Верона и Јулија: „Како сам постао Драга Савета за љубавна писма из читавог света“
Мартин Хопли зна све о томе како изгледа патити од сломљеног срца - и о овоме размишља већину дана.
Мартин Хопли у Најтс бару у центру Лондона, где воли да пише одговоре на најосетљивија писма која прими Овај четрдесетједногодишњак проводи сате и сате времена пишући речи утехе и савете заљубљенима широм света. Понекад их подстакне на одважан корак да питају вољену особу да ли би се венчала за њих. У другим случајевима их подсећа да морају прво да науче да воле себе пре него што успеју да пронађу срећу са било ким другим. „Мој посао је да помогнем људима да се сете да широм отворе очи, баш као и срца, да следе љубав, али не право у пропаст", каже он. Последњих неколико година Мартин је био један од на десетине добровољаца који раде за Јулијин клуб, непрофитну организацију смештену у малом складишном простору испод засвођеног пролаза у једном тихом дворишту у споредним улицама Вероне, у Италији. Канцеларије клуба налазе се недалеко од Казе ди Ђулијета, илити Јулијине куће, где се масе туриста окупе сваке године да сниме селфије и укаже поштовање Шекспировој легендарној и злосрећној јунакињи Јулији Капулет. Добровољци у Јулијином клубу покушавају да одговоре на сваку од хиљаде порука које добију годишње Клуб је неколико улица даље од Казе ди Ђулијета (Јулијина кућа), једне од ударних туристичких атракција у Верони У традицији која траје деценијама, Јулијин клуб добија отприлике 50.000 писама сваке године - многа од њих просто адресована „Јулија, Верона, Италија" - а Мартин и други „Јулијини секретари" одговарају на свако писмо или мејл који има приложену адресу пошиљаоца. Неколико посебних поштанских сандучића омогућују људима у граду да пошаљу поруке без маркице, што значи да неке изјаве љубави нађу пут до добровољаца на самолепљивим цедуљицама, салветама, па чак и кутијама цигарета. Било да је у питању руком написана надахнута песма или на брзину откуцан мејл, од чланова клуба се очекује да развијају креативност одговарајући на свако у одговарајућем формату. „Зато што тренутно нисам у Верони, задужен сам за мејлове", каже Мартин из свог дома у Редингу, у Енглеској. „Мање је романтично у поређењу са руком написаним писмом, али ови људи уносе срце и душу у те мејлове, тако да Јулија мора да одговара истом мером." Тунел засвођеног пролаза који води у славно двориште прекривен је изјавама љубави које су написали туристи Сва писма послата Јулији пажљиво се сортирају и архивирају Мартин некад проведе читаве дане размишљајући како да одговори на писма. Инспирацију покушава да добије из властитог писма од Јулије, које стоји поносно урамљено на његовом радном столу. Сећајући се тренутка 2015. године кад је сам послао писмо у Верону, након што је сазнао за постојање Јулијиног клуба, Мартин каже: „Има нечега у томе кад ставите осећања на парче папира и убаците га у поштанско сандуче од чега вам припадне мука. Ставили сте срце и душу у писмо које сада може да прочита читав свет." У свом писму, Мартин је испричао Јулији као је као дете преживео мождани тумор и како је живео са разним инвалидитетима као последицама своје болести. Кад му је пријатељица сломила срце, знао је да је и даље способан да се заљуби, „чак и са повредом мозга и здравим разумом који су били против мене" - и зато је замолио Јулију за њену „магију", да му помогне да његова следећа љубавна прича доживи срећан крај. Шест месеци касније, у поштанско сандуче му је упала коверта са маркицом Poste Italiane и, каже он, променила му живот. Мартин каже да се због ожиљака од операције на мозгу питао да ли ће се ико икада заљубити у њега „Речи које ми је Јулија руком написала нису личиле ни на шта што сам до тада чуо, ни на шта што сам до тада прочитао, зато што су се обраћале искључиво мени", каже он. „Кад људи пишу Јулији, њихова срца су често незадовољна, збуњена и у хаосу. Али она узме сва та осећања, смири их и прочита вам их назад као прелепу песму коју је тако лакше разумети." Једини део из Јулијиног писма који је Мартин спреман да подели са нама гласи: „Суђено ти је да живиш." „Та реченица ми никад није изашла из мог мозга бушног попут швајцарског сира, зато што има нечег магичног у њој", каже он. Мартин је толико био надахнут Јулијиним одговором да је постао активни пратилац Фејсбук странице клуба, коментаришући постове и учествујући у разговорима са другим обожаваоцима. Ускоро су секретари почели да га моле за помоћ у одговорима на нека писма - и пет година касније, Мартин је постао део тима редовних добровољаца. Секретари деле посао тако што свако добије она писма која су најрелевантнија за његово лично искуство. „Од жене која се заљубила у блиског пријатеља, до човека чија је супруга преминула, до младића који покушава да се помири са властитом сексуалношћу, до девојке која мисли да није довољно лепа да би пронашла љубав... Јулија је вероватно чула сваки могући сценарио који може да вам падне на памет", каже Мартин. „Ако један секретар не може да одговори на неку одређену тему, она се прослеђује неком другом ко може." Добровољци из свих крајева света помажу да се одговара на писма, иако се већина секретара Јулијиног клуба налази у Верони Писма која је Мартин читао причају разне приче о сломљеном срцу - од ратом разорених земаља до породичних свађа, па чак и оних које су настале услед проблема имиграната због Брегзита Многа писма на која је Мартин замољен да одговори од њега захтевају да се ослони на властита искуства са инвалидитетом и забринутошћу: „Зашто би се било ко заљубио у мене?" Он каже да су квргави ожиљци на његовој глави од многих високо ризичних операција како би му се одстранио мождани тумор некада значили да је себи постављао исто питање. Али, у међувремену је почео да верује да његови ожиљци „показују да је борац и издржљив". Осамнаест операција и безброј радио терапија које је Мартин прошао откако му је са 14 година откривен тумор код њега су изазвали хроничне болове, дупле слике, проблеме са координацијом и сећање које је толико рупичасто да је, према његовим властитим речима, „као швајцарски сир". Мартинови проблеми са сећањем значе да му тешко пада усмена комуникација, што је, каже он, један од разлога зашто је имао проблема са редовним запослењем. Писање му, међутим, омогућује да „пажљиво размисли" о ономе што жели да каже и помаже му да „из себе избаци много емоција". Ова медитативна навика помогла му је да напише стотине живописних и искрених писама за Јулијин клуб. Мартин (на слици у болници са мајком) имао је 14 година кад су лекари код њега открили мождани тумор Овај 41-огодишњак посетио је клуб у Верони неколико пута откако је добио своје руком писано писмо од Јулијете Он каже да је чак одговоран и за један брак, пошто је убедио жену која је писала Јулији да се пресели на други крај света како би била са дечком. Око годину дана касније, та жена написала је друго писмо да каже да су се они венчали. „Били су заједно читаву вечност, али им је било потребно само да их Јулија нежно погура", каже Мартин. Он каже да се осећа као много боља особа кад пише у Јулијино име. „У много аспеката то уопште не звучи као ја", каже он, додајући: „Ја сам добар, али не толико добар... Она вам се никад не подсмева, никад вас не осуђује, никад вас не дискриминише, она ће у свом одговору бити само саосећајна." „Јулија извлачи најбоље из свих нас." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk