Књижевност, Јапан и Јукио Мишима: Необична прича о озлоглашеном писцу
Беспрекорно обучена прилика омањег раста стоји на балкону, као на позорници, и позива војнике окупљене испод.
Реч је о Јукију Мишими, чије је право име Кимитаке Хираока. Био је најпознатији живи јапански писац када је, 25. новембра 1970, ушао у војну базу у Токију, отео командира, приморао га да окупи гарнизон, а онда покушао да организује пуч. Ватрено је говорио против државе коју подупире Америка и њеног устава, грдио је војнике због лојалности режиму и подстицао их да врате цару прерогативе живог бога и националног вође из периода пре рата. Публика, најпре учтиво тиха, или занемела услед шока, брзо га је отерала уз подсмех. Мишима се повукао назад у канцеларију базе и рекао: „Мислим да ме нису чули." Затим је клекнуо и извршио сепуку, самурајско ритуално самоубиство. Мишимина смрт је запрепастила јапанску јавност. Био је књижевна звезда, мачо и провокативан али, такође, донекле и апсурдан лик, можда најсличнији Норману Мејлеру у Америци, или Мишелу Уелбеку у данашњој Француској. Међутим, нешто што је деловало као провокација постало је, нажалост, сушта реалност. Тог јутра је одржано 64. заседање Националног дијета, јапанског парламента, коме је присуствовао и сам цар. Говор премијера о политици коју влада планира да спроводи наредних неколико година био је донекле у другом плану. У Јапану није забележен случај смрти упражњавањем ритуала сепуку још од последњих дана Другог светског рата. Мишима са својим лојалним питомцима, фотографија усликана неколико дана пре његове смрти „Неки мисле да је полудео, други да је реч о последњем у низу егзибиционистичких наступа, још једном проистеклом из жеље да се изазове шок, по чему је био познат", написао је јапански филозоф Хиде Ишигуро у есеју који је објавио Њујорк Ривју (The New York Review). Неколицина на политичкој десници протумачили су његову смрт као патриотски гест протеста против данашњег Јапана, додао је Ишигуро. „Други сматрају да је реч о очајничкој, језивој фарси коју је починио талентовани човек, али и скандал мајстор који није могао да се суочи са животом човека средње доби и медиокритетством." Једном приликом је рекао својој жени: „Чак и ако ме не схвате одмах, то је у реду јер ће ме у Јапану схватити за 50 или 100 година." Мишима се на књижевној сцени Јапана појавио 1949. са књигом Исповести маске, аутобиографијом благо заоденутом у роман, која је младићу на прагу двадесетих година живота донела популарност. У књизи је приказан нежан, осетљиви дечак кога бака третира готово као заробљеника. Она је болесна, а он је приморан да се стара о њој. Уместо да се игра напољу са дечацима, он је годинама проводио време само са њом, у слаткастој мемли њене мрачне спаваће собе. Мишима је део детињства провео живећи са баком - искуство које је овековечио у роману "Исповест маске" из 1946. Дечаков ум се развија у тој соби. Машта и реалност никада нису потпуно раздвојене; машта, снажнији близанац, постаје доминантна. До тренутка када бака умре а дете израсте у дечака, он је опседнут играњем улога, доживљавајући свет као позорницу. У свакој ситуацији прекрива живот око себе слојевима маште. Мушкарцима и дечацима, нарочито оним мужевним и наочитим, додељује улоге у живим, често и насилним маштаријама. У међувремену, опседнут је сопственом застрањеношћу и претвара се да је нормалан. Научио је да игра своју улогу: „Почела је невољна маскарада." Погледајте видео: Писац Иван Ивањи о Аушвицу Ивањи се сећа доласка у Аушвиц када је имао 15 година. Лепота и уништење Исповест маске прати живот дечака до краја његове младости, детаљно приказујући преплитање унутрашњег и спољашњег живота јунака, као и буђење хомосексуалности у њему. Бројни су разлози због којих је то дело кључно за разумевање како Мишиминог каснијег живота, тако и романа која је потом написао. Оно открива корене естетске осећајности, блиско повезане са његовом сексуалношћу, која је прерасла у Мишимину сталну опсесију. Приповедач пише да је „чулима прихватио веру у смрт која је била широко прихваћена током рата", када су регрутовање и самопожртвовање били утврђене и неупитне врлине. Мишима је несумњиво био трајно обузет идејом да је лепота најлепша када је тренутна - и изнад свега, када је на корак од уништења. Ова вера је повезана са дивљењем према мушкој грађи, која је мањкала слабашном дечаку, и производи маштања о храбрим ратницима и њиховим крвавим страдањима. Тај приватни свет „ноћи, крви и смрти" био је испуњен „најистанчанијим суровостима и неким од најграндиознијих злочина", и све то је исприповедано са хладном дистанцом. Међутим, Исповести маске такође наговештавају слободну међуигру перформанса и реалности карактеристичну за целокупно његово дело и све што је радио. Стиче се утисак да у њему читалац открива аутора заточеног у некаквој мрачној борби са самим собом - док истовремено наговештава да се можда ради само о мајсторском поигравању са медијем и публиком. Мишима је постигао обе ствари, скандализовао је друштво задржавајући истовремено трачак порицања. Мишима је био под снажним утицајем европске културе и филозофије, посебно Ничеа и касних романтичара Формула је упалила. Прибавила је Мишими статус скандал мајстора у послератној јапанској књижевности, након чега је уживао велику популарност код дела читалачке публике у домовини. Иако декадентан, био је дисциплинован и усредсређен писац, за кратко време је објавио много популарних романа, паралелно са делима профилисаним као висока књижевност и неколицином Но драма. Захваљујући тој усредсређености, пробио се у високо друштво Токија, негујући дендијевски имиџ. Његово кошчато лице са благим погледом привлачило је фотографе. Такође, био је близак са службеницима страних представништава, додворавао се и чинио све што је било у његовој моћи како би постао популаран и дуж Пацифика - што му је, до одређене мере, пошло за руком. „Ако је Акио Морита из Сонија најпознатиј Јапанац у иностранству", написао је Џон Хејтан, преводилац Мишиминих дела и његов биограф, „Мишима је одмах иза њега." У Забрањеним бојама (1951) писац у позним годинама манипулише младим гејем који се верио због друштвених конвенција и финансијске сигурности. У Златном павиљону (1956) помоћник свештеника у храму је паралисан његовом лепотом и живи у убеђењу да ће здање бити разорено током бомбардовања - а када рат прође и оно ипак опстане, аколит га сам уништава. У Кијоковој кући (1959) боксер постаје десничар, док је глумац умешан у садо-мазохистичку сексуалну везу која се завршава двоструким самоубиством. Иако Мишима у романима говори о себи, кад је реч макар о стилу, сматрало се да је његов ментор био Јасунари Кавабата, добитник Нобелове награде који је књижевност схватао као уметничку форму, а не средство пропаганде. Већи део Мишиниме књижевности следи тај принцип у потпуности, формалним, скоро традиционалним стилом који се више од свега бави сензуалним описима. Описујући тела, одећу и мирисе, његов приказ је готово фетишистички. „Најлон и имитација дамаста су на потресан начин обгрлили кревет, што је боравак у соби чинило мучним… Као какво змијско упозорење, након оштрог фијука ешарпе која се вијори, уследио је мекушни звиждећи звук налик кимону који је склизно на под." (Из књиге Морепловац који је пао у немилост мора, 1963) Али онда се нешто поменило и могло би се рећи да је шездесетих његов живот ушао у политичку фазу. Као неко ко је себе описао као чистог естету, декадентног романтичара, Мишима се у последњој декади свог живота радикално променио. У том периоду се посветио бодибилдингу, тренирао је у теретани два сата дневно како би својој крхкој фигури, високој 160 центиметара, додао мишићну масу. Такође, интензивно се излагао сунцу а организовао је и групу десно оријентисаних студената чије је тренинге свакодневно надгледао. Сврха овог Друштва Штит је била да помогне армији у случају избијања комунистичке револуције. У последњој декади живота, Мишима се посветио бодибилдингу како би својој крхкој фигури придодао мишићну масу Начин размишљања који је био покретач ове трансформације исцрпно је образложен у мистериозном есеју „Сунце и челик: уметност, делање и ритуална смрт", објављеном 1968, две године пре његове смрти. Осврћући се уназад, схватио је да је слабио и рђао услед претераности маште и речи, а мањка телесности и делања. „Код обичног човека, замишљам да тело претходи језику", пише Мишима. „У мом случају, речи долазе пре свега; затим - прекасно, са свим манифестацијама крајње одурности, и већ затворено у идеје - настаје тело. Њега су, несумњиво, унапред истрошиле речи." Желео је да то промени код себе и оживи стару самурајску идеју, „хармонију пера и мача". Жудео је за тим да постане и за друге буде - „човек од акције". Погледајте видео: Провирите у необичан музеј у Токију Како изгледа музеј - измета Финална ерупција креативности Мишима је до тада загазио у четврту деценију и суморно је размишљао о годинама. „Лепи људи треба да умру млади, а сви други треба да живе колико год је то могуће," написао је у тексту о прераној смрти глумца Џејмса Дина. „Нажалост, 95 одсто људи мисли обрнуто, па се тако прелепи људи често дотетурају до осме деценије, а ужасне будале умру у 21 години." Мишима је осећао да његов тренутак пролази и почео је да смишља последње дело. Сваки човек у једном тренутку гледа на живот као на позорницу. Међутим, свега неколицина помоћу кореографије преиначи живот у позориште. За Мишиму, међутим, то је био врхунац његовог животног сна. Сви елементи су од самог почетка били ту, у Исповестима маске: војници, смрт и крв. Сопствени преображај у ратника претворио га је у предмет сопствене жеље: нешто што је лепо, нешто што је вредно уништења. А опседнутост сепуком је код њега постала очигледна. Мишима је чак играо у кратком филму Патриотизам, у ком је до у детаљ одглумио сепуку. Можда је његов последњи чин такође био политички потез - али пре свега је то била смрт као уметност. 25. новембра 1970. Мишима је одржао говор војницима окупљеним под терасом на којој је стајао, након чега је одузео себи живот Јутро уочи смрти, Мишима је издавачу послао последњу књигу из тетралогије Море плодности. Те четири књиге, писане у махнитој ерупцији креативности, представљале су нешто ново. Прича почиње 1912, убрзо након Руско-јапанског рата, а завршава се 1975, обухватајући период великих промена: од успона царског Јапана, преко његовог уништења у Другом светском рату до појаве капиталистичког, конзумеристичког Јапана. Две упоришне тачке повезују све исприповедане догађаје: лик Хонде - иза ког се можда крије Мишима - и непрестана реинкарнација његовог пријатеља из доба дечаштва, дугоопстајуће душе окружене променом и падом. У поређењу са његовим првим романима, Море плодности је веома густо исткано филозофирањем. Затим, након другог тома, делује као да су преостали писани у журби, текст постаје све више разређен. Мишима је већи део последњег дела, Пад анђела, написао током породичног одмора у августу 1970. У писму датираном на 18. новембар 1970 и упућеном ментору Фумиу Киомицуу, написао је: „Завршетак овога [књиге] за мене буквално представља крај света." Последњи редови Пада анђела одишу смиреношћу. „Башта је била светла и тиха, без нападних детаља. Налик бројаницама гњечених рукама, орило се цврчање цврчака. Није било другог звука. Башта је била празна. Стигао је, мислио је Хонда, на место где није било сећања, ничега. Поподневно сунце прелазило је над мирном баштом." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk