Велика Британија, путовања и еротика: Британски пустолов чији живот и данас, двеста година касније, буди завист
Ричард Бартон важи за једну од најистакнутијих личности викторијанског доба - био је у центру многих скандала, један од првих Европљана који је посетио Меку и Медину, открио је језеро Тангањика у Африци и превео на енглески „Кама сутру" и „Хиљаду и једну ноћ".
Ричард Бартон. Портрет Фредерика Лејтона. Песник Алџернон Свинберн описао га је као човека са челом бога и вилицом ђавола Двеста година од његовог рођења навршило се 19. марта 2021. године. За мене је један од најрадоснијих тренутака у животу почетак путовања у неистражене земље. Тек када се реши окова Навика, терета Рутине, плашта скројеног од бројних Брига и ропства Цивилизације, човек ће поново спознати срећу Ричард Бартон. Белешка из дневника, 2. децембар 1856. године (велика слова остављена, као код аутора) Ако се водимо оваквом његовом дефиницијом среће онда можемо рећи да је сер Ричард Френсис Бартон - британски путник, лингвиста, писац, картограф, етнограф, војник, песник, епизодни дипломата и готово увек непромишљени авантуриста, био засигурно срећан човек. Тринити колеџ у Оксфорду. Бартон није успео да буде успешан студент, нити да постане свештеник, али му је живот био веома интересантан Рођен је пре 200 година, 19. марта 1821, а отац му је био војно лице. Из потпуно непознатог разлога - родитељи често имају чудне замисли о будућности деце - Бартонов отац је одлучио да његов син треба да постане свештеник, па је мали Ричард послат на Оксфорд. Универзитетски живот му није пошао за руком, тачније, не онако како је замислио његов отац. Бартон је стекао велику, али не баш респектабилну славу - организовао је разуздане забаве, упадао у дугове, а једном је чак изазвао на дуел другог студента јер се усудио да му се подсмева због његових бркова. Његови професори на Оксфорду нису имали друго решење и Бартон је избачен. Неочекивана слобода „Последња борба 44. пука", слика Вилијама Барнса Волена. Вероватно најкатастрофалнији пораз Британије у читавој њеној војној историји, наравно ако се не рачуна Вилхелм Освајач и битка Битка код Хастингса. Након што су му се затворила врата оксфордског Тринити колеџа, морао је да реши главно животно питање - шта урадити са слободом? Каријера војника била му је најдоступнија. Одлучио је да постане члан једне од армија Источноиндијске компаније - било их је три - која је тада практично управљала Индијом. Компанија је имала обичај да регрутује официре из редова британске армије, поготово оне који су упознати са локалном ситуацијом. Људи им је фалило. Британија је 1842. године претрпела страшан пораз у Авганистану. У првом англо-авганистанском рату погинуло је скоро 7.000 британских војника и официра, а Елфинстонов експедицијски корпус био је малтене скроз обезглављен. Авганистанци су у животу оставили само једног војника како би могао да се врати кући и исприча шта се догодило. Овај пораз је био огромна трагедија за читаву земљу, али је Бартон добио шансу да започне нови живот коју је оберучке прихватио. Помогло му је и то што је био ретко надарен за језике. 30 или 40 језика и дијалеката Сами одлучите да ли ћете веровати Бартону да је наводно проговорио латински у трећој, а старогрчки у четвртој години. Француски је сигурно говорио од детињства, пошто је одрастао у тој земљи. Генерал Чарлс Напје. Гледано из угла савременог морала, није био нарочито нежан, али за своје време био је идеалан и знао је свој посао. Требало му је само пола година од почетка службе да овлада хинду језиком у толикој мери да постане званични преводилац, а кроз четири месеца положио је испит да преводи и са гуџаратског. Касније су му језици ишли још брже, да би пред крај живота, наводно, говорио 30 или 40 језика и дијалеката. Обичај спаљивања удовице на погребној ломачи мужа. Ово је био локални обичај, а нису све удовице ишле добровољно на ломачу. Британци су практично били ти који су прекинули овакву праксу. Овај редак таленат приметио је његов начелник, генерал-мајор такозване Бомбајске армије, сер Чарлс Напје који је освојио провинцију Синд, данас део Пакистана). Био је одлучан и широке руке - он је, примера ради, успео да ограничи ритуал Сати у оквиру којег су удовицу спаљивали на погребној ломачи њеног мужа. Притом нису све на ломачу ишле добровољно. Прича се да је Напје када су се хиндуистички свештеници побунили против забране, правдајући да је у питању свети обичај који освајачи не смеју да дирају, одговорио: „У реду. Ако је то ваш обичај припремите погребну ломачу. Али, и ми имамо свој обичај - бесимо мушкарце који спаљују жене, тако да хајде да се придржавамо својих националних обичаја". Према неким доказима, Напје је постао својеврстан узор младом официру. Напје упркос свој својој храбрости и војним умећима (нећемо улазити у то на који начин су се она користила, на крају крајева први део своје војне каријере провео је у шпанској кампањи Велингтона против Наполеона) није имао дара за језике. Како је настао термин геноцид Пољски Јеврејин Рафаел Лемкин сковао је име за злочин над злочинима. А на све то - и тајни агент Ричард Бартон, звани Мирза Абдула. Илустрација из књиге о њему коју је написала Изабела. Идеално се уклопио у лик. Бартон се показао као идеалан човек за истрагу убистава жена, деце и мушке проституције у Карачију, где је искрсла мала непријатност. Почећемо од тога да нико не може са сигурношћу да тврди да је Напје заиста слао Бартона у мушке борделе. Бартон је, користећи своје језичке способности и љубав према пустоловинама, проучавао локално друштво изнутра. То се идеално уклапало у његов посао тајног агента, односно шпијуна, иако су неке његове колеге сматрале да је отишао предалеко у својој жељи да изгледа као локалац. Једини доказ припада управо нашем главном лику и помало је нејасан: „Њему (Напјеу) постало је јасно да у Карачију, граду од око две хиљаде душа и не више од миље логора, постоји четири бордела, у којима се могу унајмити дечаци (за које се мора платити дупло) и евнуси. „С обзиром да сам био једини официр који је говорио на дијалекту Синда, изокола су ме замолили да суптилно истражим шта се тамо дешава и да направим извештај. „Преузео сам одговорност, али само под условом да мој одговор не буде послат у Бомбај (мојим надређенима)". Тешко је поверовати да је тада Карачи, тренутно највећи град Пакистана, био градић са две хиљаде становника Шта тачно значи изокола није нам познато јер се може протумачити да Бартон једноставно није схватио шта се од њега тражи или да су у питању његове пусте жеље. На крају, у извештају су се нашли такви детаљи да када је озлоглашени досије завршио у Бомбају, његов аутор поздравио се са војном каријером. Постоји и друго мишљење - да се Бартон уморио од војног живота и да је сам дао оставку. Овај извештај до дана данашњег није пронађен. Почетак пута Једна од начина на које су британски официри у Индији убијали време биле су борбе петлова. а Бартон је имао још неке идеје како човек да се забави. Нико не зна шта би било даље са младим, сада већ бившим официром, да је своје слободно време проводио као његове колеге - у лову, у плесу на приватним забавама, у пићу, уопште да је остао у служби. Ричарду Бартону такав стил живота није одговарао. Пустио је косу до рамена, раскошне бркове и браду, каном је затамнио видљиве делове тела и почео је да проучава локалне обичаје и навике као један од њих - постао је Мирза Абдул, трговац арапско-персијског порекла. Испоставило се да му је ова легенда одговарала јер је њоме правдао језичке грешке и чудни акценат. Мирза Абдул трговао је скупим тканинама што му је омогућавало приступ у куће богатих грађана. Причало се да му је временом то давало и приступ у њихове хареме. Индијски слуга ради педикир британском официру. Овакве ствари Бартону нису биле приоритет. Немогуће га је замислити у тој улози, као што је немогуће замислити овог Британца да потамњује кожу каном или соком грчког ораха да би изгледао као локалац. Понекад су га виђали у чаршији, понекад у џамији, а дао се видети и у брлозима опијума. Схвативши да се до тада поприлично добро уклопио у свој нови лик, Бартон је предложио Краљевском географском друштву Велике Британије да оде на хаџ - ходочашће у најсветија муслиманска места, Меку и Медину. „Шеик Абдул" Бартон не само да је бележио најинтересантнија запажања, него их је и осликавао. Да је којим случајем ухваћен, његова судбина би била трагично запечаћена. Илустрација „Поглед на Медину" коју је насликао током ходочашћа. Изузетно је тешко појмити да су, релативно скоро када су се у Европи градиле железнице и одвијала индустријска револуција, на карти света постојала места о којима западна цивилизација није знала ништа. А и да је знала, лично се није могла уверити у то јер је судбина неверника који су одлучили да погледају на исламске светиње била предвидљива и очекивано тужна. Бартон се припремио како доликује: ошишао се, поново пустио браду и потамнео кожу, овог пута соком од грчког ораха. Судећи по свему, сам је себе обрезао, што не представља тако лаку операцију у 30-им годинама, као што је то у првих 30 дана живота. Не чуди што се британска публика потпуно одушевила Бартоновом књигом јер је поред приче имала шта и да види Путовање не само да га је могло раскринкати, него и послати у болну смрт. Караване ходочасника нападали су бандити, пут кроз пустињу могао се завршити погибијом у пешчаној олуји, а скретање са пута гарантовало је смрт од жеђи. Међутим, Бартон је упркос свему био потпуно одушевљен. Живот у пустињи, према његовим речима, уливао је у његово тело нови живот: „Морал се побољшава када се лицемерна љубазност и ропство цивилизације оставе у градовима". Не треба мислити да је Бартон био неустрашив: сасвим му је било јасно како се ово све могло завршити. У својој књизи напоменуо је да се унутар Кабе осећао као пацов који је упао у замку. Зенит: Први авангардни часопис у Југославији Часопис Зенит је имао већи одјек ван граница Југославије. Први успех Наш камп у пустињи". Илустрација за књигу „Живот капетана Ричарда Бартона" коју је написала његова жена и која је издата након његове смрти „Ричард Бартон није био прво Европљанин који је успео да се ушуња у Меку и Медину и да се одатле врати жив, али је био једини који је успео да напише тако занимљиве приче о својим авантурама. „Ходочашће у Ел Медину и Меку", које је делом пустоловни роман, делом уџбеник из ислама за почетнике, имало је вртоглави успех. Популарност коју је ово дело доживело би могло да се упореди са књигама о Харију Потеру. Аутор као шеик Абдул на уводној страни путописа Треба му одати почаст и за то што није сматрао да су традиције и веровања својствене исламу, као и другим источњачким религијама, мање вредне уважавања него оне традиције које прокламују западне државе, а везане су за хришћанство. „И ја сматрам да су људи Ел Медине такође мудри, а њихова веровања заслужују да се поштују, као што је то случај у другим местима и државама". Афрички несташлуци Бартонова илустрација за „Путовање у Харар". Понекад се запитате како је успео да умре у свом кревету. После Блиског Истока, привукла га је Африка. Следећи циљ био му је Харар, град на територији данашње Етиопије и тада центар трговине робљем. За једног Европљанина, овај град није био ништа мање опасан од исламских светиња. Мештани су веровали (заправо не без основа) да ће њихов начин живота ишчезнути за само једну генерацију када нога белог човека крочи на њихову земљу. Овај заклети авантуриста и истраживач није имао ниједну једину шансу да у Африци прође као локалац, те је морао пронаћи алтернативу. Овог пута, у Харар, ушуњао се као трговац из Турске. Затим је, не марећи превише за потенцијалне (и врло вероватне) дипломатске компликације, кривотворио писмо у којем је себе прогласио овлашћеним представником британског двора. Захваљујући овој превари, локални емир му је дозволио да остане десет дана. „Поглед на Харар", Бартонов цртеж, илустрација за поглавље „Први кораци по Источној Африци" из књиге коју је издала његова жена Ово је била још једна прича која је учинила да срца уважене британске публике убрзано куцају од неочекиване дозе адреналина, као када наша срца оду у пете док гледамо хорор филмове. „Био сам међу зверима чији је покрет главом означавао смрт, међу људима који не подносе странце, једини Европљанин који је успео да пређе тај негостољубиви праг - предзнак њиховог будућег пада". Извор Нила Језеро Викторија. Валови код извора Белог Нила. Испоставило се веома тешко доћи до њих. Средином 19. века сви авантуристи имали су исти главни циљ - стићи до извора Нила. Чини се да чак ни стари Египћани нису знали пут до тог извора. Сви покушаји Европљана да дођу до тог малтене светог места завршавали су се малтене безуспешно, а понекад и смрћу у врелом песку или у мочварама. Било је прегршт идеја - од тајних планина прекривених снегом до природне фонтане која је шикљала испод стене, али са сигурношћу нико ништа није знао. Бартон и његов сапутник Џон Спик одлучили су да покушају да пронађу тајанствени извор другим путем. Нису путовали узводно Нилом, него су кренули са источне обале Африке у унутрашњост континента. Међутим, ако су мислили да ће то бити лакши пут, грдно су се преварили. Спомен-плоча на месту одакле су Бартон и Спик започели своју експедицију ка језеру Тангањика. Тачније, тражили су извор Нила, а сасвим случајно открили Тангањику. За почетак, овом облашћу господарили су арапски трговци робљем. Поред тога, населила су је бројна племена која нити су се волела међусобно, нити су волела Европљане. Не треба заборавити и на бројне болести и паразите које су могли покупити крећући се кроз густа шумска шипражја. Обојица пустолова имала су упалу очију, с тим што је Спику било до те мере лоше да је повремено губио вид. Бартон је закачио маларију. Понекад су му се одузимале ноге, па су га неколико месеци носачи носили на раменима. Спик је оглувео на једно ухо након што је перорезом покушао да извади бубу из тог уха. Обојица су боловали од депресије, бројних чирева, несанице, налета грознице и делиријума. Тешко је рећи зашто се нису вратили натраг: цеце муве докрајчиле су вучне мазге, носачи су првом приликом побегли, али тврдоглави Енглези наставили су напред све док коначно нису стигли на обале језера Тангањика. Историја динара у 90 секунди Данас динар слави рођендан. Погледајте како се мењао кроз историју. Још један промашај Језеро Тангањика такође је било важно откриће, али, нажалост, Нил из њега не извире Бартон и Спик били су први Европљани који су се нашли на обалама Тангањике. Међутим, то им није било доста јер се испоставило да из језера ниједна река не тече на север. Овде је њиховој дружби дошао крај. Бартон се осећао све лошије, а Спик који је оставио пријатеља на рукама носача, запутио се на север где је такорећи сасвим случајно открио још једно велико језеро које је патриотски назвао по краљици. Апсолутно је био убеђен да је пронашао извор Нила, а иако нам је данас сасвим јасно да Бели Нил заиста извире из језера Викторија, он то није могао доказати. Портрет капетана Спика. Истрагом је утврђено да је умро у лову, док је Бартон био сигуран да је извршио самоубиство. Бартон је био ван себе, а бивши пријатељи су по повратку у Енглеску заратили на крв и нож. Овај случај кулминирао је Спиковом смрћу који је умро или од метка којег је случајно примио у лову, или се убио. Бартону је највише сметало што је Спик умро уочи њихових заказаних јавних дебата. У писму једном од пријатеља, Бартон је написао да: „они који су добри са мном ће рећи да је извршио самоубиство. Они који нису добри са мном - да сам га ја убио". Епизодни дипломата Лејди Изабела Бартон. Били су помало несвакидашњи пар, али су се очито волели. По повратку из Африке, Бартон се оженио девојком из аристократске католичке породице, Изабелом Арундел. Седам месеци након свадбе постао је британски конзул на острву Фернандно По (данашњи Биоко) недалеко од афричке обале. Потом су га пребацили у Бразил, који му се уопште није допао, те је на крају остарели авантуриста добио посао из снова - место британског конзула у Дамаску. Међутим, ни тамо се није дуго задржао јер је у рекордно кратком временском периоду успео да увреди уважене муслимане, хришћане, али и Јевреје. Без обзира на религијску припадност, сви су га мрзели, што је резултирало тиме да га је након две године Министарство спољних послова разрешило дужности. Може се рећи да је Бартон, који је тада напунио 50 година, урадио све што је могао. Ипак, остао му је кец у рукаву којим је желео да подигне на ноге викторијанску Британију - били су то секс и еротика. Експлозија у викторијанској спаваћој соби Викторијанска дневна соба са клавиром. Не види се баш најбоље, али, чини се да ноге клавира ипак нису прекривене. Узгред, ово је дом писца Рајдера Хагарда који је Бартона узео као прототип једног од ликова из „Рудника цара Соломона". Такође се верује да је послужио као прототип оца Индијане Џонса, којег је одиграо Шон Конери у филму „Индијана Џонс и последњи крсташки поход". Свако ко је бар мало упознат са викторијанским друштво, сигурно се питао како су се ти људи, који су чак и ноге од клавира покривали, уопште успевали да рађају децу? Њихов морал косио се са здравом сексуалношћу. Бартон се према овој страни човековог бића односио са великом љубављу и интересовањем. За почетак, одлучио је да својим савременицима пружи мало сексуалне едукације, те је превео „Кама сутру". Превод су пратиле илустрације, савети какви напици и каква храна могу послужити као афродизијак, објашњења која су се тицала благог мазохизма и оралног секса. Оригинал је преведен у целости. Једна од каснијих копија Кама сутре на санскриту. Бартон је без оклевања све превео, чак је и коментаре додавао. Иако су за кршење друштвеног морала у викторијанској Британији слали у затвор, Бартон је остао на слободи јер је дело објавио анонимно. Чак му ни то није било довољно - прихватио се превода „Хиљаду и једне ноћи" (или „Арапских ноћи" у енглеском преводу), при чему није избацио ниједан пасус, нити је ублажавао сцене секса. „1001. ноћ" Корице првог издања Бартоновог превода „1001 ноћи", који је доживео огроман успех. У то време се викторијанско друштво вероватно већ уморило од сексуалних забрана. Први енглески преводи „Хиљаду и једне ноћи" били су крњи и осиромашени како не би искривили мишљења ни деце, ни одраслих. Бартон је пак вратио све избачене делове и омогућио енглеској публици да ужива у нескривеној лепоти арапских бајки. Преводу је додао и кратке есеје о хомосексуалности, порнографији, поделио је са публиком своја размишљања о сексуалном васпитавању жена, додао белешке о лезбејству, инцесту и харемима, и последњи шок - његово име дичило се на насловници. Једна од илустрација. Као што се да видети, духови више не маре за одећу Иако су поједине британске новине бацале дрвље и камење, називајући Бартоново дело не само увредљивим, него и дрско увредљивим, објава превода донела му је брзу и осетљиву финансијску добит, али и ширу популарност. Не зна се да ли је аутор очекивао све ово, али очито није планирао да стане: „Цео живот ми је фалило новца, да бих у старости превео књигу и одједном постао богатији за 16 хиљада гинеја (данас око 2 милиона фунти). Сада када знам шта Енглеска жели, никад нећемо остати без пара", написао је у писму жени. Последња авантура Маузолеј у којем је Бартон сахрањен са супругом налази се на католичком гробљу у Мортлејку, Лондон Бартон није успео да ужива у финансијској слободи. Бројне и опасне авантуре утицале су на његово здравствено стање и умро је 1890. године, само један дан пре завршетка превода „Мирисне баште сензуалних задовољстава", својеврсног уџбеника из секса и еротике из 15. века, који је написао Мухамед ал Нафзави. Изабела се, као католкиња, односила према публикацијама свог мужа са предубеђењем, плашећи се да због њих неће моћи да оде у рај. О његовој смрти је ћутала све док свештеник није извео све одговарајуће ритуале. После тога запалила је на хиљаде страница које су остале иза њега. И унутрашњост маузолеја украшена је попут источњачког шатора. У Лондону ретко ко зна за њега. У читуљи у Тајмсу написано је да је Бартон био један од најистакнутијих људи свог времена. Песник Алџернон Чарлс Свинберн једном га је описао као човека са челом бога и вилицом ђавола. Свакако, најбољи епитаф за њега можемо пронаћи у његовим стиховима: Хеј, човече, не плачи, не кукај, не цепај одећу са груди Уживај у нежној, сунчевој топлоти, иако је испред ледена смрт Ледена провалија у којој ми своје коло водимо И? Зар због тога наш бал весељем да буде ускраћен? Једно је сигурно - Бартон је умео да се проводи. Историја ношења булке Зашто неки носе цвета мака на реверу, а неки не? Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk