Србија и жене: Ксенија Атанасијевић - прва жена с титулом доктора наука, феминисткиња, филозофкиња која је страдала у свим режимима
Док шетате Јевремовом улицом у старом београдском кварту Дорћол, табла на зиду једне од кућа говори да је у њој живела Ксенија Атанасијевић, али тешко да дочарава и делић заслуга ове великанке у вечитој борби за боља права жена у српском друштву.
Ксенија Атанасијевић је прва докторка наука у Краљевини Југославији, прва предавачица на Београдском универзитету и само једна у низу жена које су искусиле снагу патријархата на сопственој кожи. Докторирала је са 28 година - сад давне 1922. и две године касније постала прва доценткиња на Филозофском факултету. „Имала је обећавајућу каријеру међународно признате и познате филозофкиње и вероватно би постигла велику репутацију и успех, да није на подли начин прекинута још пре Другог светског рата", каже за ББЦ на српском Љиљана Вулетић, ауторка књиге „Живот и мисао Ксеније Атанасијевић". Филозофкињу, чије је докторска дисертација о Ђордану Бруну преведена на француски, а прикази објављени у међународним часописима, уважени професори тог времена оптужили су за плагијат у мањим радовима. Оптужбе које су касније и званично оповргнуте спречиле су је да академски напредује и постане ванредна професорка. „То колико је ова средина била мизогина и колико је патријархат био институционализован, а и даље јесте, посебно се види на примеру Ксеније Атанасијевић", каже историчарка Ивана Пантелић за ББЦ. Хормони и филозофија Ксенија Атанасијевић је рођена 5. фебруара 1894. године у угледној београдској породици, али је рано остала без родитеља, па ју је одгајила маћеха. Са књижевником, преводиоцем и по њеним речима „комунистом првоборцем" Илијом Петровићем, 1919. покреће часопис Дан, који се бавио претежно књижевношћу. У Дану је Ксенија објавила неколико текстова, а поред ње објављивали су и Станислав Винавер, Аница Савић Ребац, Иво Андрић, Јела Спиридоновић-Савић, Милош Црњански и многи други за то време авангардни писци и списатељице, наводи се у књизи „Двадесет жена које су обележиле 20. век у Србији". Атанасијевић је била и једна од оснивачица Удружења књижевника, основаног 1927, а била је и чланица београдског ПенКлуба као и Колегијум музикума Београдског универзитета. Док је студирала филозофију и класичне језике на Филозофском факултету у Београду, била је једна од 12 студенткиња. Кад је бранила докторску тезу јануара 1922. била је прва жена на том месту у ондашњој Краљевини Срба, Хрвата и Словенаца и због тога је привукла и публику. „Велика универзитетска сала била је дупке пуна студената и београдског света, тако да смо петорица мојих испитивача и ја једва дисали", писала је касније Ксенија Атанасијевић, преноси Време. У тој петорци Филозофског факултета тог 20. јануара 1922. нашли су се великани српске науке - њен ментор Бранислав Петронијевић и филозофи Драгиша Ђурић, Никола Поповић, Веселин Чајкановић, као и математичар Милутин Миланковић. Тема тезе била је „Бруново учење о најмањем". „Неки од чланова комисије, неуверени да би, упркос њеном изврсном познавању класичне филологије, Атанасијевић могла да решава и тешке проблеме више математике, дали су јој један необичан задатак из дискретне геометрије. „Kада га је она на табли решила с лакоћом и елеганцијом, један од великих математичара забезекнуто се окренуо другоме и упитао: `Верујете ли ви, драги колега, да је све у реду са хормонима ове младе даме?", наводе биографи. Овакав почетак је није спречио да се наредних година врло посвећено бави педагошким радом, све док нису почела говоркања. Како су је спутали? Интриге и сплетке плеле су се и о приватном животу тадашње доценткиње, све док није напустила факултет кад јој је већ здравље било угрожено, наводи Вулетић у тексту „Ксенија Атанасијевић у раљама академске јавности и чаршије". У међувремену њену докторску дисертацију не само да су похвалили бројни домаћи и страни научни часописи, већ је и деценијама била цитирана у енциклопедији Британика у оквиру текста о Ђордану Бруну. „Та процедура уклањања ње са Универзитета прилично се одужила, трајала је осам година и она је била принуђена да поднесе оставку. „Како је рекла, није могла ни физички ни психички да издржи ту врсту притиска и да брани једну катедру са по два мача у свакој руци", наводи Вулетић. На све нападе је одмах реаговала демантујући их у новинама. „Била је врло борбена и храбра и није зазирала од ауторитета који су имали велику моћ. „Машинерија интрига се тако захуктала да се није заустављала све до момента док је нису истерали са факултета", истиче Вулетић. Са противницима се обрачунавала и на академском нивоу - пишући филозофске текстове о сплеткама и трачарењу. „Она је по томе јединствена у српској филозофији, јер се бавила тим друштвеним феноменима на филозофском, научном нивоу, а сви они постоје и данас", додаје биографкиња. Атанасијевић је и данас битна и симболички „баш због њене судбине и научне каријере која је прекинута нагло", наводи историчарка. „Тад су се сви ти велики мушкарци, па и њен ментор, побунили и неправедно и несоновано је клеветали, да би се она после огромних притисака повукла", каже Ивана Пантелић. Ксенија Атанасијевић је била сифражеткиња, тражила политичка права за жене, али истовремено и пацифисткиња, антифашисткиња. Одбила је да 1941. потпише Апел српском народу којим су људи позвани на оданост окупаторској власти и против комунистичког покрета, не желећи да се, како је рекла, „придружи хајци на комунисте", иако није била једна од њих. „Нисам имала илузија да су неки од прогоњених моји идеолошки противници - комунисти. „Али они су и људска бића и моји суграђани и сународници, које је нацистички окупатор прогонио као дивље звери", рекла је Атанасијевић. Ове њене речи наводе се у књизи Дваедесет жена које су обележиле 20. век у Србији, чија је једна од ауторки Ивана Пантелић. „То што није потписала, а била је потпуно сама у окупираном Београду, као и Исидора Секулић, само говори о њеној исправности. „Њен научни рад се базира на поштовању човека, једна дубоко дубоко хумана идеја и она је до краја живот остала томе доследна - потпуно је живела своју науку", истиче Пантелић. У овој кући на Дорћолу живела је четири деценије антифашисткиња и феминисткиња Ксенија Атанасијевић Страдала у свим режимима Ксенија Атанасијевић је страдала у свим режимима - и у Краљевини Југославији, за време Другог светског рата и у послератној комунистичкој Југославији, истиче Љиљана Вулетић, такође филозофкиња. Због критике нацизма и Хитлерове политике била је на црној листи нациста. „Током Другог светског рата Гестапо ју је хапсио, саслушавао, али извукла је живу главу", каже. У Гестапоу су је саслушавали по оптужници за сарадњу са масонима, помагање партизанима, као и због чињенице да је држала предавања у јеврејској читаоници. Од свих оптужби само је последња била тачна, наводе историчарке. Ксенија Атанасијевић је била противница и левог, као и десног тоталитаризма, додаје Вулетић. „Као таква била је на црној листи послератних комунистичких власти. „Штавише била је у некој врсти изолације, а чак једно време 1946. и у затвору као особа означена да је 'присталица старога режима' што у основи није било тачно", наводи Вулетић. Увек се истицала Врло брзо је пензионисана као библиотекарка. Потиснута је из јавног живота, књиге су јој биле забрањене, склоњене из књижара и библиотека. Ипак, ова пионирка борбе за права жена наставила је да се бави писањем и превођењем великих филозофских дела - превела је Аристотелов Органон, Платоновог Парменида, дела Баруха Спинозе, Адлера, а држала је и предавања на Коларчевом универзитету. Због јединствене појаве и биографије била је током целог живота под лупом чаршије, каже Вулетић. „Била је жена врло различита од свих, збиља искакала, истицала се. „Не треба заборавити, не само код нас већ гледајући кроз историју професија филозофа је мушка, а жене које су се њом бавиле су лоше пролазиле исмеване су, прогањане, па чак и убијане", каже она. Вулетић је припремила две књиге текстова Ксеније Атанасијевић, Етика феминизма и Етика храбрости, у којој је писала против нацизма и Хитлерове идеологије. „О томе се мало знало и мало говорило, тек седамдесетих година доживела је неку врсту рехабилитације. „Али та рехабилитација је била прилично млака", додаје Вулетић. Књига Љиљане Вулетић о овој филозофкињи из 2005. била једна од првих биографија, а прикупљајући грађу за њу кренула је, каже, од почетка. Ксенија Атанасијевић данас има улицу у Београду у насељу Миријево, а ББЦ на српском није добио одговор од Комисије за именовање улица и споменика Града Београда докле се стигло са иницијативом од пре неколико година да добије споменик. Има само таблу на кући у Београду у којој је живела од 1940. до смрти 1981. године. Спомен таблу су поставиле феминисткиње и антифашисткиње 2012. године Сахрањена је на Новом гробљу у Београду, а њену гробницу касније је наследила нека друга породица. За катедром само по једна жена Колико је ретко да жена у међуратном периоду предаје на факултетима у тадашњој Краљевини Југославији говори и податак да је 1939. године на Београдском универзитету била само једна доценткиња - Смиља Јоксић Костић на Медицинском факултету. „У Љубљани и Загребу ни нема доценткиња", напомиње Ивана Пантелић. Историчарка наводи да су Смиља Јоксић Костић и њен супруг Александар Костић докторирали 1921. у Француској и запослили се на факултету Београду. „Они имају идентичне каријере, обоје предају, објављују научне радове на француском и до 1939. она је успела да буде доценткиња, а он је већ 1936. декан факултета", подсећа Пантелић на животни пут славних професора и родитеља композитора Војислава Вокија Костића. И даље савремена „Ксенија Атанасијевић је данас веома савремена, а једна је међу првима која се залагала за поштовање људских права како жена, тако и мушкараца. „Била је заговорница идеје да су сва људска бића једнака и да је људска личност неприкосновена и да се мора поштовати без обзира на различитости", каже Вулетић. Оцењује да је Ксенија Атанасијевић једна од најзначајнијих мислитељки које је Србија имала, а истовремено призната и у Европи и Америци. Аутобиографију, која се чува у Универзитетској бибилотеци Светозар Марковић у Београду, Ксенија Атанасијевић писала је у трећем лицу. Закључује је речима: „Више од свега жели да зло у човеку и у свету постане мање". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk