Пресуда Ћурувији: „Славкова смрт одбија да умре“
Двадесет година после убиства новинара Славка Ћурувије, Специјални суд у Београду донео је првостепену одлуку о случају који је трагично обојио новију историју Србије.
„Казна која је досуђена Ћурувијиним новинама била је као данас милион евра", каже Бујошевић. У првој пресуди за убиство новинара, бивши шеф Државне безбедности Радомир Марковић и тадашњи шеф београдског центра ДБ Милан Радоњић осуђени су на по 30 година затвора, а припадник резервног састава ДБ Мирослав Курак и оперативац ДБ Ратко Ромић на по 20 година затвора, преноси агенција Бета. Према оптужници, Марковић и Радоњић су се теретили за кривично дело подстрекавање на тешко убиство, а Ромић и Курак за тешко убиство у саизвршилаштву. Ћурувија је убијен је током НАТО бомбардовања, 11. априла 1999. године, на улазу у зграду у којој је становао у Београду. Овом поступку претходило је 16 година тишине институција, непрестани позиви колега да се утврде не само убице већ и налогодавци, и честе расправе о утицају и каријери самог Ћурувије. Први таблоид, али озбиљан Ћурувија је, после богате новинарске каријере, 1996. основао Дневни телеграф, први приватни дневни лист у Србији - био је власник и главни и одговорни уредник. Две године касније, покренуо је и магазин Европљанин, изразито критички настројен према режиму тадашњег председника Слободана Милошевића. Данас генерални директор РТС-а, Драган Бујошевић је тада био главни уредник Европљанина. Док је био „директор фабрике у изградњи" - окупљао редакцију и радио на графичком и идејном концепту магазина - писао је и за Дневни телеграф. „Радити са Славком је било тешко, јер је био веома захтеван, али и лако, јер смо имали исте циљеве и схватања - хтели смо да направимо најбоље новине у Србији", каже Бујошевић за ББЦ на српском. Како каже, Дневни телеграф је био један од првих таблоида, али није личио на данашње. „Није био вулгаран, прост и бестидан као ови таблоиди, имао је само другачију новинарску форму од дотадашњих дневних листова". Уредница спољнополитичке рубрике у Европљанину и бивша главна уредница Политике Љиљана Смајловић каже за ББЦ да су озбиљне новине биле „Ћурувијина права љубав" и да је зато новац зарађен на Дневном телеграфу употребио да покрене Европљанин. „Славко је покренуо први таблоид у Србији и никада није осетио потребу да се због тога било коме извињава - то је чињеница и нема потребе да било ко од њега ретроактивно прави неког новинарског свеца", истиче Смајловић. Али прављење озбиљних новина у оно време новинаре је, каже Смајловић, по природи ствари гурало у сукоб са влашћу - чак и ако им то у старту није био циљ, као што Ћурувији није био. „Није он постао јунак дана зато што је од почетка био решен да славно погине, већ га је повукла драж прављења новина - успех га је чинио самоувереним и храбрим". Ко су власници националних ТВ фреквенција Најпознатији цртани репортер слави деведесети рођендан Новинарство у Србији - опасно занимање Професорка Факултета политичких наука Сњежана Миливојевић сматра да је већи утицај и значај Ћурувија имао као издавач крајем 1990-тих, него раније као новинар. „Слободан Милошевић је средином деведесетих уживао велику подршку у народу, а занемаривао образовану и медијски захтевнију популацију - то је управо публика којој ће се на популаран начин обраћати Дневни телеграф и Европљанин", истиче Миливојевић. Сматра да су у то време независни и критички штампани медији већ имали, заједно, већи тираж него прорежимске новине, а главно упориште режима била је телевизија. Ћурувијин Дневни телеграф био је, каже Миливојевић, први лист који је ширио утицај изван круга те „најкритичкије" публике, а популаризовао отпор против Милошевића. „Када се буде писала медијска историја овде, неко ће навести те иновације", каже она. Ко је био Славко Ћурувија? Радио за Државну безбедност Ипак, један детаљ из Ћурувијине биографије био је врло контроверзан - он је неко време радио за Службу државне безбедности као аналитичар. То је био један од разлога због којих Европљанин није могао да излази сваке седмице, каже Бујошевић. Поред проблема са недостатком штампарије и хроничним мањком људи, који нису желели да се упуштају у нове пословне подухвате, неким колегама је управо то сметало. „Мени то није представљало проблем, ни тад ни касније, јер се није одражавало на начин његовог ни мишљења, ни рада, нити је он због тога морао да плаћа цену било коме", тврди Бујошевић. „Приче које су том листу дигле тираж биле су од деде Аврама - колега Иван Радовановић стајао му је испред врата стана и ту су се зближили и спријатељили, па му је давао приче из прве руке". Драгослав Аврамовић био је од 1994. до 1996. гувернер Народне банке Југославије, који је пресекао хиперинфлацију. Други Ћурувијини контакти били су проблематичнији, сматра Милош Васић, новинар „Времена". Ћурувију описује као изузетно отреситог, активног и креативног издавача и уредника. „Његова пословна политика била је донекле авантуристичка - одржавао је неке везе, које су му дошле главе", каже Васић. Ћурувија је имао контакте са тадашњом председницом Југословенске левице и супругом Слободана Милошевића - Миром Марковић, која је у медијима довођена у везу са његовим убиством. Мирјана Марковић у Скупштини СРЈ, 2001. Однос са Миром Марковић: Пакт о ненападању Бујошевић каже да је Ћурувија био врло одлучан око тога што је хтео да ради и био је спреман да плати било коју цену за то. „Али ником од нас није падало на памет да ће та цена бити живот - мислим, ни Славку". Да ће имати већих проблема било им је јасно када су крајем лета 1998. објавили насловну страну „Остварен сан професорке Мире Марковић", у којој се критикује Закон о универзитету. Тим законом је функција универзитета „сведена на теледириговану установу власти", описује он. „Славко је хтео тада да се види са Миром, звао је, она је то одбијала. Дотад су имали такав контакт да је могао да је позове и да се сретне с њом". Каква је била природа тог односа, не зна. У исказу истражном судији 11. јануара 2007. године, Александар Тијанић, један од Ћурувијиних блиских сарадника и новинар Европљанина, сведочећи о убиству пријатеља и колеге, директно је за злочин оптужио Милошевићев режим. Рекао је пред судом да Ћурувија и Мира Марковић „нису били пријатељи". „Она је хтела да има коректан однос јер се бојала његовог евентуалног писања о деци из те фамилије, њиховим пословима(...) „Не бих то назвао пријатељством, већ неком врстом прећутног пакта", рекао је Тијанић. Ипак, сукоб се касније разбуктао. Хронологија суђења Сузе Милошевићеве супруге Управо на дан доношења спорног Закона о информисању одиграо се „врло непријатан и напет разговор" Ћурувије и Милошевићеве супруге. Како је Ћурувија испричао Васићу у једном од последњих интервјуа за Време: „Све сам јој рекао: о нарастајућем фашизму у Србији, о диктатури и о насиљу које предстоји ако се нешто не предузме. (...) „Покушао сам да јој објасним како оваква драматизација политике у Србији може за шест-седам месеци да оде тако далеко да на улице Београда и других градова у Србији падне крв". За разлику од претходних разговора када је оне те критике добронамерно доживљавала, Ћурувија је рекао да је тада она „веома лоше примила то што јој је рекао". „'Претите, претите...', рекла ми је и онда ме напала. Kључне тезе њеног напада биле су да сам ја издајник, да имам шефове у Америци и иностранству. „Оптужила ме је - повишеним тоном - да призивам бомбардовање и пребацила ми да сам радио и писао шта сам хтео, бљувотине и будалаштине, да је Дневни телеграф 'перверзна и параудбашка редакција', јер смо објављивали неке податке о њеним сарадницима из ЈУЛ-а и стално помињала мене и 'моје пријатеље'", рекао је Ћурувија за Време. Ћурувија је убијен на Васкрс 1999. у 17 часова у центру Београда, у Светогорској улици, у пролазу испред броја 35, где су се налазе просторије Дневног телеграфа, а на четвртом спрату и стан у коме је живео. Бујошевић се живо сећа како је Ћурувија изгледао после тог разговора - носио је сиво-тегет блејзер, фармерке и полудубоке браон ципеле. „Чекао сам га у редакцији да видим шта је било. Рекао сам му - изгледаш као да су ти побили све у кући и на педесет метара око куће, он је одговорио: `ово је било горе од тога`. „У том разговору је Славко четири или пет пута устајао и одлазио, а враћао се да „Е да ти кажем још ово" , објашњава Бујошевић. „Неки су касније причали да је у том разговору рекао: `Ако ти и Слоба наставите овако, висићете на Теразијама`, други су тврдили да се помињала судбина пара Чаушеску - комунистичког председника Румуније и његове супруге. „Не знам да ли је то тачно, али знам да је на одласку видео сузу у њеним очима. „Када смо то причали књижевнику Радославу Петковићу Вави - рекао је: `Ћурувија је готов човек. Она га је већ оплакала и прежалила`". Хронологија притиска на медије Извор: Фондација Славко Ћурувија Највећа казна у историји српског новинарства Бујошевић истиче да је Закон о информисању, по ком су осуђени, не само примењен ретроактивно, већ је био и противправан, јер је предвиђао казне за прекршај за дела које су већ постојале у кривичном закону. „Осуђени смо за рушење уставног поретка. У реду, ако је то кривично дело, ја одмах морам да идем у притвор, онда постајем политичка жртва - што никоме не треба". Овако, казну је требало да плаћа наредних 30 година. „Казна од 250.000 немачких марака је као данас да вас неко осуди на преко милион евра". Фондација Славко Ћурувија наводи да је тај износ највећа казна у историји која је досуђена неком медију. „Против нас је пријаву поднео Мирин школски друг. Видео сам га на Сајму књига, пришао ми је и рекао ми: „Ово није ништа лично",одговорио сам „Ма наравно, јасно је, осим што ћу да добијем оволику казну", препричава уз једак смех Бујошевић. Присећа се да им је судски позив „уручен", тако што је у четири ујутро залепљен на врата редакције - и то за 11 сати истог дана. „Засметао им је текст на насловној, али и неки унутра. Вероватно их је највише погодила фотографија Николаја и Елене Чаушеску, када су их стрељали". Брачни пар Милошевић-Марковић гласа на изборима 1992. године Бујошевић каже да су сва тројица почели са плаћањем казне, која је укинута после 2000. године. Након одлуке суда и заплене опреме, Европљанин је наставио да излази. „Радили смо као да се ништа није десило, правили смо се луди и игнорисали стварност, али смо имали проблеме са штампањем и продајом новина - продавале су се кришом испод мантила". Таква ситуација се наставила до бомбардовања, када је Ћурувија одлучио да не прави новине, јер је сматрао да у рату „прва жртва буде истина". Пре тога је у америчком Конгресу говорио о Милошевићевом режиму и то је била „додатна чаша жучи за тадашњу власт", сматра Бујошевић. Смајловић је децембру 1998. године пратила Ћурувију у Вашингтон, да сведочи пред Хелсиншком комисијом америчког Kонгреса. „Рекао је: `Ја хоћу да издајем новине, а господин Милошевић ми не да. Ако не буде могло другачије, рушићу га да правим новине`. „После сам се питала је ли и због тих речи убијен", истиче Смајловић. Вест о смрти - бомба, усред бомбардовања Две недеље после почетка бомбардовања, 6. априла у режимском дневнику Политика Експрес освануо је текст „Ћурувија дочекао бомбе" - потписао га је новинар Мирослав Марковић. Коментар у ком се власник Европљанина проглашава „издајником", прочитан је и у Другом дневнику РТС-а. Пет дана касније, Ћурувија је убијен испред зграде у којој је живео. „Убиство Славка Ћурувије је експлодирало као бомба, не само у медијском, већ у политичком животу Србије", оцењује Миливојевић. „То је изазвало дозу страха и аутоцензуре међу новинарима, а одсуство жеље власти да се то разреши показало је неке мрачне везе са криминалом и уплетеност државе у политичка убиства", додаје она. Васић се сећа тог дана, каже, „као да је било јуче" - у Загребу су он и супруга правили вечеру за пријатеље. На вестима су чули да је „убијен Славко Ћурувија". „Пошто сам пре тога показивао намеру да се вратим у Београд, супруга Тања (Тагиров) ме питала: `Хоћеш и даље да се враћаш у Београд?` ,рекао сам да нећу - разумео сам поруку". „Након Ћурувијине смрти новинари и људи уопште, почели се да схватају да су смртни", каже он. Тај осећај у медијима трајао је, каже, до демократских промена, али и после, када је убијен и новинар Милан Пантић 2001. године. Табла испред Ћурувијиног улаза у улици, која се у време убиства звала Лоле Рибара Васићеве колеге у „Времену" Драгољуб Жарковић и Филип Шварм, током бомбардовања носили су новине „на цензуру" републичком министру Вучићу. Како су касније причали у редакцији, после првобитног „хватања за главу" и одбијања, министар је пристао да се велики текст о убиству Ћурувије објави. „По утисцима њих двојице, Вучић је био апсолутно збуњен и згранут овим убиством, они су уверени да он није имао појма о томе и да му је било страшно непријатно", каже Васић. Смајловић каже да су „сви из опозиционих медија били ужасно уплашени" кад је Ћурувија убијен. Њу је полиција испитивала, тврди, само зато што је говорила на сахрани. „После његове сахране, Зорана Ђинђића и новинара Верана Матића више нисам видела у Београду под бомбама". Смајловић је чланица и један од иницијатора оснивања Kомисије за истраживање убистава новинара, којом руководи новинар Веран Матић. Kомисија је основана да би се разрешило Ћурувијино, као и убиства још 38 новинара који су, према подацима УНС-а, убијени или нестали од 1991. до 2001. године. У време бомбардовања штампа је била цензурисана, па за аутоцензуром није било потребе, сматра Смајловић. „Сећам се, ипак, огорчења што је Недељни телеграф, који је Славко покренуо са Ђорговићем, био једини лист који није ни забележио вест да Ћурувије више нема", каже она. Бујошевић се сећа да му је, када је ишао да изјави саучешће Ћурувијиној породици, Славков брат Јово рекао: „Знаш ли да си ти следећи?" „Осећао сам се одвратно". Непријатни сусрети Присећа се непријатног сусрета са непознатом особом само дан или два после убиства. „Колега Радовановић и ја смо били код Бранке (Прпе, Ћурувијине партнерке) и на излазу из Славковог улаза, видели смо ћелавог типа са великом главом и још већим вратом како иде за нама и дише нам за врат. „Станемо испред излога, он стане. И дише нам у крагну. Станемо испред касапнице, он стане. Мораш да га приметиш. „Ухватимо такси, седнемо и питам Ивана - 'Где треба да идемо?', он одговара 'У цркву', кажем: 'шта ћу у цркви, кад си ти неверник', он каже 'сад нема везе, само да одлучимо како да палимо свеће'", прича Бујошевић. „Шалиш се да себи олакшаш ту ситуацију, а схватили смо јасну поруку да смо стварно следећи, ако наставимо". Наводи и једну бизарну ситуацију са Ћурувијине сахране, када су поред новинарских екипа, са камерама приметили и неке непознате људе. „Знали смо све екипе које постоје и знали смо да то није телевизијска екипа. Показали смо на њих, док смо коментарисали ко су, а они нам машу". „Мени је јасно да је њега убила држава, уз асистенцију ДБ-а. „Одлуку о томе је могао да донесе само врх државе - Мира или њен муж. Хоћемо ли икада то моћи да докажемо - не верујем", каже Бујошевић. Медијске написе да постоји службена белешка у којој се наводи да је „налог за убиство Славка Ћурувије дала Мира Марковић" некадашња председница ЈУЛ-а демантовала је за НИН. На питање зашто никада није реаговала на тако крупну оптужбу, Марковић је из Русије, где је добила политички азил, рекла да те оптужбе трају скоро 20 година. „Можда је требало да будем енергичнија у демантијима одмах, али је Слободан сматрао да нећемо да се брукамо да реагујемо на разне оптужбе. „Не могу ја сваког дана да демантујем да некога нисам убила, не постоји механизам који може човека да одбрани од таквих оптужби и такве пропаганде", рекла је за НИН 2015. године. Васић каже да је било потпуно јасно да ДБ стоји иза убиства, кад се појавила службена белешка о праћењу, позната као досије Ћуран. „Било нам је јасно да су га они убили. Верујем да је истрага урађена како треба, јер без ове четворице то не би могло да се деси никако, али не знам је ли довољно истражено да ли је и ко још учествовао у томе", напомиње. „После пресуде све ће бити као Ђинђићево убиство - сетићемо га се једном годишње, ритуално". Како се сећамо деведесетих Догађај који занима само новинаре Кад је убијен Ћурувија, Бујошевића је позвао Зоран Ђинђић и понудио му да направе демонстрације. „Питао сам га, а ко ће с нама да иде или ћемо да шетамо само нас двојица, као два лудака". Ђинђић је предложио разна имена, која може да назове, и покушао да их наговори. „Није успео. Ни тад, кад је то било најсвежије, није могао да окупи људе за шетњу". Бујошевић за колеге из Европљанина и себе, каже да су „живели утопију слободног новинарства". „Новинари су једини којима је на свету стало до слободе медија - слободне медије не желе ни политичари, ни људи који имају новац, ни уметници, па чак ни новинари, кад се пише о њима". Горак утисак је и „да се то убиство претворило у пинг понг лоптицу, коју су размењивали власт и опозиција". „Ни једни ни други нису показивали претерано интересовање да се то реши и оконча на суду, већ је било само ствар препуцавања". Миливојевић истиче да „та неспремност многих гарнитура власти да истраже Ћурувијино убиство указале су колико је плитко извршена промена власти 2000. и колико су те везе разгранате". Оставило је ужасан ожиљак и на професији и на друштву, а што је више трајало - добијало је већи симболички значај. Да је решено 2001. био би, сматра Миливојевић, само један од страшних догађаја из деведесетих - каквих је овде доста било и који су одавно прекривени тишином, овако се свакој диктатури враћа као опомена: „Ћурувијина смрт одбија да умре". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk