Србија, двадесет година касније: Дан кад је опозиција победила Слободана Милошевића
„Ко сме да вас погледа у очи", гласио је изборни слоган јединственог кандидата уједињене опозиције на изборима 24. септембра 2000. године.
Тај кандидат био је Војислав Коштуница, који је, оценила је тада удружена опозиција, био уједињујући фактор, помирљив избор за леве, десне, умерене и уједно најбоља противтежа Слободану Милошевићу, који је неприкосновено владао Србијом и СР Југославијом више од деценије, а кога су противници оптуживали за диктатуру, убиства политичких неистомишљеника, економски суноврат, немаштину. „Време је", гласио је још један изборни слоган опозиције, која је после година мање или више безуспешних покушаја да гласачким листићима победи Милошевића, окупила и грађанске иницијативе и организације. И још оптимистичније пароле: „Готов је", „Пук'о је к'о звечка" и „Нас је више". На данашњи дан 24. септембра 2000. године одржани су председнички избори на којима је Милошевић изгубио власт, али је потом одбио да призна победу. Био је то увод у велике демонстрације 5. октобра које су означиле крај Милошевићеве владавине. Дешавања уочи избора Западне дипломате су после потписивања Дејтонског мировног споразума са Босну и Херцеговину, Слободана Милошевића проглашавао „фактором мира и стабилности на Балкану". Али тај статус није дуго задржао. У Србији је расло незадовољство људи, пре свега, економским стањем, али и многим случајевима некажњеног насиља, нерасветљених убистава, раста криминала, гушења медијских слобода. Јачале су грађанске иницијативе, а важно место заузео је студентски покрет Отпор, чију су окосницу чинили истакнутији чланови Студентског протеста 1996/97. Ти протести су били изазвани прекрајањем изборних резултата на локалним изборима. Организација Отпор, чији је заштитни знак био лого са стилизованом песницом, окупила је младе, студенте, синдикате и Милошевићу се супротстављала герилски, пре свега графитима, плакатима и налепницама. Милошевићев режим је препознао опасност која му прети од овог покрета, чија је популарност расла и којем су се придружиле и познате личности. Због разних герилских акција, Милошевићев режим је почео обрачуне са „отпорашима", који су неретко брутално пребијани. Тадашњи министар полиције Влајко Стојиљковић чак је Отпор окарактерисао као „терористичко-фашистичком организацијом". На иницијативу једне од највећих странака опозиције - Српског покрета обнове - коју је предводио харизматични књижевник Вук Драшковић, 10. јануара 2000. године формирана је Демократска опозиција Србије (ДОС). Била је то неочекивана коалиција 19 странака. Без обзира на политичке разлике, понекад драматично супротне, спајао их је заједнички циљ - Слободан Милошевић и како га свргнути са власти. Стожери коалиције били су Српски покрет обнове са Вуком Драшковићем као предводником, Демократска странка Зорана Ђинђића и Демократска странка Србије Војислава Коштунице. Уједињењу опозиције претходиле су године репресије режима Слободана Милошевића, рат у бившој Југославији, немаштина, вишемесечне демонстрације грађана и студената 1996/97. године због прекрајања резултата локалних избора, бомбардовање Југославије, убиства политичких противника - новинара Славка Ћурувије и некадашњег истакнутог комунистичког функционера Ивана Стамболића. Погледајте: Како се сећамо деведесетих Како се сећамо деведесетих Изборна стратегија и атентат на Драшковића Одмах по формирању ДОС-а , чије су чланице биле и странке које су раније биле у Милошевићевим владама, попут Српског покрета обнове и Нове демократије Душана Михајловића, вође овог блока затражили су расписивање избора на свим нивоима. Опозиција је тражила и да се открију починиоци злочина на Ибарској магистрали у јесен 1999, када су убијени функционери СПО, убица новинара Славка Ћурувије, као и да буду обустављани сви „акти државног терора". Од министара спољних послова ЕУ и САД, када дође до ванредних избора, опозиција је тражила укидање или суспензију свих санкција, обнављање чланства у ОЕБС и повратак на Косово полиције и војске. Захтеви су поновљени на заједничким митинзима 14. априла и 15. маја на београдском Тргу Републике. На митингу удружене опозиције у априлу било је, извештавао је тада лист Данас, више од 200.000 људи. Извештај са митинга био је насловљен поруком вођа опозиције: „Сменимо последњег диктатора". Било је појачано присуство полиције у центру Београда који је надлетао хеликоптер. Полиција је заустављала и контролисала све аутомобиле који су улазили у Београд, а нису имали регистарске таблице главног града. Председник ДСС-а Војислав Коштуница тада је рекао да је „насиље последњих десет година све веће" и да су „демократски избори најбољи начин да се томе стане на пут". Председник Демократске странке Зоран Ђинђић, који је убијен три године касније као премијер Србије, имао је овакву поруку на том митингу: „Ако и ви верујете да је овом режиму место у контејнеру историје, а да Србија заслужује нормалну демократску владу, придружите нам се. „Ако и ви верујете да лопови треба да иду у затворе, а не министарске фотеље, придружите нам се". Милошевић, међутим, није показивао намеру да одустане. Обрачун режима са политичким неистомишљеницима постајао је све оштрији, па је тако поново покушан атентат на Вука Драшковића, када је 15. јуна непознати нападач испалио два хица на лидера СПО у његовом стану у Будви. Драшковић је тада рањен, јер су му меци окрзнули главу. Несумњиво је да је овај догађај са Драшковићем додатно ојачао опозиционе симпатије у добром делу бирачко тела. Почетком јула 2000, Милошевић је извео неочекивани политички маневар - променио је Устав, као и изборне законе, а избори су расписани за 24. септембар. Међутим, Демократска партија социјалиста, владајућа странка у Црној Гори, није признала уставне амандмане и саопштила је да неће учествовати на изборима. Став партије Мила Ђукановића рефлектовао се и на јединство опозиције у Србији, па је и Српски покрет обнове, иницијатор окупљања опозиције, најавио бојкот избора. Oстатак ДОС je, након краћег премишљања, одлучио да на септембарско гласање ипак изађе. Драшковић се касније, ипак, предомислио, па је на изборе изашао самостално. Вође европских држава изразиле су и забринутост због „мотивације која стоји иза ревизије југословенског Устава и могућих последица". „Позивамо владу у Београду да се уздржи од сваке акције која би могла допринети даљој ескалацији насиља", наведено је у тој изјави европских дипломата. Предизборна атмосфера Користећи пропагандну машинерију, Милошевићев режим направио је атмосферу поделе у друштву - „ми" или „они", „референдум за опстанак Србије". Опозициони ривали су били „инструмент Запада и НАТО-а", па стога је било важно „одбранити земљу од издаје", како је то говорио истакнути функционер Југословенске левице (ЈУЛ) Иван Марковић, тадашњи министар за телекомуникације. „Упитао је Чачане - да ли ће и они дозволити да Веља Илић (опозиционар) од Чачка направи нови Авијано (Нато база у Италији одакле су полетали авиони који су бомбардовали СРЈ) у Србији?", гласио је извештај РТС-а са Марковићевог предизборног говора у том граду. Одговорио је сам: „Није могуће, неће Чачани то дозволити. Није Велимир Илић Чачак". Државни медији били су ударна песница брачног пара Милошевић-Мирјана Марковић, тадашње председнице странке Југословенска левица. У ударним телевизијским терминима емитовани су говори са предизборних скупова готово интегрално. Оштар речник, коришћење свежих ожиљака НАТО бомбардовања, били су „адути" у говорима представника тадашњег режима. Мирјана Марковић је на једном предизборном скупу говорила о вођама опозиције као „заступницима немани која сеје зло по свету". „Протагонисти политике највећег светског насиља зову себе именом који је синоним за толеранцију и слободу - демократе. „То лицемерје је исто толико велико и страшно као што би било лицемерје назвати пре 60 година креаторе, чуваре и ложаче гасних комора - филантропима", рекла је она. О опозицији - све најгоре. Уз неизбежне, тешке оптужбе о дотадашњим „издајама" „Они су подржавали разарање Југославије почетком 90-их, подстицали рат међу бившим југословенским народима, 1993. године су призивали и подржавали санкције кад су биле најсуровије, 1999. били су на страни НАТО-а. „А 2000. их испуњава мржња због резултата обнове којима се поноси читав народ". „На овим изборима они су носиоци листа НАТО пакта. Те чињенице су наравно непријатне и тешке, али су истините", рекла је Мирјана Марковић. Коштуница победио, Милошевић не признаје пораз Напади на опозицију су појачавани како су се ближили избори 24. септембра 2000. године, а одговор је био слоган уједињене опоизиције: „Ко сме да вас погледа у очи? - Коштуница". Испоставиће се да је опозиција погодила. Кандидат ДОС-а Војислав Коштуница је на председничким изборима добио 2.470.304 (50,24 одсто) гласова. Милошевић је освојио 1.826.799 гласова, односно 37,15 одсто. Али, ту није био крај. Савезна изборна комисија објавила је да Коштуница није добио неопходних педесет одсто гласова да би победио у првом кругу избора. Све то је изазвало гнев опозиције и њених бирача, који су кулминирали масовним демонстрацијама 5. октобра. Двадесет година касније на власти у Србији су они које је тадашњи ДОС победио на изборима. ***ББЦ на српском ће наредних дана објавити неколико текстова о 20-годишњици Петооктобарској револуцији. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk