Србија, алкохол и музика: Како је познати рокер донео српску ракију у Америку
Традиционални српски напитак који милује непца, пали грло и греје плућа од недавно ексирају и у калифорнијским баровима.
У њих се тихо и субверзивно ушуњала ракија шљивовица из подножја планине Гоч. За све је крив познати амерички рок музичар, који признаје да исто тако субверзивно „иде по баровима да би из прикрајка посматрао реакције људи" када им ракија први пут ожеже грло. „Људи се плаше да пробају, а причамо о великим момцима са тетоважама", каже басиста светски познатог рок и метал састава Faith No More Бил Гулд за ББЦ на српском. „А када им се допадне, ја осећам исту ону сатисфакцију као да им се допала моја музика". Гулд, који живи у Сан Француску, оснивач је првог америчког бренда ракије Yebiga Prva, коју специјално за музичара пеку у једном селу у околини Краљева. „Тројански коњ у боци" На Балкану је ракија и пиће и лек и средство за дезинфекцију, што је Гулд врло брзо схватио путујући овим крајевима током деведесетих. Музичар добро памти тренутак када је први пут пробао ракију - 1992. године на европској турнеји са бендом Faith No More, који је магазин Ролингстоун описао као „највеће контраше међу рокерима". Свирали су у Будимпешти, а после концерта је у бекстејџ „некако доспела" група момака из Југославије и понудила им флашу шљивовице. „Потоња искуства с ракијом ми кажу да је то била нека брља, али ми се укус урезао у непца и запамтио сам назив тог пића", присећа се Гулд. Касније посете Балкану биле су „ширење искуства" - дуња, лоза, кајсија, медовача, ораховача, клековача… Ипак, шљивовица му је прирасла за срце, па је одлучио да је пошто-пото доведе у Америку. „Сваки пут када сам одлазио са Балкана, био сам фрустриран тиме што нигде нисам могао да нађем ништа слично - био је то делић живота који ми је недостајао", каже Гулд. Он додаје да је испијање ракије, што је једно „посебно искуство", желео да подели са другим Американцима. Гулд каже да је Американцима хтео да дочара непосредност и хумор који прати испијање ракије, какве је искусио у Београду Када је у марту 2019. године основао бренд, одабрао је назив Yebiga, за који каже да је „непосредан колико и ракија сама". „Нема ничег претенциозног у вези с ракијом - то није коњак, ту нема ничег елитистичког - а хумор је увек био саставни део испијања ракије, па сам желео то да дочарам". Лице са амбалаже је покојна бака Љубица из Славоније. „Видео сам ту фотографију у репортажи коју је објавио један хрватски лист - Љубица је имала 90 и кусур година и сама је пекла ракију", каже Гулд. Није стигао да упозна Љубицу, али је добио сагласност њене породице да стави њен лик на флашу. Он додаје да, пошто мало ко од гостију калифорнијских барова зна шта је ракија, назив и амбалажа играју улогу „тројанског коња". „Људи пробају из зезања јер им се свиди паковање и више никад не могу да забораве тај укус", смеши се Гулд. Ко су Faith No Moreи шта раде данас Гулд је басиста светски познатог рок и метал састава Faith No More „Као бенд смо прошли различите фазе и толико смо тога заједно превалили преко леђа да смо веома упућени једни на друге - међусобно се најбоље разумемо", каже Гулд, осврћући се на више од 40 година музичке каријере. Он додаје да су чланови бенда свесни да „наша музика тражи много енергије и нећемо још дуго моћи то да свирамо на овај начин". „Време и године носе своје", закључује Гулд, „зато радимо док још можемо". Он се нада да ће се европска турнеја реализовати 2021. године, али истиче да „за сада нико нема поуздане информације" да ли ће то бити могуће. Од Берлина до Скопља: Како је настала песма „Приштина" Гулд је 1995. године са пријатељима обишао Балкан у поклоњеном немачком трабанту У опусу Faith No More је и песма „Приштина", која говори о раздвојености двоје заљубљених, наизглед без икаквих политичких инсинуација. Иако текст песме не садржи ништа контроверзно, назив песме је, с обзиром на блиску ратну и политичку прошлост Балкана и чињеницу да је изводи један амерички састав, изазвао разне коментаре. „Једини циљ који сам имао са том песмом је био да скренем пажњу људи у Америци да се у том граду, за који многи од њих вероватно никада нису чули, дешава нешто лоше у чему учествују и Американци", уверава Гулд. А како је настала? „Ја сам са пријатељем 1995. године, не знајући шта се дешава на Косову, колима прошао кроз Приштину", објашњава. Овај музичар није типична рок звезда. Иако су му наступи са бендом донели многа путовања, то није задовољило његову жељу за авантуром. Тако је једног дана 1995, пошто је сплетом ванредно срећних околности дошао у посед аутомобила, решио да крене на пропутовање по ратом захваћеном Балкану. Све је почело у Берлину, где је дошао са бендом да одржи концерт. У то време, многи становници бивше Источне Немачке су после пада Берлинског зида покушавали да се ратосиљају трабант аутомобила које је производила бивша источнонемачка фабрика VEB Sachsenring Automobilwerke. „Пошто су људи масовно продавали аутомобиле, ја сам у једном радијском интервјуу рекао да бих волео да имам један од тих трабанта", каже Гулд. А на његово изненађење - када је изашао из студија, на паркингу га је чекао човек који му је рекао да му поклања ауто јер не може да га прода. Била је то прилика која се не пропушта. „Сан ми је био да возим од Берлина до Тиране и коначно сам у рукама имао кључеве од кола", препричава музичар. У Београду су свратили и до аутомеханичара Из Загреба и Београда, упутио се у Скопље преко Косова, несвестан напетости. „Планирали смо да ноћимо у Приштини, али од тренутка када смо ушли на Косово, аутомобил су нам претресали на сваких неколико километара, војске и полиције је било на све стране" „Бојао сам се да изађем из аута па сам само продужио за Скопље", каже. А песму је написао јер је сматрао да „америчка јавност треба да буде упознатија са догађајима на Косову деведесетих". „Можете да мислите да је нешто исправно или погрешно, али мене је једноставно узнемиравао одсуство свести код Американаца да се дешава нешто што се тиче и њих", додаје. „Ако нисте свесни да се нешто догађа, не можете ни да имате мишљење, а мислим да је обавеза Американца да имају мишљење с обзиром на политичку моћ и утицај који САД имају". „Разбити мехурић" Гулд тврди да су га путовања на Балкан променила - на добар начин. „Британски редитељ документарних филмова Адам Куртис говори о концепту мехурића - свако живи у свом и ретко их напуштамо, несвесни да живот на другим местима функционише на потпуно другачији начин", објашњава музичар. Доласци на Балкан, његови укуси, мириси, живот, политика, музика и ракија разбили су мехурић у којем је музичар до тада живео. Београд и Приштина: ЛГБТ заједница која не пристаје на границе Београд и Приштина: Дрег краљице руше поделе „Веома сам захвалан што сам имао среће да то искусим", каже Гулд. Данас кроз посао са ракијом, Гулд покушава да другим Американцима помогне да изађу из својих мехурића, и то код куће. „Пресрећан сам кад видим да је упалило", каже. „Када видим да им се допала ракија, осећај је као да сам успео да их наложим на своју музику, иако то нема никакве везе са мном". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk