Секс и везе: Наши преци нису били моногамни, да ли се враћамо коренима
Везу често доживљавамо као ексклузивно разумевање двоје људи. Ова норма се све више налази под лупом јер људи проналазе друге начине за редефинисање романтичне љубави.
„Шта за вас значи ексклузивност?", питала је Ејми Харт такмичара у британској ријалити емисији „Љубавно острво" 2019. Њен партнер, Куртис Причард је сатеран у угао и она то зна. Љубио се са другим девојкама иза њених леђа. Причард се стиснуо у месту док Хартова елоквентно и смирено набраја проблеме у њиховој вези, почев од тога како би уопште могао да има романтична осећања за две особе истовремено, како јој је потребан и како ју је изневерио. Хартова је деловала под претпоставком да романтична веза укључује само двоје људи и да Причард крши правила. Али оно што знамо о људским односима је да су у прошлости били много компликованији од моногамије која је данас уобичајена у многим друштвима. Да ли бисмо могли да се вратимо својим немоногамним коренима? Консензуална немоногамија (ЦНМ) омогућава обема странама да могу слободно да истражују односе са другим људима. Ово би могло обухватити све, од полиаморије до свингерства и других облика „отворених" односа. Без обзира на облик, једна од главних карактеристика ЦНМ-а је да партнери расправљају и договарају се о границама, попут тога колико далеко могу ићи, када и где. Ова дефиниција значи да Причардове авантуре не би могле да се реализују под овим околностима, јер се Хартова није сложила са њима. Присуство немоногамије у значајној мањини становништва могло би објаснити зашто је Причард поступио онако како је поступио. Упркос распрострањености моногамије, људи су прилично опседнути сексом са људима који нису њихови партнери. Психолог Џастин Лејмилер затражио је од четири хиљаде Американаца да опишу своје сексуалне фантазије за своју књигу „Реци ми шта желиш". Имати тројку је најпопуларнија фантазија, извесно. А шта је тројка, ако не и споразумна немоногамија? Троје није увек гужва - тројка је далеко најчешћа сексуална фантазија „Ако размишљамо о свим људима у везама, око пет одсто би их дефинисало као ЦНМ", каже Ејми Мијуз, доценткиња психологије на Универзитету Јорк у Торонту, Канада. Али, укључивање оних који су пробали ЦНМ повећава цифру. „Према животном искуству, 21 одсто људи је у неком тренутку било немоногамно." Да бисмо то ставили у контекст, двадесет један одсто је нешто мање од броја америчких домаћинстава која код куће говоре језик који није енглески. „Не бих се изненадила да је то чешће", каже Ејми Мурс, доценткиња психологије на Универзитету Чепмен у Калифорнији. Објашњава да људи дају помало конзервативне одговоре на таква питања због нечега што се зове социјална пожељност. „Можда је разлог зашто неко прецењује колико често једе пет воћки или поврћа на дан или потцењује колико пије." За ту значајну мањину можда је мало могућности за састанак са партнерима ван њиховог домаћинства тренутно, јер се мере за спречавање социјалних интеракција појачавају у земљама погођеним избијањем Ковида-19. Људи у ЦНМ везама могу да проведу већу количину времена са партнерима са којима живе, док се морају навикавати да много мање виђају друге партнере. Нејасно је како ће ово утицати на њихово благостање, иако добро успостављена истраживања односа на даљину указују да такве везе могу бити савршено испуњене. И, како нам каже социјална психологија, у уобичајенијим временима постоје разлози за веровање да људи у ЦНМ везама могу искусити предности које њихове моногамне колеге немају. У којем је тренутку моногамија почела да се јавља код људи и даље је отворено питање. Неки антрополози наводе чињеницу да су древни људски преци били снажно сексуално диморфни - да су мушкарци и жене били различитих величина и облика - као доказ немоногамије. Висок степен сексуалног диморфизма сугерише да постоје снажни сексуално селективни притисци на један (или оба) пола. Код неких врста, попут горила, већи мужјаци имају веће шансе да буду сексуално успешни користећи величину да би се борили против конкуренције других мужјака. Доминантни мужјак планинске гориле монополизоваће седамдесет одсто свих копулација, на пример, стварајући полигинозно друштво (оно у коме се многе женке паре са једним мужјаком). Сексуални диморфизам не функционише увек на овај начин. Врсте које се користе разметљивим приказима кондиције, попут птица са прелепим перјаницама и риба јарких боја, такмиче се за пажњу партнера, уместо да се физички боре против конкуренције. Овде је разлика у томе што то често нису друштвене врсте, за разлику од људи, па један мужјак или женка не би нужно могли да контролишу све потенцијалне партнере у једном подручју. Међутим, древни људски фосилни записи су неуједначени. Слична логика се користи и да би се тврдило управо супротно - да су наши древни рођаци имали сличан ниво диморфизма као ми. То се може оправдати гледањем различитих фосила. Стога се моногамија можда могла догодити много раније. Разноликост или недостатак људског Y-хромозома такође је коришћена да би се сугерисало да су људи били полигини до релативно недавно. Поново, антрополози оспоравају доказе, али неки сугеришу да релативна сличност у мушким генетским подацима сугерише да се само неколико мушкараца парило у нашој еволуционој прошлости. У новије време, ова разноликост се повећала, што сугерише да је више мушкараца могло да се пари због моногамије. Институција брака постала је широко распрострањена тек након појаве концепта власништва над земљом, што је покренуло питања о наслеђивању Из археолошких доказа знамо да су древни људи живели у малим породичним групама. Компјутерско моделирање друштава ловаца-сакупљача сугерише да им је требало да се удруже са појединцима изван њихове локалне групе како би одржали целовитост популације. Стога би постојао велики проток парења појединаца између друштава ловаца-сакупљача. Одржавање породице чија је тачна генетска лоза била позната било би немогуће. Овај модел сугерише да су ловци-сакупљачи били серијски моногамни - где парови остају заједно искључиво за време потребно за одвикавање детета пре него што крену у проналажење новог партнера. Показало се да је ово сексуално повољно за савремене мушкарце, што би могло објаснити зашто су мушкарци више заинтересовани за отворене везе. Лејмилерово истраживање о фантазијама открило је да су мушкарци више заинтересовани за групни секс (око двадесет шест одсто мушкараца у поређењу са осам одсто жена). Слични трендови се виде и код других врста „социјалног секса", попут интересовања за одласком на секс забаве или свингерске клубове (седамнаест одсто мушкараца у поређењу са седам одсто жена). Међутим, оне жене које су занимале ове маштарије вероватније ће их испунити. На пример, број људи у истом узорку који су пријавили да су учествовали у групном сексу био је дванаест одсто мушкараца и шест одсто жена. Чини се да је већа вероватноћа да ће жене наћи праве могућности. Оно што знамо је да су у осамдесет пет одсто савремених људских друштава на глобалном нивоу санкционисани облици немоногамије. Чак је и Стари завет испуњен многим референцама на полигамију. Међутим, подразумевани услов у већини друштава је и даље моногамија. То би могло бити уобичајено сада, али како год гледали на то, људи у прошлости нису били моногамни као ми данас. Па зашто се на доживотну моногамију сада гледа као на подразумевану? „Тешко је сажето одговорити без помињања медија", каже Мурсова, истичући утицај који наша уметност и култура имају на нас током одрастања. Током одрастања наши родитељи су венчани или покушавају да буду моногамни, а у већини места широм света имамо институцију брака, објашњава. „Откако су људи почели да узимају земљу и називају је својом, тада је брак узео маха, јер је то био један јасан начин да задржите контролу над имовином и предате је породици", каже Мурсова. „Од тада смо почели да дајемо приоритете пару и хетеросексуалности." Да ли је боље виђати друге људе? У више наврата, истраживање ЦНМ-а показује да парови са различитим сексуалним интересовањима наводе да им је боље када имају више сексуалних партнера. „У вези често долази до неслагања између интересовања оба партнера", каже Мијузова. „Међутим, људи који имају вишеструка партнерства можда су свеукупно испуњенији. Ако вас занима секс са другим људима, било би здраво то истражити." Оно што је до данас недостајало истраживањима ЦНМ-а биле су дуже студије, где се групе људи које размишљају о отварању односа прате неколико година, почевши и пре него што су обавили први разговор са партнером. Неки људи могу играти различите улоге у ЦНМ вези, неки нуде пажњу, а други испуњавају еротске потребе Неке студије, међутим, почињу да попуњавају ту празнину. Као прво, знатижељници ЦНМ-а и људи који никада нису мислили да су отворени ангажовани су за низ упитника о њиховој вези и сексуалном задовољству. У почетку нико од њих није пришао партнеру да би разговарао о идеји отварања према другим људима. На крају су им постављена иста питања о томе колико су задовољни романтичним животом, али су такође морали да испричају да ли су отворили везу. „За људе који су желели да отворе везу и који су то на крају и учинили, њихово задовољство је било знатно веће", каже Саманта Џол, доценткиња социјалне психологије на Универзитету Вестерн у Лондону, у Канади. „У међувремену, људима који су о томе размишљали, а нису то урадили, задовољство је опало, али једва значајно." Џолова сугерише да је пораст задовољства међу људима који су прешли на ЦНМ могао бити резултат ефекта повлачења. Бољи квалитет сексуалног живота са секундарним партнером повлачи за собом задовољство са примарним партнером, јер се изненада уклања притисак једне особе која мора да пружи сва задовољства. „Знамо да кад су људи задовољнији сексуалним животом свакако боље комуницирају", каже Џолова. „Али људи у ЦНМ-у јављају да имају отворену комуникацију - тешко је бити ЦНМ ако не говорите о границама. Док се у моногамним паровима те расправе о границама често не дешавају." Емоционално задовољство - осећај сигурности, пажње и блискости - има тенденцију пораста у нормалним везама током времена. У међувремену, спонтаност и узбуђење, што је повезано са еротизмом, опада. „Почетак је секси и страствен, али онда постаје предвидљив", каже Ронда Балзарини, психолшкиња са Универзитета Јорк. „Новитет је тешко одржавати и долази до двосмислености." Балзарини даје пример примарног партнера са којим бисте могли бити у законском браку, живети, имати децу и уопштено имају одговорности повезане са моногамним животом. Уз сав посао који ово подразумева, више је потребе за предвидљивошћу - што није секси, каже она. Секундарни партнер можда никада неће поделити ове одговорности са вама, па се можда неће догодити смањење узбуђења ваше везе. Као резултат, секундарни партнери настоје осигурати већу учесталост секса са мање обавеза. „Мислим да генерално постоји тај плес између новости и сигурности, а дугорочна ЦНМ веза је начин да се покушају истовремено задовољити обе потребе", каже Џолова. „То није једини начин, али је један начин и некима то одговара." Постоји отприлике толико начина за успостављање ЦНМ везе колико и људи који су у њима. Анита Кесиди, једна од саговорница, говори о томе како она и њен партнер управљају својом везом. Кесиди живи са двоје деце и одржава везе са више партнера који је посећују код куће током целе недеље. Како се носите са љубомором? Предности ЦНМ-а најбоље се виде када су примарни партнери мотивисани да подржавају једни друге, каже Мујизова. „Чини се да постоји нешто у вези са примарним који жели да види свог партнера сексуално испуњеним, али не мора бити тај који то ради", каже она. „Кад виде свог примарног партнера мотивисаног њиховом срећом, угодније им је задовољење њихових потреба." Ово описује психолошки концепт који се назива комперзија - бити у стању да се искуси задовољство гледајући туђе задовољство. Можда ће вам бити познатији изван подручја романтичних веза. Помислите, на пример, да гледате како неко отвара поклон. Комперзија је примењена и на виђање некога другог сексуално задовољеног. Па како људи у ЦНМ паровима заобилазе било какав осећај љубоморе? Код мушкараца се љубомора јаче осећа у односу на сексуално неверство него на емоционално неверство, пише Кетрин Аумер, истраживачица са Хавајског Пацифичког Универзитета и њени коаутори у студији о комперзији и код моногамних и код ЦНМ парова. Очекивали бисмо ово ако су мушкарци снажније мотивисани од жена да знају очинство своје деце, као што би сугерисала еволуциона теорија. Утврђивање мајчинства њиховог детета није изузетно компликовано за жене. Жене су, међутим, вероватније љубоморне због емоционалног неверства, наставља Аумер. Што се тиче еволуционих притисака одгајања детета, жене су снажно мотивисане да задрже свог мушког партнера у близини како би могао да обезбеди храну и заштиту њима и њиховом детету док доје. Ако се чини да мушкарац емоционално улаже у другу жену, мајка можда од њега не добија најквалитетнију храну, заштиту и склониште. Зашто људи бирају немоногамију? Постоје докази да би неки људи могли истовремено боље управљати вишеструким везама од других. Теорија везаности описује како осећај сигурности или несигурности обликује наше односе и може објаснити зашто су неки мање спремни да деле партнера. Добра комуникација је кључна компонента односа са ЦНМ-ом, али би могла склизнути са листе приоритета у моногамним везама Крис Фрали са Универзитета у Илиноју већ две деценије прикупља приложене податке испитаника путем онлајн упитника. Укупно је око 200.000 људи приступило овом тесту, а многи други истраживачи се ослањају на ово богатство података како би успоставили норме за све врсте понашања. Користећи ове податке, Мурсова каже да је открила да су људи који учествују у вишеструким везама мање анксиозно везани и, у поређењу са другима, више избегавају везивање. Међутим, она истиче да је ово корелацијски налаз. Могао би бити случај да овај начин живота привлачи само сигурне, нетескобне и људе који не избегавају изазове. Оно што би психолошки профили ЦНМ људи могли сугерисати јесте да имају емоционалне потребе које једна особа не може задовољити. „Људи у вишеструким везама могу имати веће потребе уопште", каже Балзарини. „Сматрамо да су моногамни људи уједначени у погледу својих потреба за пажњом и еротизмом. Али људи у вишеструким везама имају високе и ниске падове. Можда су људи којима су потребне обе ствари истовремено и тешко је те ствари доживети са само једним партнером. Примарни партнер који пружа пажњу вероватно неће бити узбудљив на еротски начин." Међутим, према Мурсовој, постоји врло мало профила које можете створити о ЦНМ људима. Она каже да у њеном истраживању не постоји повезаност између старости, прихода, локације, образовања, расе, етничке припадности, религије или политичке припадности и ЦНМ-а. Људи који се идентификују као лезбејке, хомосексуалци или бисексуалци вероватније ће бити ЦНМ, али то је једини образац. За нешто што изгледа да обухвата све сфере живота, још постоји неумољива стигма повезана са немоногамним начином живота. Мурсова даје пример како је нормално размишљати о платонској или породичној љубави као о бескрајној, али из неког разлога романтичну љубав сматрамо коначном. „Већ знамо како да имамо блиске везе са више људи", каже она. „Али од нас се очекује да верујемо да је романтична љубав ограничена? Колико најбољих пријатеља имате? Ох, одвратно је што их имаш превише? То би било смешно рећи." „Много тражимо од наших партнера. „Очекујемо да нам буду животни тренер, најбољи пријатељ, човек од поверења. „Не требају нам све те ствари од једне особе", каже Мурсова. Можда би нам било боље када бисмо своје потребе ширили између више особа. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk