Био сам хронично незадовољан – а онда сам променио све
Након што је напустио студије, Бен недељама није смогао снаге да оцу саопшти истину. Покушао је да се убије и пет месеци није излазио из собе. Ипак, успео је да крене испочетка.
планински пут Ово је његова прича. Одувек сам осећао притисак да упишем факултет. Био сам прилично усредсређен на идеју да постанем адвокат, али кад сам започео студије, брзо сам схватио да су веома тешке и да не желим то да радим. Био сам усамљено дете - тихо и мрзовољно - али је одлазак на универзитет све још више погоршао. Било ми је тешко да се уклопим зато што сам потицао из радничке породице и нисам имао подршку родитеља. Сећам се да сам првог дана стигао на универзитет аутобусом, док су друге људе родитељи довозили колима пуним пртљага. Нисам знао како да одаберем план и програм и саставим распоред часова за себе - била је то велика промена у односу на гимназију и имао сам проблема да се прилагодим. Нисам осећао довољно подршке и чинило ми се да други студенти имају већу мрежу пријатеља и чланова породице на које могу да се ослоне. Чим је напустио школу, мој отац се пријавио у војску, тако да није знао како живот заправо функционише. Моји родитељи су се развели кад сам имао 16 година и живео сам са њим. Уопште се нисмо слагали. Неумерено је пио и код куће је био прилично агресиван. Уписао сам се на факултет како бих побегао, али се ни тамо нисам осећао добродошлим. Био сам потпуно изолован. Када први пут живите далеко од куће, не храните се квалитетно и не спавате добро, а све време сте окружени алкохолом и дрогама. Многи студенти се не снађу на факултету Све је пошло по злу после отприлике шест месеци. Прву везу сам имао на факултету и нисам био спреман. Често смо се свађали и кад смо раскинули, потукао сам се са њеним новим дечком. После тога сам почео много да пијем и пропуштам предавања и семинаре. На факултету су приметили колико пијем, те су ми доделили психолога, али сваки пут кад је питао: „Како си?", ја бих му само говорио: „Добро сам." Подигао сам гард. На тај начин сам заправо одбио оно мало помоћи која ми је била понуђена. Депресија изблиза После осам месеци, осећао сам крајње безнађе. Схватио сам да нисам способан за оно због чега сам дошао, а нисам ни желео тиме да се бавим. Али, нисам желео ни да се вратим кући, због ужасне ситуације која је тамо владала. Запао сам у ћорсокак. Тог лета нисам положио ниједан испит, али сам се, по повратку кући, превише плашио да оцу то признам. Наредна два месеца, само сам избегавао да му кажем да се нећу враћати на факултет. Био је то депресиван период. Он је пио, а ја сам се скривао у мојој соби. Крајем лета, покушао сам да се убијем. Депресија често мења лица. Попио сам, како сам веровао, смртоносну дозу лекова које смо имали у кући. После пола сата сам помислио: „Шта ја то радим?" Ушао сам у аутобус и одвезао се у хитну помоћ. Мувао сам се неко време испред болнице, сувише уплашен да уђем и кажем шта сам урадио. Мислио сам да ће изузетно оштро регаовати. Глава ми је била у хаосу и нисам знао шта да радим. Отац је био на послу, тако да сам само ушао у аутобус, одвезао се кући и легао да спавам. На срећу, пробудио сам се. Није ми било добро 24 сата, али нисам никоме испричао - крио сам од свих како се осећам. Ово је веома лична прича и никад је раније нисам испричао никоме. Кад се данас осврнем на то, схватам да сам се сувише плашио да тражим подршку због свега што сам осећао. Да сам успео да то поделим с неким, можда сам могао да добијем помоћ. Све је испало како треба, али врло лако је могло да буде и другачије. Кад вас море мисли о самоубиству, не размишљате здраворазумски - то је један невероватно снажан осећај који вас целог обузме. Тражио сам било какав излаз - размишљао сам да се пријавим у војску или чак починим злочин да бих завршио у затвору. Крајем лета, добио сам писмо са универзитета којим ме обавештавају да, пошто нисам положио испите, не очекују од мене да се вратим, тако да сам најзад морао да кажем оцу. Он је био веома тежак човек за такву врсту разговора. Није рекао много, само да морам да нађем посао. Током првих пет месеци, док сам тражио посао, запао сам у потпуну депресију. Куповао бих брзу храну са оно мало новца што сам имао и остајао будан до касно играјући игре на компјутеру у соби. Постао сам прилично недруштвен. Због свега што ми се десило био сам веома бесан. Сматрао сам да је рад за наивчине, губљење времена, мислио сам да су људи који желе да зараде много новца глупи. Моја депресија се испољавала као нека врста мржње према свима око мене. Нисам се саосећао ни са ким. На крају сам нашао посао као шегрт. Радио сам годину дана и оно мало што сам зарадио, остављао сам по страни да бих могао да одем од куће. Мој пријатељ је такође био незапослен и незадовољан. Обојици нам је било доста Велике Британије и одлучили смо да путујемо. Сакупили смо сав новац који смо имали на гомилу и купили две авионске карте за Будимпешту. Понели смо нешто мало одеће и врећу за спавање, а ја сам оцу рекао да идемо на двонедељни одмор. Остали смо на путовању годину дана. После две недеље, отац се, наравно, забринуо, те су ме позвали телефоном из полиције. Хтели су да провере да нисам случајно киднапован или нешто томе слично. Уверио сам их да сам добро и да не желим да разговорам са оцем. Рекли су ми да је то у реду. Како свађе родитеља утичу на децу Насумице сам одабрао Будимпешту - само сам желео да одем што даље могу - али је био јануар и веома хладно, те смо купили возну карту за Грчку. Одатле смо отпутовали у Турску и пропутовали Балкан, а потом отишли у Шпанију и Мароко, све време спавајући на улици. Улазили смо у аутомобиле непознатих особа без имало страха. Нисмо марили ни за шта. Имали смо баш мало новца, те смо увек радили привремене послове или просили за храну. Првих неколико месеци сам се осећао безнадежно као и код куће, али сада могу да кажем да су путовања имала терапеутски ефекат, нарочито су смањила осећај анксиозности. Претпостављам да је делимично разлог био и то што сам много времена проводио на сунцу и био физички активнији, али сам такође видео више ствари у свету и научио да будем потпуно самосталан, што је одагнало већину мојих страхова. Раније сам се страховао од излажења напоље, плашио сам се мрака и града по ноћи. Али после неког времена, прилагодио сам се на све што би ми се десило у животу. Један од мојих главних страхова био је да ће ме отац избацити из куће и да ћу завршити на улици. На крају ми је било лакше да ризикујем да се до деси, него да останем код куће. Неки људи које смо упознали живели су невероватно сиромашно. Већина њих је била љубазна према нама, водили би нас кући, спремали нам вечеру и старали се о нама, а то ми је помогло и да више ценим оно што сам оставио за собом. Кад сам се вратио у Велику Британију, једва сам чекао да нађем посао, преокренем живот и нађем место где ћу становати. Од тада је све кренуло поприлично набоље. Истински сам мотивисан. Имам 27 година, имам добар посао, жену и дете. Научио сам много о анксиозности и депресији, и мислим да ми је то помогло да боље разумем самог себе. Али никад нисам затражио професионалну помоћ. Како бактерије утичу на расположење Мислим да ми је било тешко да испричам било коме за своје проблеме зато што их је изазвала ситуација код куће. Наша породица била је веома затворена - све што би се десило у нашој кући, остајало би у нашој кући - тако да нисам осећао да о томе могу да причам са људима са стране. Нису нас често посећивале баке и деде или други чланови породице. Био сам веома изолован од спољњог света. Сигуран сам да постоје и други људи који су се извукли и кад би се осврнули за собом, схватили би колико су били близу ивице. Напуштање факултета доживео сам као смак света, али сам успео да кренем испочетка и за себе изградим нов живот. Најважније је сагледати ситуацију и затражити помоћ кад вам је заиста потребна. Притисак на младе да постигну успех на студијама веома је јак. Али, мислим да је много важније сачувати себе него стећи диплому. Беново име је измењено. Фотографије су настале на његовим путовањима. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk