Фудбалер, саудијски принц и непристојна понуда
Хотел Гранд, Кан, 1976. година. Једне вреле летње ноћи, један богати и један сиромашни човек возе се у лифту.
Ејмон О'Киф, принц Абдулах Бин Насер и једна од принцових жена у ресторану „Баракуда" у Лондону 1976. године Богати човек је принц Абдулах Бин Насер, унук оснивача Саудијске Арабије; син бившег гувернера Ријада; незамисливо богат. Сиромашни човек је Ејмон О'Киф: фудбалер из Манчестера; син штампара; власник куће у низу у Олдаму. Мушкарци се враћају из казина. Абдулах је изгубио - он увек губи - али то није битно. Кад сте саудијски принц, неколико хиљада долара за вас представља џепарац. Ејмон се не коцка, али он је на добитку. Две године раније био је резерва у Плимут Аргајлу у трећој лиги енглеског фудбала, кубурећи да нађе ситниш за бројило за струју. Сада лети са џет сетом: прва класа по авионима, хотели са пет звездица, на великом пропутовању по Европи са једном од најбогатијих породица на свету. А онда, у лифту, Абдулах се окреће Ејмону. „Све се спремам нешто да ти кажем", каже Абдулах. Он спушта руку на Ејмоново раме. „Схватио сам да те волим." Ејмон може да намирише принцов дах; цигарете и џони вокер. Нервозно, он одговара: „Мислиш - као брата?" „Не", каже Абудалах. „Не као брата." И ту су, те летње ноћи у Кану, почеле невоље. Ејмон (први ред слева) са тимом Манчестер Бојса. „Сломио сам ногу 15 минута након што је снимљена ова фотографија" Ејмон, који данас има 65 година, одрастао је у послератној Великој Британији, у четворособној спојеној породичној кући у Блеклију, у северном Манчестеру. Имао је три брата, две сестре и пса. Са њима је живела и бака. Где су сви они спавали? „И даље ми није јасно", каже он у једном манчестерском хотелу, док му та успомена мами смешак. Његов отац, Ирац, водио је мушки фудбалски тим Католички клуб Свете Кларе. Његова мама прала је и пеглала дресове; Ејмон је хватао лопте, а потом их воскирао пред следећу утакмицу. Ејмонова кућа налазила се 30 метара од парка и он би се играо тамо, на мокрој манчестерској трави, све док не падне мрак. Био је добар фудбалер: изабран је за тимове Манчестерских школа и омладину Манчестер Јунајтеда све док, на утакмици против Алтринчама, није сломио ногу. Његов сан - да једног дана игра под светлима Олд Трафорда - био је срушен. Уместо тога, напустио је школу и радио као потрчко за Манчестер ивнинг њуз. Кад му се нога опоравила, потписао је за Сталибриџ Селтик, оближњи полупрофесионални клуб. Његов први тренер био је Џорџ Смит, бивши играч који је градио међународну тренерску каријеру. Џорџ - који је раније већ радио на Исланду - напустио је Сталибриџ да би постао тренер Ал-Хилала, једног од највећих клубова у Саудијској Арабији. Убрзо потом, отишао је и Ејмон, преселивши се 500 километара на југ како би као професионалац потписао за Плимут. Али био је несрећан тамо - плата му је једва покривала станарину - и издржао је мање од једне сезоне. Потом је, кад је дошао кући, примио писмо. Поштанска маркица била је на арапском. Ејмон, који још увек живи на северозападу Енглеске, поново је посетио једну од својих бивших улица у Манчестеру Писмо је било од Џорџа Смита. Желео је да Ејмон долети у Саудијску Арабију на пробни период од месец дана. Ако би задивио домаћине - и истрпео врућину - постао би прва европска аквизиција Ал-Хилала. „Био је новембар, мислим да је падао снег у Манчестеру", каже Ејмон. „Помислио сам - 'То уопште није лоша идеја.'" Али нису га привлачиле само временске прилике. Ејмон је био ожењен и имао је двоје деце: рад у Саудијској Арабији, помислио је, омогућио би му да отплати хипотеку на кућу брже него што је мислио. Отпутовао је у Лондон и одлетео за главни град Саудијске Арабије Ријад, преко Каира и Џеде. Стигавши у Џеду, одмах је знао да се налази у другом свету. Саудијски цариник узео му је примерак Сандеј експреса, дохватио се маказа, исекао из новина све слике жена, оставивши им само главе. Могло је да буде и горе, каже Ејмон: човек до њега имао је Њуз ов д ворлд. Културолошки шокови ређали су се један за другим. У Ријаду, Џорџ је чекао Ејмона на писти, седећи на хауби огромног бјуика. Код куће, Ејмон је возио мини морис. У Манчестеру, риба и помфрит били су главна посластица. У хотелу са пет звезда, Ејмон је добијао бесплатну храну и пиће. Ејмон - 22-годишњак из социјалних блокова - нашао се у алтернативном универзуму. Није се радило само о врућини, палмама или треперавој пустињи која се протезала у недоглед. Радило се о богатству. Оснивање Опека 1960. године и нафтна криза 1973. године омогућили су процват саудијске економије. Између 1970. и 1980. године, привредни раст земље скочио је за више од 3.000 посто. Купали су се у нафти, а озбиљни људи поседовали су озбиљан новац. Ејмон ће управо упознати једног од њих. Ејмон О'Киф (други здесна) игра за Ал-Хилал у Саудијској Арабији седамдесетих Ејмон је први пут угледао принца Абдулаха Бин Насера на Ал-Хилаловом терену за тренинге у Ријаду. Још на пробном периоду, играо је тренинг утакмицу кад је Абдулах, председник клуба, пристигао у плавом бјуику. Са терена, Ејмон је видео само пар очију како зуре преко ивице спуштеног прозора. „Џорџ је рекао: 'Видиш она кола тамо? То је мој човек - председник. Он је тај који одобрава или одбија уговор. Зато се брзо доведи у ред!'" Лопта му је одмах стигла с десног крила. Ејмонове очи су засјале. Винуо се у ваздух, плаве локне су му поскочиле на пустињском ваздуху, и одиграо је главом ка голу. „Улетела је као метак у горњи угао", каже он, више од 40 година касније. „Кажем, као метак." Пет минута касније, лопта је стигла с левог крила. Поново је скочио. Поново је лопта улетела у горњи угао. Док су чекали да се настави утакмица, Џорџ је шапнуо Ејмону на уво. „Шта год да си мислио", рекао је, говорећи о Ејмоновим захтевима за плату, „само на то додај још једну нулу." После утакмице, Ејмон је, још у мокром дресу, отишао да упозна принца. Абдулах га је питао да ли је хотел у реду; Ејмон је рекао да јесте. Абдулах је питао да ли је Џорџ задовољан; Џорџ је рекао да је задовољан. „Онда идите у хотел и ставите на папир све ваше захтеве", рекао је принц. Ејмон и Џорџ су саставили списак: новац, ауто, стан, летови за Енглеску и приватно школовање за двоје Ејмонове деце кад буду порасли. На следећем тренингу, пристигао је плави бјуик. Џорџ је предао Абдулаху списак. „Никакав проблем", рекао је принц. Код куће, Ејмон је зарађивао 40 фунти недељно, плус 15 фунти за играње фудбала. Његова нова недељна плата била је око 140 фунти - што је еквивалентно 1.100 фунти данас, према подацима о инфлацији Банке Енглеске. Није било пореза, није било рачуна и није било никаквих брига. Кад је постигнут договор око његовог уговора, Ејмон је одлетео назад за Манчестер, спаковао кофере и вратио се у Ријад са породицом. Испочетка су живели у хотелу и - као и пре - ништа нису плаћали. „Рачуни су били запањујући, али никад нису довођени у питање", каже Ејмон. Његова жена добила је добро плаћени посао у Првој националној градској банци а, будући да је Ал-Хилал држао тренинге само двапут недељно, Ејмон је време проводио крај базена, чувајући децу и причајући о фудбалу са Џорџом. Били су то дани блаженства у пустињи. „И даље могу јасно да видим децу са шлауфима", каже он. Од самог почетка, Ејмон се допадао Абдулаху. Купио му је кола - „сребрни понтијак вентуру, хауба као писта" - и често га позивао на чај. Гледали су фудбал на великом екрану (велики луксуз 1976. године) или разговарали са Абдулаховом браћом. Био је то необичан аранжман - плавокоси младић из Енглеске примљен на саудијски краљевски двор - али Ејмон је уживао. Био је млад и самоуверен, а био је пријатно изненађен што су Саудијци толико чврсто на земљи и љубазни. У неким погледима, било је то као у Манчестеру - сем што су овде његови пријатељи водили државу. На терену, све је такође ишло како треба. Ејмон је волео саиграче, а тим је стигао до полуфинала Краљевског купа (пре него што је изгубио на пенале од ривала Ал-Насра). Саудијска Арабија није била савршена - Ејмон је једном залутао колима на трг на ком се одвијало јавно бичевање, док су му на задњем седишту седела деца - али живот је био добар. Кад се сезона завршила, О'Кифови су се вратили у Енглеску на одмор. Пре него што су пошли, Абдулах је тражио Ејмонов кућни број. „И ја планирам пут за Енглеску", рекао је принц. „Треба да се нађемо." Ејмон је први европски професионалац који је играо у саудијској лиги После три недеље у Енглеској, Абдулах је звао на кућу Ејмонове мајке, где су О'Кифови одсели. Ејмон није био код куће, па се јавила његова мајка. „Јавио ти се како-се-оно-зваше", рекла је она сину. „Онај твој принц." Ејмон је назвао Абдулаха назад - на његов рачун - у Карлтон Тауеру, хотелу близу Херодса у Лондону. Два дана касније, обрео се у возу за Јустон. На станци га је дочекао шофер. У главном граду, Ејмон се поново возио на вртешци саудијског новца. Гледао је како принц купује шест одела Сесил Џи и питао се, у хотелу Гросвенор, зашто је човек у белим рукавицама стајао крај писоара. („Искрено сам помислио - не држи ли ти га ваљда?"). Кад су једном од Абдулахових асистената требале нове ципеле, Ејмон је добио 200 фунти и послат је да му купи пар. Вратио је 150 фунти и отишао у Маркс енд спенсер. „Био је то други свет", каже Ејмон. Убрзо после тога, исти асистент се вратио у Ријад, тако да је Абдулах питао Ејмона да ли жели да заузме његово место на пропутовању. Париз је био следећи, па Кан, Рим, Каиро, и назад у Саудијску Арабију. Абдулахова жена желела је да купи намештај; принц је планирао да баца коцкице у европским казинима. Његова жена и деца ишли су у Велс са његовом таштом, тако да је Ејмон пристао. Недељу дана касније, налазио се у лимузини за Хитроу, спреман за велико пропутовање са „Принцом како-се-оно-зваше". Сада су већ саудијски принц и младић из Блеклија били пријатељи. Ејмон и Абдулах: Необичан пар. „Добро смо се слагали, све време смо се смејали", каже Ејмон. „Мислим да су му досадили сви они други ликови који су му се нон-стоп улизивали." На аеродрому Шарл Де Гол, принца и његову свиту дочекао је саудијски амбасадор. „Заставице на ауту и све то", каже Ејмон. Док је Абдулах држао састанке, Ејмону је поверио да му причува актовку. Ејмон је наручио кафу и чоколадицу, сачекао у ВИП соби и на крају био пребачен у Париз сам, заједно са актовком. Сат времена касније, док је био у хотелској соби, зазвонио му је телефон. Био је то Абдулах, који је тражио актовку, тако да се Ејмон спустио до принцовог апартмана. Принц је отворио актовку и показао му шта је овај носио све време: хиљаде и хиљаде француских франака. „Помало онако као што виђате на телевизији, није било места ни за шта друго", каже Ејмон. „Оставио сам је на столици док сам пио кафу на аеродрому - можете ли да замислите шта би се десило да сам је изгубио?" Те ноћи, Ејмон је јео вечеру на броду са стакленим дном на Сени, а потом се дивио граду са балкона хотелске собе. Заспао је као срећан човек. Али његови слатки снови нису дуго потрајали. Два дана касније, одлетели су у Кан, где су се спустили у казино и повезли се истим лифтом. Ејмон са колима у саудијској пустињи Након што му се Абдулах поверио, лифт је одједном деловао тешње, каже Ејмон. Принц је недвосмислено обзнанио своја осећања, па је онда то учинио и Ејмон. Он није геј. Не занима га веза. Желео је само да буде фудбалер и ништа друго. „Прошло је вероватно 15 секунди пре него што су се отворила врата лифта", каже Ејмон. „Али мени је то деловало као месец дана. Осећала се страшна хладноћа у ваздуху." У том тренутку, велико пропутовање било је окончано. Атмосфера се променила, баш као и план пута. Уместо три ноћи у Риму, остали су само једну; уместо да сврате до Каира, отишли су право у Ријад. „Било је као лед", присећа се Ејмон. Ејмону је било непријатно, али није био забринут. У лифту му је Абдулах рекао да ће се њихов однос вратити на старо, на „председника и играча", а Ејмон му је поверовао. „Ни на секунд нисам помислио да се налазим у опасности", каже он. „Помислио сам - имам уговор, вратићемо се у нормалу." Након што су се вратили у Ријад, то се променило. Хомосексуалност је била - и још увек је - незаконита у Саудијској Арабији, а краљевска породица била је - и још увек је - свемогућа. Ејмон није намеравао да открије Абдулахову тајну - али шта ако је Абдулах ипак желео да изврши притисак на њега. Ејмон је почео да се брине. Да се осећа клаустрофобично. Можда чак параноично. Обратио се Џорџу да би му испричао шта се догодило, како би га овај умирио. То се није десило. „Они неће оставити то само на томе, идиоте један", рекао је Џорџ. Џорџ Смит данас има 84 године; и даље прати фудбал и пун је прича из дуге тренерске каријере. Да ли се сећа Ејмона? „Ох, да", каже он преко телефона из Рочдејла. „Ја сам га претворио у професионалца." Џорџове приче скачу од Саудијске Арабије до Исланда, преко Омана и Бахрејна. Али Ејмон одскаче у њима. Волео га је, али чак и пре великог пропутовања био је забринут за њега. Ејмон је проводио сувише времена са Абдулахом, сматрао је - а Абдулах је трошио исувише новца на Ејмона. „Сматрао сам да су сувише блиски и председник Абдулах је то знао", каже он. „Знао је да ме то брине." Кад је Џорџ чуо за Кан, рекао је Ејмону да сместа напусти Саудијску Арабију, ради властите безбедности. „Био је у опасности", каже он. „Могло је било шта да се деси." Као на пример? „Сам бог зна. Нека врста несреће. Петљао се с краљевском лозом - то се не ради." Ејмон се смрзао. Знао је тајну о једном од најмоћнијих људи у земљи и то га је - мислио је - довело у опасност. Провео је ноћ на Џорџовој софи, али је већи део времена зурио у таваницу. Имао је 22 године, био је далеко од куће и уплашен. Његова породица била је у Енглеској и није смео да дозволи да се врати у Ријад. Али постојао је један проблем. Да би напустио земљу, његову излазну визу морао је да потпише његов шеф - а његов шеф био је принц. За Ејмона, Саудијска Арабија одувек је деловала као позлаћено место. Сада му је деловала као позлаћени кавез. Џими Хил, на слици у Паркинсоновој емисији 1976. године, учествовао је у ослобађању Ејмона од саудијског уговора Наредног јутра, Ејмон је одлучио да слаже. Рећи ће Абдулау да му је отац болестан и да мора хитно да отпутује у Енглеску. Отишао је до Абдулахове виле, испричао му своју причу и сачекао реакцију. Принц га је саслушао, али није донео никакву одлуку. Уместо тога, натерао га је да се добро презноји. Причаће о томе сутра, рекао је Абдулах. Прошла је још једна дуга ноћ. Хотел са пет звездица у Паризу, где је спавао без икаквих брига на овом свету, деловало је као пре читаву вечност. Наредног дана, Ејмон је отишао до фудбалског клуба да се сретне са Абдулахом. Принц је затворио врата и наложио особљу да их не узнемирава. Ејмон се добро сећа да је принц седео на прочељу дугог стола. „Је ли ово због Француске?" питао је принц. „Не верујем да ћеш се вратити." И док је Ејмон покушавао да разувери Абдулаха, принц је посегао за пенкалом и папиром. Полако је, каже Ејмон, почео да пише нешто на арапском. Био је то споразум. Ејмон може да иде кући, али само на недељу дана. Све што је требало је да потпише. Ејмон није умео да чита на арапском. Уговор је могао је да значи да се одриче читавог живота а да то и не зна. И зато није смео да потпише тај папир. Али није смео ни да га поцепа. Кад би то урадио, принц га никад не би пустио да оде. Размислио је на брзину и одлучио се за нешто што данас зове Блефом године. „Желиш ли да потпишем ово?", питао је Ејмон. „Ја морам да верујем овом уговором на арапском - а ти не можеш заузврат да верујеш мени? У реду, није никакав проблем." Ејмон је узео оловку и кренуо да потпише. У последњој секунди, каже Ејмон, Абдулах му је преотео папир, поцепао га и бацио у канту. „Средићу ти тај лет", рекао је невољно. Наредног дана, Ејмон је отишао на аеродром. Узео је само одећу за недељу дана, да Абдулах не би помислио да одлази заувек. Је ли и даље био уплашен? „Апсолутно", каже Ејмон. „Јер да је Абдулах рекао да не могу да уђем у тај авион, не бих могао да уђем. Чак и кад је авион узлетео, био сам забринут." Након што је слетео у Лондон, од среће је песницом ударао седиште испред себе. Али његови проблеми се ту нису завршили. Да би наставио каријеру у Енглеској, морао је да се региструје у Фудбалском савезу. А да би се регистровао у Фудбалском савезу, морао је да добио одобрење Саудијске Арабије. Након што је разговарао са Фудбалским савезом, Ејмон је примио факс из Ријада. Захтевано је: Ејмон је могао да прихвати прву и четврту тачку. Остале су, сматрао је, Абдулахова освета. Клима уређај није био покварен, каже он, а никад није позајмио ни пени од принца. Ејмон је разговарао са Фудбалским савезом и, 22. новембра 1976. године, добио телеграм из Лондона. „Молим позовите - о нашем трошку - хитно", писало је. Телеграм је потписао нови шеф саудијског фудбала Џими Хил.. Телеграм Џимија Хила Ејмону Године 1976. Џими Хил био је један од најславнијих људи енглеског фудбала. Он је 1961. године, као шеф синдиката играча, укинуо максималну плату; седамдесетих је био водитељ ББЦ-јеве ударне фудбалске емисије Утакмица дана. Уговор у Саудијској Арабији вредео је 25 милиона фунти. Колико је од тога ишло њему и његовом сину Данкану (ког су такође плаћали Саудијци) није познато, али било је сигурно превише да би то упропастио неки младић из Блеклија. Као што је од њега тражено, Ејмон је назвао Хила. Ејмонов отац - синдикални активиста - рекао је да ће радо испричати Фифи и читавом свету шта се десило у Кану. Две недеље касније, уговорен је састанак у Алтринкаму између заједничког пријатеља Џорџа и Ејмона, представника Ал-Хилала и Ејмона. „Шта сте мислили да би се десило да сте остали?", питао је човек из Ал-Хилала саркастично. „Кад је у питању ваша породица, не смете да се коцкате", одговорио је Ејмон, смртно озбиљан. После узавреле расправе, људи су се руковали. Недељу дана касније, Саудијци су послали раскид уговора са Ејмоном и он је био слободан да игра у Енглеској. Саудијска авантура била је окончана. Коначно је успео да сиђе са вртешке. Ејмон је поново изградио каријеру до те мере да је изабран да игра за Републику Ирску против Енглеске на Вемблију (број девет на ирској страни) Кад се вратио у Енглеску, Ејмон је био без пребијене паре. Није могао да дође до својих плата - оне су се налазиле заробљене на саудијском рачуну - тако да је морао да прода кућу у Олдаму. Вратио се да ради за Манчестер ивнинг њуз и, на крају, кренуо да игра за полупрофесионални клуб Мосли. Након саудијског сунца и базена, ветрови и кише Северне Премијер лиге деловали су као степеница ниже. Али Ејмон је то обожавао. Мосли је 1979. године освојио дуплу круну, лигу и куп, а Ејмон је прешао у Евертон, у сам врх енглеског фудбала, за 25.000 фунти. Играо је четрдесет утакмица у Првој дивизији пре него што је прешао у Виган Атлетик. Играо је и пет пута за Ирску републику - укључујући 1985. године против Енглеске на Вемблију. Последњи пут кад је био тамо, 1968. године, био је разрогачени навијач који је гледао како Манчестер Јунајтед добија Бенфику у финалу Европског купа. Сада су људи плаћали карту да гледају њега. То је био један од многих разлога зашто није био огорчен због Саудијске Арабије, Абдулаха или те вреле летње ноћу у Кану. „Да се није десио инцидент у лифту, остао бих у Саудијској Арабији", каже он. „Вероватно никад не бих играо за Евертон, вероватно никад не бих играо за Ирску." Ејмон сада као пензионер живи близу Манчестера, али и даље ради хонорарно за фудбалски клуб Евертон Абдулах је остао на месту председника Ал-Хилала до 1981. године и наставио много да троши. После Ејмона, његова следећа аквизиција био је Ривелињо, освајач Светског првенства са бразилском репрезентацијом. Клуб је освојио нову лигу коју је организовао Џими Хил 1977. и 1979. године, а данас је један од највећих клубова у Азији. Осим његове љубави према фудбалу, не зна се много шта друго о принцу. Центар за међународну комуникацију саудијске владе и фудбалски клуб Ал-Хилал одбили су да коментаришу Ејмонову причу, а постоји врло мало тога у писаној форми о принцу. Био је, на крају крајева, један од њих стотину. Абдулахов деда - Ибн Сауд, оснивач земље - имао је 45 синова. Од њих, 36 је имало своју децу, од којих је један био Абдулах. Као што је један стручњак за Саудијску Арабију рекао за ББЦ: „Ти људи воде веома заштићене животе, у друштво које има сушту супротност од љубопитљиве штампе." Саудијска влада одбија да потврди да ли је Абдулах жив, али према сајту Ал-Хилала, он је мртав. Блискоисточни новинар рекао је за ББЦ да је умро 2007. године, док један други мисли да је то било 2006. године. Према арапској Википедији - ставка садржи мање од 400 речи - Абдулах је имао три жене и седморо деце. Последњи пут га је Ејмон видео за време Блефа године у Ријаду. Након што је тренирао Корк Сити у Ирској, Ејмон је радио за локалну власт у Чеширу. Преселио се у Португал, али сада живи као пензионер близу Манчестера. Лечен је од рака 2017. године радиотерапијом и хемотерапијом и константно му је боље. „Да куцнем о дрво и брзо се помолим, све изгледа добро сада", каже он. У данима кад се играју утакмице и даље ради у луксузним ложама за Евертон, причајући приче из своје каријере. Годинама није говорио о Саудијској Арабији: није желео поново да проживљава ту трауму или да се излаже хомофобичним подругивањима. Након што се вратио кући, чак је одбио позамашан чек од једног новинара таблоида. Али сада, више од 40 година касније, радо жели да исприча све. Више од свега, жели да његови саудијски саиграчи знају зашто је отишао. „Допало ми се време које сам провео у Саудијској Арабији - како да не волите тај начин живота?", каже он. „Волео сам саиграче, објекти су били сјајни, читав аранжман био је фантастичан. Били смо срећни тамо." Пре осам година, Ејмон је написао аутобиографију. Њен наслов савршено дочарава његов живот, од зелене траве Католичког клуба Свете Кларе до његове узбудљиве саудијске авантуре. „Само сам желео да играм фудбал". Фотограф: Џон Паркер Ли Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk