Трговина људима и Африка: Како криминалци купују бебе на црном тржишту Најробија
Бебе се краду по наруџби у Кенији да би се нахранило развијено црно тржиште. ББЦ програм Поглед на Африку (Africa Eye) увукао се у ланце трговине људима који продају децу за само 300 фунти. Аутори: Питер Мурими, Џол Гантер и Том Вотсон.
Ребекин син је украден током ноћи. „Надам се да ће се једног дана вратити", каже она Ребекин син има око десет година. Могао би бити у Најробију, где она живи, или би могао бити негде другде. Могао би, осећа она у срцу, бити мртав. Последњи пут када га је видела, Лоренс Џосаја, њен прворођени син, имао је годину дана. Она је имала 16 година. Било је око два сата ујутру, једне ноћи у марту 2011. године, а Ребека је била поспана од удисања марамице умочене у керозин - јефтине дроге на градским улицама. Удисала је керозин јер јој је то дало самопоуздање да иде код незнанаца и проси. Када је имала 15 година, Ребекина мајка више није могла да је издржава нити да плаћа школарину, а онда је она напустила школу и клизнула у живот на улици. Ко краде децу са улица Кеније? Кенија: Крадљивци деце Упознала је старијег мушкарца који јој је обећао да ће је оженити, али јој је уместо тога направио дете и нестао. Следеће године се родио Лоренс Џосаја и Ребека га је одгајала годину и неколико месеци, док те ноћи није заспала и више га никада није видела. „Иако имам још деце, он ми је био прворођенче, од мене је направио мајку", каже, док јој се сузе сливају низ лице. „Тражила сам га у свим дечијим центрима, у Кјамбуу, Кајолеу, и никада га нисам пронашла." Ребека и даље живи на истим улицама у Најробију. Ситна је, оштрих јагодица и кратке, чврсто уплетене косе. Сада има још троје деце - девојчице од осам, шест и четири године. Једном је, како је рекла, најмлађу девојчицу зграбио мушкарац који се мотао около. Тврдио је да га је једна једногодишња девојчица замолила да јој купи сок. Ребека га је, како је рекла, после тога пратила до аутомобила, где је чекала жена. Сутрадан се вратио. Ребека и њена најмлађа девојчица. „Морате да будете обазриви", каже. „Богаташи ће вам украсти бебу док спавате" Не морате да се трудите да бисте пронашли сличне приче по улицама у којима живи Ребека, заједно са осталим бескућницима из Најробија. Естерин трогодишњи син нестао је у августу 2018. године. „Никада нисам пронашла мир откако сам изгубила дете", каже. „Тражила сам га све до Момбасе." Прошло је пет година откако је Керолин двогодишњи син киднапован усред ноћи. „Толико сам га волела", каже. „Опростила бих им ако би ми само вратили дете." У Најробију се врбују рањиве жене како би нахраниле развијено црно тржиште за бебе. Током једногодишњег истраживања, Поглед на Африку пронашао је доказе о киднаповању деце од мајки бескућница и њиховој продаји за огромну добит. Открили смо илегалну трговину децом у уличним клиникама и бебе које су украдене по наруџби у великој владиној болници. У покушају да разоткријемо оне који злоупотребљавају владине положаје, договорили смо се да напуштено дете купимо од болничког службеника, који је легитимним папирима преузео старатељство над двонедељним дечаком пре него што га је директно продао нама. Крадљивци беба крећу се од рањивих опортуниста до организованих криминалаца, а често су оба елемента заступљена. Међу опортунистима су и жене попут Аните, тешке алкохоличарке и наркоманке која и сама живи на улици и ван ње и зарађује крађом деце жена попут Ребеке, тражећи мајке са новорођенчадима млађим од три године. Поглед на Африкује сазнао за Аниту преко њене пријатељице која је желела да остане анонимна. Пријатељица, која је тражила да је зову Ема, рекла је да је Анита имала различите методе киднаповања деце на улици. „Понекад ће прво разговарати са мајком, да покуша да сазна да ли мајка зна шта планира да уради", каже Ема. „Понекад ће дрогирати мајку, дати јој таблете за спавање или лепак. Понекад ће се играти са дететом." „Анита има пуно начина да дође до деце." Ема је помогла у разоткривању жене за коју зна да краде децу од мајку са улица Представљајући се као потенцијални купци, тим Погледа на Африку је заказао састанак са Анитом у пабу у центру Најробија у који су долазили улични продавци. Анита нам је рекла да је била под притиском шефице да украде још деце и описала је недавну отмицу. „Мајка је била нова на улици, чинило се да је збуњена, несвесна шта се догађа", каже. „Поверила ми је дете. Сад имам дете." Анита је рекла да је њена шефица локална пословна жена која је од ситних криминалаца куповала украдене бебе и продавала их за профит. Неке од муштерија биле су „неплодне жене, па је ово за њих својеврсно усвајање", каже, али „неке их користе за приношење жртве". „Да, користе се за жртвовања. Ова деца једноставно нестану са улице и никада се више не пронађу." Тај мрачни наговештај одјекнуо је нечим што нам је Ема већ казала, да је Анита рекла да неки купци „децу воде на ритуале". У стварности, пошто Анита прода дете, мало зна о њиховој судбини. Каже да их продаје пословној жени за 50.000 шилинга за девојчицу или 80.000 шилинга за дечака - 350 или 550 фунти. То је отприлике уобичајена цена крађе детета на улици у Најробију. „Пословна жена, она никада не говори о томе шта ради са децом", каже Ема. „Питала сам Аниту да ли зна шта та жена ради са њима, а она ми је рекла да је није брига да ли ће их одвести на вештичарење или било шта друго. Све док има новца, она не пита." Убрзо после првог састанка, Анита је назвала да договори још један. Кад смо стигли, седела је са девојчицом за коју је рекла да има пет месеци и да је управо уграбила неколико тренутака раније, пошто је освојила мајчино поверење. „Дала ми је на секунду и ја сам побегла са њом", каже. Анита је рекла да је имала купца који је чекао ред за куповину девојчице за 50.000 шилинга. Ема, наш извор, покушала је да интервенише, рекавши да је упознала купца који може да плати 80.000 шилинга. „То је добро", каже Анита. „Закључимо договор за сутра." Састанак је био заказан за пет поподне. Будући да је живот детета био у опасности, Поглед на Африку је обавестио полицију која је покренула операцију хапшења Аните и спасавања детета, пошто ју је наш купац упознао. Вероватно је то била последња прилика да се заштити ова девојчица пре него што нестане. Анита се никада није појавила и, упркос томе што смо данима покушавали, нисмо успели да је пронађемо. Недељама касније, Ема јој је коначно ушла у траг. Пренела нам је да је Анита рекла да је пронашла бољег купца који је понудио више и да је новац искористила за изградњу двособне лимене куће у једној од градских сиротињских четврти. Дете је нестало. Полиција и даље има отворен досије о Анити. „Претпоставимо да то урадимо" Не постоје поуздани статистички подаци о трговини децом у Кенији - нема владиних извештаја, нема свеобухватних националних истраживања. Агенције одговорне за проналажење нестале деце и праћење црног тржишта немају довољно ресурса и немају довољно особља. Једна од ретких мера заштите мајки чија су деца киднапована је невладина организација Нестала деца Кеније, коју је основала и води Маријана Мањендо. Током четири године рада, организација је радила на око 600 случајева, рекла је Мањендо. „Ово је врло велико питање у Кенији, али је занемарено. У организацији Нестала деца Кеније дотакли смо тек врх леденог брега." То питање „није било приоритетно у акционим плановима одговора за социјалну заштиту", каже она. Делимично је тако и зато што је ово злочин чије су жртве углавном рањиве, жене без гласа попут Ребеке, које немају ресурсе или друштвени капитал да скрену пажњу медија или покрену власти да предузму мере. „Премало извештавања у снажној је вези са економским статусом жртава", каже Мањендо. „Недостају им ресурси, мреже и информације да би могле негде да оду и кажу: 'Хеј, може ли неко да се бави мојим несталим дететом'?" Покретачка снага црног тржишта је истрајна културолошка стигма око неплодности. „Неплодност није добра ствар за жену у афричком браку", каже Мањендова. „Очекује се да имате дете, а то би требало да буде дечак. Ако то не можете, можда ће вас избацити из куће. Па шта радите? Украдете дете." Дечак у Кајолу, у ком је трговина децом у порасту, каже локални новинар Жена у тој ситуацији ће највероватније бити у контакту са трговцем људима попут Анитине шефице, која користи рањиве људе попут Аните да киднапују децу на улици. Или су можда повезани са неким ко има приступ болници. Према истраживању Погледа на Африку, ланци трговине децом делују унутар зидина неких од највећих владиних болница у Најробију. Преко нашег извора обратили смо се Фреду Лепарану, клиничком социјалном раднику у болници Мама Луси Кибаки. Лепаранов посао је да заштити добробит рањиве деце рођене у болници Мама Луси. Али наш извор је рекао да је Лепаран директно умешан у трговину људима. Извор је договорио сусрет са Лепараном и рекао му да зна за жену која очајнички жели да купи дете пошто није успела да затрудни. „Имам овог дечака у болници", одговара Лепаран. „Оставили су га пре две недеље и више се нису вратили." Према нашем извору, ово није први пут да се Лепаран договара о продаји детета. „Последњи случај ме је уплашио", каже Лепаран на састанку који је забележио Поглед на Африку. „Претпоставимо да то урадимо, желим план који нам касније неће правити проблеме", каже. Фред Лепаран је одобрио продају дечака за 300.000 кенијских шилинга у болници Децу попут напуштеног дечака из Лепаранове понуде требало би одвести у владин дечји дом док не буду званично смештени код хранитеља који су били подвргнути провери порекла и социјалне заштите. Кад их људи попут Фреда Лепарана илегално продају, нико заправо не зна где ће завршити. Представљајући се као жена по имену Роуз, репортерка на тајном задатку која ради за Поглед на Африку упознала је Лепарана у канцеларији у близини болнице. Лепаран је поставио неколико површних питања о Роузином статусу. Рекла је да је удата, али да није могла да затрудни и да је под притиском породице њеног мужа да роди. „Јесте ли покушали са усвајањем?", пита Лепаран. „Размишљали смо о томе, али чини се да је то мало компликовано", одговора Роуз. Са тим се Лепаран сложио. Цена би била 300.000 шилинга - 2.000 фунти. „Ако наставимо са овим послом, бићемо само нас троје - ја, ти и он", каже, показујући на Роуз и нашег извора. „Мој проблем је веровање некоме. Веома је ризично. Много ме брине." Рекао је да ће бити у контакту како би договорио продају. Адамин избор Између уличних киднапера попут Аните и корумпираних званичника попут Лепарана, постоји још један слој у послу трговине децом у Најробију. У неким од сиромашних градских четврти могу се наћи илегалне уличне клинике са порођајним собама за будуће мајке. Ове импровизоване клинике су познато место трговине бебама на црно. Сарађујући са локалном новинарком Јудитом Канаитом са радија Гето, Поглед на Африку се обратио клиници у најробијској четврти Кајоле, у којој живе хиљаде најсиромашнијих становника града. Према Канаити, трговина бебама цвета у Кајолеу. Клиником којој смо се обратили управља жена позната под именом Мери Аума, која је рекла да је радила као медицинска сестра у неким од највећих болница у Најробију. Канаита се представила као купац. Унутар клинике две жене су већ имале порођај. „Ова, трудна је осам и по месеци, скоро је спремна за порођај", каже Аума шапућући. Понудила је да нерођено дете прода Канаити за 45.000 шилинга - 315 фунти. Аума није изгледала забринуто за добробит мајке после порођаја. „Чим добије новац, отићи ће", каже одмахујући руком. „Јасно поручујемо, они се никада не враћају." Мери Аума каже да је радила као медицинска сестра Жена на клиници о чијој нерођеној беби је Аума преговарала о продаји тог дана била је Адама. Адама је била без новца. Попут Ребеке, њу је напустио мушкарац који јој је направио дете, а трудноћа ју је коштала посла на градилишту када више није могла да носи тешке вреће цемента. Три месеца јој је станодавац давао милостињу, а затим је избацио и запленио имовину. Тако је Адама одлучила да прода бебу. Мери Аума јој није понудила 45.000 шилинга које је покушала да нама наплати. Рекла је Адами да је договор за само 10.000 - 70 фунти. „Њена клиника је била прљава, користе малу посуду за крв, немају лавор, и кревет није био чист", каже Адама касније, у интервјуу у њеном селу. „Али била сам очајна и нисам имала избора." Адама је рекла да јој је баш на дан када смо ушли у клинику Мери Аума изазвала порођај, без упозорења, дајући јој таблете да прогута. Аума је имала купца и желела је да прода бебу. Међутим, порођај није био гладак. Дечачић је имао проблема са грудним кошем и Аума је рекла Адами да га одведе на лечење у болницу Мама Луси. После две недеље, Адама је отпуштена са бебом. Послала је поруку Ауми, а Аума нама. „Рођен је нови пакет", написала је. „45.000." Илегалне уличне болнице у Кајолеу На клиници, Адама се поново сусрела са Аумом и њеним помоћником. „Рекли су да беба изгледа добро и, ако је клијент жели, треба да буде одведена одмах", каже. Адама је направила болан избор - да прода дете. Сада се преиспитивала. „Нисам желела да продам бебу некоме ко не би могао да се брине о њему или некоме ко купује бебе да би их користио за друге ствари", каже касније. Тако је Адама тог дана напустила клинику носећи синчића. Уместо продаје, оставила га је у владиној дечијој болници, где ће он чекати хранитеље и, надала се, бољи живот. Никада није добила новац који јој је био потребан. Сада живи сама, далеко од Најробија, а понекад сања свог сина и буди се у раним јутарњим сатима и размишља о њему. Понекад, ако не може да заспи, хода путем по мраку док не нађе неког другог будног. Али, она не жали због свог избора. „Осећам се спокојно што сам дала своју бебу влади", каже, „јер знам да је на сигурном". Болничка продаја Фред Лепаран, клинички социјални радник у владиној болници, назвао нас је да би нам рекао да је идентификовао дечака којег се мајка одрекла и којег жели да украде за нас. Дечак је био једно од троје деце у болници где је чекао премештај у оближњи дечји дом. Лепаранов посао био је да осигура да безбедно стигну тамо. Лепаран је знао да, када бебе напусте болницу Мама Луси, постоји мала шанса да ће неко тамо проверити да ли су стигле у дом. У болници је Лепаран попунио потребне папире и разговарао са особљем које није имало појма да се током њихове смене краде дете. Роуз, репортерка на тајном задатку, чекала је у ауту напољу. Лепаран је болничким сестрама рекао да ради за дом за децу и замолио их је да му изведу бебе. Деловао је све више забринуто, али је уверавао наш извор да их сестре неће следити. „Не, не могу, имају посла", каже. Тада је рекао тиму да брзо оде. „Ако наставимо да ћаскамо овако, неко може посумњати", каже. Неколико тренутака касније, тим се одвезао из болнице Мама Луси са троје дојенчади у ауту и упутствима да само двоје испоруче у дечји дом. Одатле је трећа беба могла ићи било где, било коме. Тајни тим је све троје деце безбедно испоручио кући, где ће бити збринута док се не постигне договор о легитимном усвајању. Касније тог поподнева, Лепаран је позвао Роуз да се састану и наложио јој да на сто положи договорених 300.000 шилинга. Упутио ју је да посети нутриционисту. „Једино на шта треба пазити је дечаков ожиљак од вакцине", каже. „Такође, будите опрезни. Будите веома опрезни." ББЦ се суочио са Фредом Лепараном због овог посла, али је он одбио да коментарише. Болница је такође одбила захтеве за коментар, а изгледа да је Лепаран задржао посао. Такође смо обавестили невладину организацију за права детета о илегалној уличној клиници Мери Ауме у Кајолеу, која је заузврат обавестила полицију. Али изгледа да Аума и даље послује. Није одговорила када смо јој изнели своје наводе. Покушали смо да своје наводе пренесемо Анити, али чинило се да је још једном нестала у сенци улице. „Све ми желимо да будемо мајке наше деце", каже Ребека. „Није наша грешка што смо на улици." За мајке чија су деца украдена, никада неће бити стварног решења. Већина наставља живот у лимбу, надајући се да ће поново видети своје дете, а знајући да вероватно никада неће. Ребека би дала „све" да види свог сина, каже. „Ако је умро, волела бих и ја да знам." Прошле године је чула да је неко видео дечака у удаљеном насељу Наиробија који је изгледао баш попут њене најстарије ћерке, сестре Лоренса Џосаје. Ребека је знала да то вероватно није истина, није имала начина да стигне до тог насеља и није имала појма где да га тражи. Стигла је до локалне полицијске станице, али није могла да добије помоћ, каже, и на крају је одустала. „Постоји једна у милион шанси да ће ове жене поново видети своју децу", каже Маријана Мањендо из организације Нестала деца Кеније. „Многе мајке са улице су и саме деца и оне се искориштавају у својој рањивости." Људи попут Ребеке често се не сматрају саосећајним жртвама злочина, каже Мањендо. „Нико не би требало да претпоставља да људи на улици немају осећања, да не заслужују правду. Имају осећања. „Начин на који вам недостаје дете ако живите у приградском насељу исти је као и начин на који вам недостаје дете ако сте мајка на улици." Неке бебе украдене са улице завршиће у тим приградским насељима. Понекад Ребека размишља о богатијим женама које су их платиле - о томе шта је потребно за подизање детета за које знате да је украдено од некога другог. „Шта они мисле?", каже. „Како се осећају?" Фотографије: Брајан Инганга Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk