путовао у Источни блок - прво као министар трговине, а потом и док је био у опозицији и радио као саветник дрвопрерађивачке компаније. Рајт је постао убеђен да је Вилсон компромитован или регрутован као шпијун током једне од тих посета. „Пресудио је број његових путовања", рекао је бивши шпијун у ББЦ емисији Панорама 1988. године. Вилсон је такође био пријатељ неколико пословних људи са везама у источној Европи, као што су произвођач кишних мантила Џозеф Каган и издавач и тајкун Роберт Максвел. Њихову лојалност Британији неки из МИ5 сматрали су упитном. Харолд Вилсон Такође, раних шездесетих, Анатолиј Голицин који је пребегао из Совјетског савеза, током једног испитивања је рекао да је Вилсон шпијун и да је Хју Гејтскел, Вилсонов претходник на месту лидера лабуриста, убијен како би се упразнила позиција за њега. Генерални директор МИ5 је одбацио ове наводе, али су Рајт и шеф контраобавештајне службе ЦИА Џејмс Хесус Енглтон поверовали Голицину. Када је КГБ архивиста Василиј Митрокин дезертирао 1992. године, постало је очигледно да је Вилсон некада био на листи политичара које су КГБ агенти планирали да „обраде" - али Рајт то није могао да зна седамдесетих, могао је само да претпостави. (Митрокинова архива такође јасно показује да од тога на крају ништа није било.) Вилсон, дакле, можда и није био параноичан? Е, ту постаје компликовано. Званичници МИ5, као и неки други, кажу да Рајт није кредибилан извор. На сајту МИ5, Рајтови наводи о анти-вилсоновској завери унутар службе описују се као „оспорени". У Ловцу на шпијуне, Рајт је тврдио да је у заверу било укључено 30 официра МИ5. Потом, поново упитан за то у Панорами, он је тај број свео на осам или девет - и признао да је само још један официр озбиљно био посвећен свргавању Вилсона. Тај део књиге је „непоуздан", рекао је. Са друге стране, шеф МИ5 лично, кад га је Вилсон позвао у Даунинг стрит 1975. године, признао је да је постојала „млада група незадовољних чланова" службе који су веровали у постојање комунистичке ћелије у Вилсоновом кабинету, наводи се у биографији премијера коју је написао историчар Бен Пимлот. Први човек МИ5 је Вилсона уверавао да је та група под контролом. Чини се да то није умирило Вилсона... Не. А, искрено, није био једини који је био узнемирен. Писац Франсис Вин описао је тај период историје као „златно доба британске параноје". Много се причало о заверама - неке су заиста и постојале. Власник Дејли мирора Сесил Кинг је 1968. године сазвао састанак истакнутих чланова естаблишмента и тражио да се изабрана влада замени администрацијом коју би предводио краљичин рођак, лорд Маунтбатен. Али је Маунтбатен, који је присуствовао састанку, то одбио и од завере није било ништа. Раних седамдесетих, велики број бивших војних званичника десничарских уверења био је бесан због живих активности синдиката. Почели су да праве групе „цивилне одбране" за које се страховало да су заправо приватне војске. У ББЦ документарцу из 2006. године, бивши званичници војске и служби безбедности весело су говорили о заговарању војног пуча. Бароница Фалкендер, Вилсонова најлојалнија саветница, рекла је да су премијер и она веровали да је војна вежба одржана на аеродрому Хитроу 1974. године заправо била демонстрација силе или показна вежба за државни удар. Вилсон је сматрао и да МИ5 у новине подмеће вести штетне по њега - што је тврдња коју је Рајт потврдио. Је ли покренута истрага о свему овоме? Јесте, и то чак две. После истраге из 1987. године, закључено је да су тврдње о завери безбедносне службе против Вилсона нетачне. Међутим, истрага коју је спровео кабинет министара лорда Ханта 1996. године, довела је до закључка је да је „неколицина, врло мали број, незадовољника у МИ5, ширио штетне, злонамерне гласине" о премијеру. Званична историја МИ5 професора Кристофера Ендрјуа из 2009. године потврдила је да је служба отворила досије о Вилсону 1947. године, под шифрованим именом „Вортингтон", након што је један комунистички државни службеник позитивно говорио о њему. Ендрју је закључио да није било завере у МИ5 и прогласио Вилсона параноичним. Међутим, у предговору је написао да је постојала „једна крупна интервенција" и да је део текста избачен из књиге. Касније је објављено да је то била тврдња - коју су званичници избацили оправдавши се очувањем „јавног интереса" - да је седиште премијера у Даунинг стриту број 10 било прислушкивано од 1963. до 1977. године. (Бројни извори се сећају да им је Вилсон током последњег дела мандата говорио да је зграда озвучена.) Добро, у праву си, компликовано је... Много тога је остало нејасно, а историчари се још увек споре око свега. У књизи Дејвида Лија из 1988. године, Завера против Вилсона, тврди се да је било завере. Пимлот, Вилсонов биограф, сматрао је да се дешавало нешто сумњиво, у најмању руку, баш као и историчар Доминик Сендбрук. Ломас претпоставља да се истина налази негде у средини. Иако је завера у МИ5 могла да буде ограничена само на „Питера Рајта и једног његовог другара", несумњиво је седамдесетих владало десничарско расположење и било је оних који су желели да Вилсон буде свргнут, каже он. „Ако желите да верујете да је постојала завера против Вилсона, има сасвим довољно доказа који указују на тај закључак. Ако сте на супротној страни, која тврди да је то био само предмет његове уобразиље, да се ништа никад није десило, постоје докази који поткрепљују и тај аргумент", каже он. „То је једна од дивних ствари у вези са завером против Вилсона. То је једна од оних криминалистичких загонетки у којима нема исправног или погрешног решења - све зависи од тога коме желите да верујете." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk