Сиромаштво и деца у Србији: Ко су брат и сестра загрљени у Свратишту за децу улице
Ред је за купање и пресвлачење одеће натопљене од кише и блата.
Брат и сестра стрпљиво чекају ред. Она тек што има пет, а он је неколико година старији. Ставио јој је руку на раме. После купања добиће и топао оброк и са осталима ће гледати цртане филмове. И онда се враћају на улицу. Ова фотографија обишла је Србију, а поставили су је запослени из Свратишта за децу улице у Београду, у дану када је рекордан број од 112 дечака и девојчица дошао да тражи помоћ. Content is not available End of Facebook post, 1 „Многи су се питали ко су њих двоје", каже за ББЦ на српском Мина Лукић, координаторка Свратишта. „То заправо уопште није битно. Никада не одајемо идентитет деце. Они су само слика и прилика деце која свакодневно живе и раде на улици и у свратиште долазе да се окупају, утопле и поједу нешто. „Овом фотографијом смо желели да покажемо да је деци више него икада потребна помоћ". Приче деце иза фотографија, али и Емира Кадријевића који је одрастао у Свратишту, а данас има сталан посао - само осликавају начин на који малишани свакодневно живе на улици. Ту се крије и разлог због којег им је, усред епидемије корона вируса, много теже него раније. Шта је све током зиме потребно Свратишту за децу Било који дечак и било која девојчица Ја сам Емир Кадријевић, имам 24 године. Кад сам први пут дошао у Свратиште, имао сам осам или девет година, не могу тачно да се сетим. Нисам тад баш имао добар живот. Имао сам кућу, али нисам имао купатило. Долазио сам у Свратиште стално. Помагали су ми за књиге, за гардеробу, да имам чисту да обучем. Ту су ме и први пут питали - шта би волео да будеш кад порастеш. Рекао сам - наставник. Не знам зашто, само ми је то нешто било најлепше. Емир Кадријевић Најмлађе дете које долази у Свратиште има пет, а најстарије 15 година. То нису деца која немају родитеље. Њихове породице живе са њима, али најчешће у екстремном сиромаштву. „Код нас у Свратиште махом долазе деца која живе у неформалним насељима", каже Мина Лукић. „Они немају приступ води, струји. „Све што ми доживљавамо као редовно - њима су изазови". Да уредна и чиста изађу из сопственог дома - овој деци је често готово немогуће. У неформалним насељима од јесени има пуно блата јер су им, каже Лукић, куће често направљене од картона, пластике, а ретко која кућа има један или два зида од цигле. Ученици из Велике Плане већ 19 година припремају храну за кориснике народне кухиње. „Оне немају ни тло од бетона, већ су често на под од земље пребачени само теписи или неке греде", каже координаторка Свратишта. „И кровови су склепани, влага се увлачи са свих страна. „Зато је њима обављање хигијене ужасно компликовано, већина кућа нема купатило, већ се лети купају напољу, зими у коритима унутра". Зато су запослени у Свратишту прво почели од тога да омогуће деци да буду уредна и чиста. Како деца сазнају за Свратиште Рекла су ми друга деца да постоји Свратиште. Док сам долазио, кренуо сам и у школу. Помагали су ми у свему. Ту је било и проблема у кући, па сам са људима из Свратишта причао о томе. Говорили су ми и како да се чувам на улици. Да ми се нешто не деси. У Свратишту си сигуран, ту си као код куће, осећаш једноставно ту топлину. Једном сам ишао и у Париз. Дошли су ти људи што у Паризу исто држе свратиште па су ме позвали да видим како је код њих. Ја сам све паре тада спискао на поклоне деци овде. Није ми остало ни за храну. Свратиште за децу улице почело је да ради 2007. године, а једна од основних идеја је била, каже Лукић, да се деци омогуће да нешто поједу и да се окупају. Поред овог у Крфској 7а на Звездари, Београд је 2010. године добио у други објекат Свратишта у Булевару Арсенија Чарнојевића 145 на Новом Београду. Теренски тим запослених у Свратишту обилази укупно 28 неформалних насеља у Београду. Труде се да у насељима разговарају са родитељима и децом, да их обавесте о раду Свратишта и свој помоћи коју могу да добију. Одлазе и на места где деца раде - на раскрснице, платое, а често их људи зову да их обавесте где су видели децу да се скупљају. Деца за Свратиште често чују и једна и од других. „Често им за нас кажу мало старија деца - која имају осам или девет година, неретко их она и доведу", каже Лукић. „Онда смо, у раду са децом, схватили и да се њима готово нико не бави. Наши запослени тада уведу то дете први пут у систем, одведу их у Центар за социјални рад, први пут добију лична документа...". Свратиште на Звездари постоји од 2007, а на Новом Београду од 2010. године Нека деца имају потребу само да се окупају, једу и гледају цртани, док запослени раде са онима којима је потребна помоћ око домаћег или имају проблем у школи. „Немамо проблем са понашањем деце, сва правила која смо усвојили, деца су их сама смишљала. Они овај простор доживљавају као сопствену кућу", каже Лукић. Читање, писање, рачунање и посао Када сам завршио школу, питали су ме да продајем новине Лице улице. Када су ми понудили тај посао мало сам се уплашио - како ћу ја то. Али сам прихватио да бих помогао родитељима. Јесте да ме је било мало срамота, јер морам да приђем људима и све им објасним - ко сам, шта сам, зашто то продајем. Али, брзо сам се снашао, само сам говорио људима да пола пара од новина иде мени, а пола иде Свратишту. За нову децу, да они имају да се пресвуку, поједу. Опет сам размишљао - боље него да скупљам папире и перем шофершајбне. Деца улице која долазе у Свратиште иду у неку од 34 различите школе у Београду. „Схватили смо да је једини начин да деца изађу из круга сиромаштва - образовање", каже Лукић. Зато је главни циљ постао да упишу децу у школе, али и да заједно са њима раде на попуњавању рупа и тешкоћа које при том имају, објашњава она. „Дугорочни циљ нам је да сва наша деца науче да читају, пишу и рачунају: Мада, не постоји велика воља већине школа да нашу децу нешто науче јер имамо примере да дете иде у пети разред и да не зна да чита и да пише", додаје. Сат за оне који и даље уче да гледају на њега Запослени се труде да раде и на социјализацији деце, па два пута недељно са њима одлазе у позориште, биоскопе, имају радионицу где уче програмирање, певају у хору или имају спортске активности. Корона и рекордан број деце Епидемија корона вируса отежала је живот свима, а поготово деци која живе на улици. „У Свратиште је у ово доба године долазило у просеку од 60 до 65 деце сваког дана. Сада смо у једном дану имали дупло више малишана, а овај број већ недељама не пада испод 70-оро деце", каже Лукић. Међу разлозима за то што већи број деце долази да се прехрани или утопли у Свратиште јесте и пад цена секундарних сировина. „Већина њихових породица, па и они сами, преживљавају од сакупљања и продаје секундарних сировина, а они сада не могу довољно да зараде ни за неки минимум", каже Лукић. „Такође, усред епидемије, њима је приступ здравственој, али и свакој другој заштити, отежан, а некада и практично немогућ". У Свратишту није било заражених корона вирусом, али јесу имали два потврђена случаја код родитеља. Запослени су тада са децом морали да се договоре да на неко време не долазе у објекат, али су им достављали храну на кућу. Треба да оперем чашу и тањир након што их искористим, једна је од лекција коју деца у Свратишту уче Пет ствари које су најпотребније Свратишту током зиме: Шанса Људи из Свратишта су отворили тај кафе 16, у којем деца након што заврше школу могу да раде. Питали су ме - шта знаш да радиш - ја сам рекао да знам да кречим. Знате како смо лепо окречили и средили тај кафе, он је у Скадарлији. Пре него што смо отворили је био тотални крш тај простор, сад је много леп. Један дечак који је био корисник Свратишта сада има стипендију школе за информационе технологије и четврти је разред гимназије. Свратиште је пре три године отворило и кафић Шестаестица, у којем деца после 15. године могу да раде и ако остану да живе у неформалним насељима. Уз помоћ људи из Свратишта, завршиће основну школу и кренути у неку од средњих. Запослиће се и имати могућност да зараде новац ван улице, да буду у систему социјалне заштите и да своју нову породицу граде тако - да њихова деца не буду корисници Свратишта. Има ли излаза Ја сад већ трећу годину радим у Свратишту као вршњачки едукатор, то ми је посао. Држим сада радионице деци, радим са њима таблицу множења, учим их да пишу. Као што су мени некада. У Свратишту нема онога - дош'о с, отиш'о си, нема те више - већ са децом остајемо и даље у контакту. Драго ми је и срећан сам јер ми се остварила жеља коју сам имао цео живот - да будем наставник. У идеалним околностима, девојчица и дечак са фотографије неће заувек живети у неформалном насељу. „Циљ отварања кафеа је био да ова деца прођу праксу за конобаре и бармене и да имају нешто да понуде на тржишту рада", каже Лукић. „Имамо светле примере, али изаћи из неформалног насеља и променити начин живота који они воде - ми то не можемо да решимо, то је системска ствар", каже Лукић. „Ми зато форсирамо образовање". Како је реаговала Србија на друштвеним мрежама На пост на Фејсбуку двоје малишана који чекају на храну у Свратишту, многи корисници друштвених мрежа су реаговали емотивно. „Драги Боже, ко је њих оставио саме?", запитала се једна корисница друштвених мрежа, док је друга написала да не може да процени да ли јој је „драго или превише жалосно што постоји овакво место", мислећи на Свратиште за децу улице. Неки су и понудили помоћ. „Каква је варијанта са оброцима? Донирао бих домаће џемове", написао је један корисник Фејсбука. Друга корисница написала је да би она купила слаткише и питала шта деца воле и шта сме да се донесе. Неки су писали и да су већ носили одећу. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk