Свемир, наука и истраживања: Хоћемо ли наћи живот негде другде
Један од разлога због којих волим астрономију је тај што не устукне пред великим питањима. А једно од највећих је: да ли смо сами?
Још један разлог због којег волим астрономију: постоје добре шансе за одговор на ово питање. Чак и пре неколико деценија, тврдоглави реалисти почели су да верују у идеју о ванземаљцима. Времена се мењају, а мења се и наука. Прикупили смо довољно података због којих је питање мање претерано него некада, и почињем да мислим да питање није „Хоћемо ли наћи живот?" већ „Која метода ће га прво наћи?" Постоје три методе које су, по мом мишљењу, мени водеће у проналажењу живота у другим световима. И имам идеју ко ће га први наћи. Живот на Марсу? Прва метода следи принцип да, када нешто тражите, најбоље је започети близу куће. Знамо за једну планету која има живот: Земљу. Тако да има смисла тражити друга места са условима сличним Земљи: односно текућу воду, кисеоник у ваздуху, хранљиве материје за раст итд. Најочигледније место за посматрање је Марс. На први поглед делује суво, хладно и мртво. Али ако то можете да видите даље од тога, ствари почињу да се поправљају. На пример, поларне капе имају пуно смрзнуте воде, а лед смо директно видели и на нижим географским ширинама на Црвеној планети - ударци метеорита оставили су за собом сјајне кратере ископавајући свежи лед испод површине. Неколико марсовских ровера и лендера открило је примамљиве доказе да би текућа вода могла постојати тик испод површине, али још нам недостају било какви коначни докази. Међутим, ако мало проширите временски оквир, постоје изврсни докази да је у прошлости - можда и пре милијарду година - наша суседна планета имала океане течне воде и гушћи ваздух. У ствари, услови су били прилично добри да се развије живот какав познајемо и пре него што се појавио овде на Земљи. Сасвим је могуће да је живот тамо већ давно имао упориште (или псеудопод) и изумро. Ако је то случај, можда ћемо још наћи фосиле у Марсовим стенама. Опет, још нема коначних доказа, али смо тамо буквално једва загребали по површини. Сада када је успешно слетео на Марс, имамо узбудљиву могућност да ће ровер Кјуриосити, величине аутомобила који ради на погон плутонијума, ускоро користити свој уграђени ласер и друге алате за отварање и испитивање стена у кратеру Гале, које су положене пре милијарде година у присуству течне воде. Марс није једина могућност у нашем Сунчевом систему. Течна вода постоји унутар Сатурновог месеца Енцелада, где гејзири течне воде избијају из дубоких кањона на његовом јужном полу. Потакнут гравитационим потезањем саме џиновске прстенасте планете, унутрашњост Енцелада може бити пространи океан течне воде чак и док је површина залеђена. То не гарантује да ћемо икада наћи ванземаљске рибе како пливају тим месечевим морима, наравно. Али то је занимљиво место да се тамо погледа. Европа, Јупитеров месец, готово сигурно има и подземни океан. Ако још више смањите ограничења, Сатурнов месец Титан на својој површини такође има језера течног метана и етана. Тамо би животна хемија била другачија - на површини је прилично хладних минус сто осамдесет степени - али није немогуће претпоставити да би и тамо могао настати живот. Открити да ли је то случај значи доћи до информација из прве руке. То радимо за Марс. Међутим, изгледи Европе и Енцелада можда ће причекати деценију или четири. Телефонирајте кући Можда не морамо нигде да идемо. Уместо тога, можда ћемо моћи да седимо овде и чекамо да нам ванземаљска бића (било ког облика) пошаљу поруку. СЕТИ је потрага за ванземаљском интелигенцијом, а његово име вам говори своју причу: то је група астронома која тражи знакове интелигентног живота у свемиру. Користе разне методе за тражење напредних ванземаљаца, али најперспективнији је преслушавање порука послатих преко неба. Основна претпоставка СЕТИ-а је да су ванземаљци вани и желе да са нама контактирају. Ако је то случај, постоји добар начин на који нам могу сигнализирати: радио таласи. Они су савршени медијум: јефтини су, једноставни за израду, лако се кодирају информацијама, неометано путују целом галаксијом и крећу се брзином светлости, најбрже што знамо. Дакле, СЕТИ претражује небо тражећи радио сигнале од ванземаљаца. Још нису ништа пронашли, али као што СЕТИ астроном Сет Шостак истиче, тек смо почели да тражимо. Постоји много простора у галаксији и много фреквенција радио таласа које треба прочешљати. Али наша технологија је временом све боља, омогућавајући осетљивије претраге. Према Шостаку, ако су они негде тамо и тренутно нам шаљу сигнале, требало би да имамо одговор на овај или онај начин за око двадесет пет година, с обзиром на то како се ствари одвијају. Мислим да је СЕТИ добра идеја. У практичном смислу, њихови инжењери унапређују нашу радио технологију и обраду сигнала, а филозофски мислим да је занимљиво слушати ванземаљске сигнале. Али питам се о основној претпоставци да су ванземаљци тамо и желе да нас контактирају - то је велики корак и заснован је на нашим сопственим људским мотивацијама. Дакле, иако је ово свакако вредно труда, тешко је знати хоће ли се исплатити, а рок од двадесет пет година то одражава. Али сумњам да би неки други метод могао имати предност. Нови светски поредак Дуго времена смо знали само за девет планета (укључујући Плутон, иако је пре пет година изгубио статус планете), и само једну која је могла да подржи живот. Тада су 1995. године астрономи пронашли прву планету која је кружила око друге звезде сличне Сунцу. Планета уопште није била попут наше - масивнија од Јупитера, а окреће се тако близу матичне звезде да јој је температура преко хиљаду степени. Али то је био преломни тренутак. Напокон смо знали да постоје и друге планете. Од тада су НАСА свемирски телескоп Кеплер, мисија Корот Европске свемирске агенције и свемирски инструменти пронашли скоро осамсто других планета и тај број расте сваке недеље. Знамо за довољно планета које круже око других звезда да бисмо заправо могли да почнемо да екстраполирамо неке бројеве: чини се да приближно половина свих звезда у галаксији има планете, а планете би у ствари могле да надмаше број од двеста милијарди звезда у Млечном путу. Још увек не знамо колико је ових светова попут нашег, али изгледа да је добра опклада да је број у милионима, ако не и у милијардама. Стално налазимо све мање планете, а статистички гледано, планете величине Земље требало би да буду прилично честе. Велико је питање колико њих заправо има живот? Не знамо. Али узмите у обзир ово: имамо доказе да је живот на Земљи започео готово одмах након што је њена површина била довољно хладна и стабилна да то дозвољава. Три милијарде година, тај земаљски живот састојао се од једноћелијских организама, а тек релативно недавно они су еволуирали у врсту вишећелијских створења која сада насељавају сваку нишу ове плаве планете. То значи да било која планета слична Земљи коју нађемо може бити насељена... квасцем. Али то се рачуна. То је живот. А живот чини нешто посебно: уноси хемикалије и излучује друге хемикалије. Погледајте видео о значајном открићу на небу Телескоп у Аустралији открио непарне радио кругове. Сигнални знакови Једна од таквих хемикалија је кисеоник. На Земљи га удишемо, али биљке га издишу. Много тога је у нашем ваздуху. Наша атмосфера има више од двадесет одсто кисеоника. Ако бисмо пронашли планетарну атмосферу са пуно гасова кисеоника, то би готово сигурно био показатељ живота. Како се испоставило, на прагу смо да то можемо урадити. Планете су пригушене и збијају се близу својих звезда, али постоје технике за одвајање светлости од два објекта. Кисеоник има потпис, попут отиска прста, који се може открити у том светлу. Биће потребан изузетно осетљив телескоп и врло паметне технике, али сада имамо технологију за изградњу таквих машина. Један од таквих је свемирски телескоп Џејмс Веб. Требало би да буде у стању да детектује кисеоник у ваздуху ванземаљске планете. И многи други инструменти који се планирају и граде могу да изврше слична запажања. Наша технологија постаје тако добра и тако брза да је проналажење ванземаљских биолошких атмосферских потписа вероватно наша најбоља шанса. За мене се бројеви збрајају боље него за друге стратегије: мора да постоји много ове врсте планета, чини се да живот лако настаје, а биологија се на уочљив начин петља са хемијом планете. Не знамо да ли Марс или они водени месеци уопште имају живот, а чак и ако га имају, могло би да потраје дуго. И ко зна да ли су тамо паметни ванземаљци који желе да разговарају с нама? Али, можда ће проћи још само неколико година док телескоп не усмеримо на флеку светлости, упијајући те фотоне један по један, просијавајући их и проналазећи у њима - дословно - дах живота. Па када ћемо наћи живот у свемиру? Ако је тамо, надам се: врло брзо. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk