Легенде, митови и теорије завере о Титу - колико уопште има истине
Теорије завере су неизоставни део историје ових простора, а мноштво је оних које у центру пажње имају некадашњег доживотног председника Социјалистичке Федеративне Републике Југославије.
Шта је носио у актен-ташни од које се није одвајао, колико пута су покушали да га убију и колико прстију је имао? Друштвене мреже, онлајн чланци, форуми, па и књиге, препуни су теорија завере о Јосипу Брозу Титу. Митови се крећу од оних да је крио невероватну тајну у актeн-ташни, да је заправо био руски агент, па до открића да је онај кога смо виђали на ТВ снимцима, а понеко и уживо, имао два прста више од правог Тита, који је изгубио средњи и кажипрст још у раној младости. Одабрали смо четири најпопуларније теорије завере и замолили Предрага Ј. Марковића, доктора историјских наука са београдског Института за савремену историју, да их прокоментарише. 1. Тито, заправо, и није био Тито Свакако на врху листе теорија завере је да се на челу СФРЈ годинама налазио страни агент. Две најчешће теорије су да је Титов идентитет преузео неки аустроугарски агент или руски генерал Николај Лебедев. Прави Тито је, наводно, погинуо раније, мада многи конспиролози наводе различите датуме његове смрти. Заговорник теорије тајног идентитета Јосипа Броза је био и Александар Матуновић, некадашњи Титов лекар. Матуновић је аутор књиге Енигма Броз: Ко сте ви, друже председниче у којој пише како је Тито у актeн-ташни - коју је увек носио са собом - чувао тајну о сопственом идентитету. Мистичности читаве теорије доприноси детаљ да је ташна наводно била од змијске коже. Према Матуновићевим тврдњама, садржај торбе био је осигуран кључем и малим катанцем. Један од чланова комисије за сређивање Титове заоставштине је након маршалове смрти открио Матуновићу да се у торбици налазила копија извештаја аустроугарског Министарства рата од јесени 1915. године, који садржи списак аустријских официра, подофицира и војника погинулих у време битке за Галицију, пише у књизи. Заиста, ко сте ви, друже председниче? Међу погинулима се нашло и име каплара Јосипа Фрање Броза. Историчар Марковић одбацује ову теорију, а додаје и да је постојао много већи број прича о Титовом националном пореклу. „Смишљане су теорије о пољском Јеврејину, Русу, Аустријанцу, Италијану, руском Немцу, Чеху, Мађару, ванбрачном сину бечког Јеврејина, совјетском дипломати Лебедеву", каже Марковић. „За време рата се помињао Коста Нађ, Моша Пијаде, па чак и жена." Марковић каже да је „један од најмаштовитијих публициста, Момчило Јокић, тврдио како је Јосип Броз у Печују заједно са Хитлером и Крлежом - хиљаде Хитлерових биографа није дознало ту тајну) - похађао Војнообавештајну школу и да је прави Броз умро 1913. године, а да је његов идентитет преузео аустроугарски обавештајац." „Доктор Матуновић [творац теорије о актен-ташни], који је кратко време био Титов лекар, тврдио је како је прави Јосип Броз страдао у Русији, а да је Тито 'типичан представник германске расе', вероватно Немац из Русије, кога су Совјети убацили као агента у Југославију." Марковић подсећа и на хрватски филм Јосеф из 2011. године. У овом филму, више превараната на Источном фронту у Првом светском рату, један од другог краду документа мртвог Јосипа Броза. Последњи од њих је касније постао Тито. Марковић истиче да ове маштовите хипотезе потичу од различитих извора, између осталог и од апокрифних прича да Тита у више прилика нису препознали ни најближи рођаци и суседи. „Прво, те приче су углавном измишљене. Друго, његова породица се великим делом расула из Кумровца." „Тито је сам у првој Дедијеровој верзији Прилога испричао како није познао брата Мартина, нити овај њега, када су се срели на станици у Бечком Новом Месту 1912. године. Пре тога је Мартин последњи пут видео Јожу у његовој десетој години." Марковић додаје да је у свету без фотографија много теже одржати нечији лик у успомени. „Сеоски људи с почетка 20. века [какав је био и Тито], углавном немају фотографије пре војске, венчања или одласка на школовање." 2. Није знао да прича правилно, а свирао је клавир и то са свих десет прстију Свака од конспиративних теорија нуди више „доказа" зашто Тито није био онај за кога се издавао. Пре неколико година је у домаћим медијима кружила прича извесног Американца Маријана Џона Маркула који је 1955. године ФБИ агентима причао о сусрету за Титом. Маркулу је још тада „било јасно" да је Тито руски агент. Он је, наводно, посетио Југославију 1953. године и у два наврата разговарао са Титом. Тада је приметио две ствари - да Тито има свих десет прстију на рукама а, према његовим речима, прави Тито није имао кажипрст и средњи прст на левој шаци. Упало му је у очи да је Тито веома образован и да одлично свира клавир, што се такође није подударало са оним што је Маркул претходно знао о Брозу. Маркул је „правог Тита" упознао још 1928. године у тадашњој Краљевини Југославији, а видео се са њим и средином тридесетих година у Паризу. Он је такође приметио да је Броз говорио благим руским нагласком и имао мек глас, док је Тито ког је раније упознао говорио оштрије и грубље. Четири деценије од Титове смрти: Титов покушај да споји Исток и Запад Титовим акцентом су се, према писању медија, позабавали и ЦИА агенти анализирајући фонетски језик којим је он говорио. У документима америчке агенције се наводи да је Тито причао српскохрватски, али са страним акцентом, ближим руском или пољском језику. Марковић ове аргументе не сматра довољно јаким. „Друга група тобожњих доказа да он није био Јосип Броз из загорског Кумровца се своди на тврдње како загорско сељаче није могло да научи свирати клавир, мачевање, језике, као и да није знао добро хрватски. „То је тек слаб аргумент. Скоро сви великани из региона су сељачка деца која су свашта научила", каже Марковић. Што се тиче слабијег владања српскохрватским језиком, Марковић подсећа да је, формално гледано, Титу матерњи језик био словеначки. „То се показало када је због непознавања хрватског језика два пута морао да иде у први разред." „Уосталом, језик којим се говорило у Кумровцу његовог детињства није био књижевни хрватски. А касније су му се језици помешали, што се и данас често дешава гастарбајтерима." 3. Планирано је више од 75 атентата на Тита Доживотни председник СФРЈ је био трн у оку многима, ако је веровати теоријама о покушајима атентата на њега. Како у књизи Уроте и атентати на Тита пише Маријан Ф. Крањц, планирано је око 75 завера и атентата на Тита. А атентатори су Тита покушавали да ликвидирају на свакојаке начине. Крањц пише како је једном на Титов аутомобил у Београду налетео трамвај. Такође наводи и покушај атентата када је Тито био подвргнут операцији слепог црева, а руски агенти, прерушени у хирурге, покушали да га убију инфицираним инструментима. Према Крањцовим речима, међу Титовим атентаторима су били и њему блиски људи. Плави воз је кренуо у нови живот. Завирите у Титово омиљено превозно средство. Такав је био и потпуковник Бранко Рудић, један од личних Титових пратилаца. Рудић је, тврди се без јасних доказа, покушао да изврши атентат у Брозовој резиденцији у Дубровнику, испаливши три хица у лидера СФРЈ из непосредне близине. Тито је, срећом, носио панцир. „Прича о Бранку Рудићу, пратиоцу Тита, као атентатору је баш неубедљива", сматра Предраг Марковић. „Скоро сви атентатори у историји су били или идејни фанатици, спремни да погину, као младобосанци, или лични осветници, као убица књаза Данила, који је убио кнеза јер му је силовао сестру." „Опрезна и ефикасна служба безбедности никада не би пустила близу Тита неког са личним мотивом за убиство, а мало је вероватно да би размажени Титов дворјанин жртвовао свој живот из неког идеолошког разлога." 4. Тито је био ванбрачни Черчилов син? О овој теорији завере смо већ писали приликом анализирања митова о Винстону Черчилу који круже међу Србима. Теорију о Титовом британском пореклу пласирао је oтац Тадеј (1914-2003), монах кога су многи сматрали видовитим, али и свецем. Тадеј је у једном разговору поменуо да је исповедао неког човека ког је опсео „злодух" који је имао увид у разне људске грехе. Тајанствени злодух је, служећи се човеком као медијумом, испричао да је Тито син „Черчила и неке јеврејске проститутке". „Зато је Черчил послао законитог сина Рандолфа Титу - да се браћа упознају", говорио је Тадеј. Ову теорију су одбацили и Марковић и Пол Адисон са Универзитета у Единбургу, сматрајући је неоснованом, како за то не постоји ни један једини доказ. Како су Титови пинири прославили Дан младости Зашто све ове теорије не пију воду? Марковић истиче да је, пре свега, најважнија вероватноћа догађаја. „Зашто би аустроугарски обавештајац задржао тако скроман идентитет после пропасти Аустроугарске? „Који је могући мотив аустријског или руског племића или официра, да 'опет настави живот радника, пролетера, бескућника', који је Тито водио када се вратио у земљу?" Он додаје да је наивно веровати у далековидост аустроугарске обавештајне службе. „Тој служби су потпуни аматери убили царицу Елизабету и престолонаследника Фрању Фердинанда, што довољно говори о њеном дару предвиђања." Још наивнија је, како каже, вера у совјетско убацивање лажног Броза. „Зар не би Совјети искористили тако убитачан аргумент у сукобу после 1948. године?" Марковић подсећа да је замена идентитета један од омиљених књижевних и филмских мотива. „Сетимо се филма Човек са гвозденом маском, донекле промењене адаптације романа Александра Диме, и Киплингове приповетке и Хјустоновог филма Човек који је хтео да буде краљ. „И наравно, несрећног Андрићевог Ћамила/Џем султана из Проклете авлије." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk