Нацизам и музика: Кристијан Пиколини - неонациста који се преобратио и постао борац против екстремизма
Само један разговор био је довољан да се Кристијан Пикиолини регрутује у неонацистички покрет, али биле су потребне године да изађе.
Да би се искупио за недело, провео је последњих четврт века убеђујући стотине других да прекину са екстремизмом. У лето 1987. године, Кристијан Пиколини је стајао у уличици пушећи џоинт, када му је пришао човек обријане главе и високих црних чизама. „Извукао је џоинт из мојих уста, погледао ме у очи и рекао: 'То комунисти и Јевреји желе да радиш, да би био послушан'", сећа се Пиколини. Са четрнаест година заправо није знао шта је комуниста или Јевреј, и апсолутно није имао појма шта значи „послушан". Незнанац је затим питао како га зову. „Бојао сам се да му кажем јер је моје презиме Пиколини - спорна тачка током одрастања. То је нешто због чега су ме малтретирали." Уместо да се спрда са његовим италијанским презименом, човек му је рекао да је то нешто на шта треба да је веома поносан, али да ће му неко, ако не буде пажљив, одузети тај осећај италијанског и европског поноса. Пронашао му је слабу тачку. Родитељи Пиколинија били су имигранти који су се преселили из Италије шездесетих година прошлог века и осећао се више Италијаном него Американцем. Човек који се тог дана обратио Пиколинију у уличици био је Кларк Мартел, а група у коју је управо регрутован била је прва америчка неонацистичка скинхед организација: „Скинхедси из Чикага" - позната и као „Кеш". Пиколини верује да је Мартел, тада двадесетосмогодишњак, био у потрази за неким рањивим. „Видео је да сам усамљен и сигурно сам радио нешто што ме је већ ставило на руб - пушећи џоинт у уличици. Знао је да трагам за три веома важне ствари: осећајем идентитета, заједницом и сврхом." „Скинхедси из Чикага" понудили су све три, а из тог једног разговора у уличици, Пиколини је био спреман да ускочи одмах. „Било је то први пут у мојој младости да сам осетио да је неко заиста обратио пажњу на мене и на неки ме начин оснажио", каже он. Иако је сумњао у идеологију групе, користи од укључивања и оснаживања били су већи од свега што је раније доживео. Тинејџера су малтретирали, а породица се осећала напуштено јер су радили седам дана у недељи, понекад четрнаест сати дневно, као власници малог салона за лепоту, уз који су понекад радили и додатни посао. Пиколини је почео да слуша страну музику белих покрета супрематиста из Европе и заиста се повезао са стиховима. „Говорили су о мојој тескоби да сам млад и невидљив, о мојим фрустрацијама покушавајући да нешто урадим или покушавајући да напредујем у животу". „И ти текстови су ми се обраћали тако што су за те проблеме кривили 'другог'." Песме су му такође пружале осећај поноса, приказујући беле супрематисте као ратнике против подљудских раса и религија - „паразита који су покушавали да униште ову славу и наслеђе беле расе". Неонацистичка униформа, обријана глава, чизме и тетоваже додатно су учврстиле овај осећај припадности. У почетку је Пиколини од породице скривао умешаност у покрет, крио одећу и избацивао тешке чизме кроз прозор спаваће собе када је излазио, како не би изазивао њихове сумње. Временом је почео да антагонизује и „кажњава" родитеље због онога што је сматрао њиховим напуштањем. „Будући да су били имигранти, можда је то био део разлога зашто сам постао толико антиимигрант." Сада схвата да није имао зрелости да пита зашто његови родитељи једва да су икад били код куће и зашто није добијао пажњу коју је сматрао да заслужује. Насиље је убрзо постало срж Пиколинијевог живота. Старији скинхедси - неки у двадесетим годинама - провоцирали би га да се бори и врши насиље. Сматрао је то узбудљивим и због тога се осећао моћно. „Радило се о томе да будемо агресивни, учествујемо у уличним тучњавама да бисмо терорисали људе и показали снагу", каже Пиколини. „Али углавном се радило о вијорењу наше заставе." Група је носила мајице на којима су писале ствари попут „Бела снага" или „Бели понос" - разлика је била суптилна, али важна, посебно када је реч о регрутовању, где је идеја „поноса" била привлачнија. „Желели смо да погурамо идеју да нема ништа лоше у томе да сте поносни на то што сте и да за то треба да се борите." Тада се догодило нешто због чега је Пиколини од пешадинца постао вођа скинхедса из Чикага. Мартел је осуђен на једанаест година затвора 1989. године због премлаћивања двадесетогодишње жене. Постала је мета јер је напустила неонацистичку групу и наводно имала пријатеље црнце. Мартел и други такође су уништили јеврејске излоге и цртали свастике по читавом Чикагу на годишњицу „Кристалне ноћи" у нацистичкој Немачкој. Многи чланови „Кеша" ухваћени су и послати у затвор, док су други побегли. Пиколини, тада само шеснаестогодишњак, био је „у суштини последњи човек који је остао". Преузео је место вође свог подручја и започео обнову групе. Водио је операцију из стана који је претворио у „нацистичку спаваоницу за дечаке", украшену нацистичким заставама, транспарентима Хитлерове омладине и плакатима белих супрематиста. „Стварао сам пропагандне плакате, флајере, примао налепнице од других група широм земље и света". „Такође сам почео да пишем, изводим и продајем расистичку музику." Процењује да је директно регрутовао око 100 чланова - али индиректно нема појма о стварном обиму сопственог утицаја. То је зато што је основао бенд, увредљиво назван по Холокаусту, а његова музика је досегла много даље од САД. Кристијан Пиколини и његов бенд у посети Немачкој Бенд је путовао у Немачку да наступа, а док је био тамо, Пиколини је чак посетио Дахау, концентрациони логор у којем су нацисти убили десетине хиљада Јевреја. „Та музика живи и данас. Она и даље регрутује људе и можда потиче на насилна дела", каже Пиколини, који је протекле двадесет четири године провео покушавајући да поправи ту штету. „Застрашујуће је помислити да сам тако слепо веровао у нешто и нисам могао да видим како је то штетно за друге људе". Каже да за то нема оправдања. „Заиста не постоји начин да објасним чињеницу да сам учествовао у стварима које су величале смрт невиних људи". Постоји један посебно брутални напад којег се Пиколини сећа и данас. Када је имао 18 година, након ноћи пијанства, он је са пријатељима отишао у Мекдоналдс, где су неки тинејџери црнци чекали у реду за храну. Пијан и ратоборан, Пиколини је гласно повикао да је то „његов" Мекдоналдс и да треба да оду. Уплашени, тинејџери су истрчали, а Пиколинијева група их је јурила. Док су прелазили улицу, један од њих је извукао пиштољ и уперио га у Пиколинија и његове пријатеље. Испаљен је хитац - промашивши мету - пре него што се пиштољ заглавио. Пиколини је скочио на стрелца. „Сећам се да сам га тукао, шутирао, ударао ногама док му лице није натекло, а сећам се и како је на земљи гледао у мене кроз отечене очи док сам га ударао ногама." „Његове очи су молиле моје да остане жив." По први пут се нешто у Пиколинију променило. „На тренутак сам помислио да би то могао бити мој брат или неко кога волим". „И препознао сам како то што му радим не само да му ствара бол, већ ће утицати и на његову породицу и људе које је волео." Упркос овом тренутку емпатије и повезаности, Пиколини је наставио да буде члан Скинхедса из Чикага још пет година. Каже да није био довољно храбар да напусти банду која му је дала идентитет од четрнаесте године. Сада схвата да поштовање нема никакве везе са тим, али био је потребан низ значајних сусрета са самим људима које су га учили да мрзи, да би отворио очи. Пиколини се оженио када је имао деветнаест година и до двадест прве године имао је двоје деце. Каже да је његова супруга била љубазна и прогресивна и да је мрзела чињеницу да је умешан у покрет белих супрематиста. Код куће са породицом, Пиколини каже да је био друга особа. „Нисам желео да регрутујем супругу и децу". „По природи сам знао колико је то лоше, колико је опасно и колико је насилно и нисам желео да они буду умешани или повезани са тим", каже он. Како је требало да издржава породицу, отворио је малу продавницу плоча која је продавала његову властиту музику и плоче које је увозио из Европе. Знао је да не може тек тако да уђе у градску скупштину и затражи пословну дозволу за продају нацистичке музике, па им је рекао да ће продавати најразличитију, од панк рока до хеви метала и хип-хопа - тако је и учинио. Али расистичка музика чинила је око 75 одсто његовог прихода. „Оно што нисам очекивао је да ће у моју продавницу ући и обојени људи, људи који су хомосексуалци, Јевреји," каже Пиколини. Сада зна да нису случајно залутали. Пиколини је био врло видљив као бели супрематиста и људи су знали шта ради и шта продаје. „Ти људи би ушли да ме изазивају, али одлучили су то учинити саосећањем уместо агресијом". „Веома сам захвалан на томе јер ми је први пут омогућило да смислено комуницирам са људима које сам сматрао да мрзим." Овај лични контакт показао се виталним за Пиколинија. Посебно се сећа разговора са црним тинејџером - муштеријом који би увек постављао пуно питања о музици коју је продавао. Он би се „зезао и био је врло смешан", каже Пиколини. „Једног дана је ушао и био је видно узнемирен, није био срећни тинејџер какав је иначе био". „Питао сам га шта није у реду, а он ми је рекао да је његовој мајци дијагностикован рак дојке тог јутра." Пиколинијевој мајци је недуго пре тога дијагностикован рак дојке. Изненада, могао је да се повеже и на тренутак је заборавио расистичка уверења. Дубоко су разговарали о животу и љубави и стварима које су им драге. Временом су таква искуства постајала све чешћа, јер је Пиколини почео да се повезује са истим људима за које је раније веровао да их треба држати изван свог живота. „Управо су људи који су изабрали да се према мени односе саосећајно, кад сам то најмање заслужио, имали најмоћнији преображајни ефекат на мене. „Сусрет на фундаменталном људском нивоу и даље је најмоћнија ствар коју сам видео да прекида мржњу," каже он. Када је имао двадесет две године, Пиколинијев брак се распао. „Нисам успео да дам приоритет породици над покретом. И на крају ме је супруга напустила." То је био катализатор који је коначно навео Пиколинија да затвори продавницу плоча и удаљи се од белог супрематизма. „Волео бих да вам кажем да је то била велика издаја, али није - нестао сам". „Предао сам вођство неком другом, а користио сам изговор да морам да радим на својој породици и нађем посао, а да ћу се онда вратити". Никада није на намеравао да се врати. „Једноставно у том тренутку нисам био довољно храбар да им то кажем." Тек тада је коначно могао да се осврне и види како је повредио и странце и људе који су му најближи. „У средишту хаоса било је немогуће видети бекство. Било је немогуће видети ишта осим онога у шта сам умешан." „Чим сам успео да добијем мало простора, чим сам успео да размислим, срушила се на мене тежина онога што сам урадио", каже Пиколини. Готово пет година покушавао је да се сакрије од своје прошлости. Покушао је да стекне нове пријатеље и запосли се, не откривајући ко је раније био. Али до 1999. године доживео је тешку депресију - несигуран ко је, где припада или која му је сврха. Знао је само да жели да буде боља особа. „Будио сам се свако јутро прижељкујући да се нисам пробудио", каже Пиколини. Онда је једног дана у посету дошла једна од његових неколико пријатељица. „Слушај, не желим да те видим како умиреш", рекла му је и охрабрила га да се пријави за посао у ИБМ-у, где је недавно почела да ради. „Мислио сам да је луда - то је компанија за технологију плавих чипова 'Форчен' 100 и желела је да се пријавим као бивши нациста, који је избачен из шест средњих школа, који није ни имао рачунар и није ишао на универзитет". Каже да јој је угодио јер му је била пријатељица, а тада их није имао много. Пиколини се пријавио и понуђена му је почетна позиција за инсталирање рачунара на универзитетима и предузећима. Било је то прво што му је дало наду након врло дуго времена, и био је одушевљен - све док није сазнао да ће његов први радни дан бити у једној од школа из које је избачен због борбе, протеста и покушаја да оснује бели студентски синдикат. „Био сам престрављен. Мислио сам да је та нова нада коју сам осећао готова. Срушиће се чим ме неко препозна." Првог дана, док је шетао ходницима, покушавајући да избегне да га препознају, Џон Холмс, шеф обезбеђења, прошао је право поред њега. Није препознао бившег ученика, али Пиколини никада није заборавио Холмса. Као тинејџер имао је посебно задовољство у антагонизацији црног заштитара. Сада је осећај да би требало да покуша да се искупи тријумфовао над његовим страхом да ће бити примећен. Пиколини је пратио Холмса до његовог аутомобила на школском паркингу и потапшао га по рамену. „Окренуо се и одскочио назад кад ме је препознао. Уплашио се", каже Пиколини. Несигуран у томе шта да уради, Пиколони је пружио руку и рекао: „Жао ми је." Холмс се продрмао и захвалио му се на извињењу, али рекао је да ће, ако заиста то мисли, морати учинити више. Двојица мушкараца су седели и разговарали. Пиколини је поделио сопствена искуства и рекао му да је напустио покрет. Холмс га је загрлио и натерао га да му обећа да ће наставити да прича животну причу. Ово је био још један изузетно важан тренутак за Пиколинија. Помогло му је да схвати да бежање од прошлости није опција - требало је да пронађе начин да поправи штету коју је нанео и да затражи опроштај од оних које је повредио. „Искрено, Холмс ми је спасио живот тог дана, јер нисам сигуран да бих без његових смерница, охрабрења и опроштаја нашао довољно храбрости да то учиним сам", каже Пиколини. У почетку није био баш сигуран шта да ради. Недуго затим, Пиколини је пролазио кроз тржни центар када га је човек зауставио и рекао: „Хеј, брате, лепа тетоважа, Бела Моћ!" Препознао је нордијске руне тетовиране на Пиколинијевој подлактици. Већини људи ово нису очигледни симболи мржње, али су их бирали бели супрематисти и бели националисти. То је постала прва Пиколинијева незванична интервенција. Било је то први пут од одласка да је разговарао са неким ко је још био у покрету. После кратког разговора, показало се да је човек разумео зашто је отишао, и што је најважније, да постоји пут којим ће моћи да оде ако жели. „Не знам да ли је то учинио, али ме је натерало да заиста помислим да би можда ширење мојих искустава могло помоћи другим људима да схвате да постоји излаз." Тако је Пиколини почео да дели причу са људима који су још били умешани у екстремистичке покрете, покушавајући да их убеди да оду. У годинама од када је отишао, разговарао је са више од хиљаду људи и верује да је помогао скоро 400 људи да се одвоје од екстремистичких група, од белих националиста до страних бораца који су путовали у Сирију да би се придружили Исламској држави. Кристијан Пиколини сада дели причу како би објаснио како и зашто људи могу бити регрутовани у екстремизам „Оно што људе води ка тим покретима није идеологија", тврди он. „Идеологија је једноставно последња компонента која им даје дозволу да се наљуте". Уместо тога, верује да су животне „црне рупе" - случајеви трауме или занемаривања који саплићу људе - те које их наводе да се придруже екстремистичким рубовима док траже идентитет, заједницу и сврху. „Дакле, када ступим у контакт са људима да им помогнем да напусте те покрете, никад о њима не расправљам идеолошки". „Не кажем им да су њихове идеје погрешне, иако наравно знам да јесу". Али оно што радим јесте да слушам и ослушкујем те 'црне рупе' како бих могао да нађем начине да их попуним." Али сасвим је свестан да његови прошли поступци и даље наносе штету. У разговору са новинаром пре две године, Пиколини је сазнао да је бели супрематиста Дилан Руф, који је пуцао и убио девет људи у расистичком нападу на цркву у Чарлстону 2015, био љубитељ његове музике. Четири месеца пре пуцњаве, Руф је на веб страници белих супрематиста објавио да је управо видео документарац о скинхедсима и да је заинтересован за наступ бенда. Откуцао је текст песме и тражио је више информација о њима. Кад му је новинар показао те текстове, Пиколини је са ужасом схватио да их је написао. „Био сам скрхан кад сам сазнао да сам могао имати неки утицај, или можда чак и велики утицај, на оно што је он урадио. „Ушао је у богомољу и убио девет људи за које је сматрао да су нељуди, за које сам у мојим текстовима причао како уништавају нашу земљу." Као и Пиколинијева музика, Руф је био под утицајем и крајње десних веб страница које су промовисале потпуно измишљене статистике о злочинима црнаца према белцима. „Попут те статистике, моје песме такође промовишу идеју да су црнци одговорни за сав злочин у Америци и за сва силовања". „То су биле идеје које је он понео у ту цркву и убио девет недужних људи, и осећам се веома одговорним за то". Пиколини зна да не постоји начин на који може да врати текстове који су инспирисали људе да мрзе, повређују, па чак и убијају. Али он је посвећен разоткривању расистичких лажи у које је некада веровао и покушава да спречи друге да иду истим путем. „Ништа што бих могао да кажем или учиним не може да уклони бол који сам проузроковао." „Мој циљ у будућности, осим уласка у заједнице које сам повредио да бих покушао да поправим штету коју сам нанео, је да елиминишем било какву штету која се дешава са будућим генерацијама." Погледајте видео о 75. годишњици ослобађања Аушвица Логор у коме је страдало више од милион људи ослобођен је пре 75 година. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk