Миријам Менкен: Научница која је створила живот у епрувети
У класичној причи о научном открићу, истраживач ради до дубоко у ноћ, сам у лабораторији. Одједном, на памет му пада генијална помисао: јабука му падне на главу, муње звекне кључ, појаве се бактерије у Петријевој посуди. И еурека: откриће!
Прича о Миријам Менкин мало је другачија. Једног уторка у фебруару 1944. године, ова 43-годишња лабораторијска техничарка остала је будна читаву ноћ умирујући осмомесечну ћерку - „узорак уживо", имала је обичај да каже за њу - којој су управо почели да расту зуби. Наредног јутра, Менкин је отишла у лабораторију, баш као што је то чинила сваке недеље током протеклих шест година. Среда је био дан када је уводила свеже опрано јајну ћелију у раствор сперме који је подсећао на облак у стакленој посуди и молила се да та два ентитета постану једно. Као техничарка харвардског стручњака за плодност Џона Рока, Менкинова је желела да оплоди јајну ћелију ван људског тела. Био је то први корак у Роковом плану да излечи неплодност, која је докторима упорно представљала научну мистерију. Његов циљ је био да помогне женама које су имале здраве јајнике, али оштећене јајоводе - узрок једне петине случајева неплодности које је виђао на клиници. Обично је Менкин излагала сперму и јајну ћелију тако да буду у контакту око 30 минута. Не и овај пут. Годинама касније, испричала је новинару шта се ту десило. „Била сам толико исцрпљена и поспана да сам, док сам гледала под микроскопом како сперматозоиди обигравају око јајне ћелије, заборавила да погледам на часовник све док одједном нисам схватила да је прошао читав сат... Другим речима, морам да признам да је мој успех, након шест година неуспеха, настао захваљујући - не генијалној инспирацији - већ просто дремању на послу!" У петак, кад се вратила у лабораторију, видела је нешто чудесно: ћелије су се спојиле и сада су се раздвајале, чиме се по први пут видело како изгледа људски ембрион оплођен под стаклом. Менкин је до открића дошла у Слободној болници за жене у Бруклајну у држави Масачусетс Достигнуће Миријам Менкин најавиће ново доба репродуктивне технологије - у којој ће неплодне жене моћи да затрудне, деце да се праве у епрувети, а научници да завире у најраније стадијуме живота. Свет ће 1978. године упознати прво дете настало вантелесном оплодњом, Луиз Браун, зачето у процесу познатом као ВТО (вантелесна оплодња). Ускоро је ВТО постала уносан посао: 2017. године, ВТО је чинила већину од 284.385 покушаја асистиране репродукције у САД, а последицу тога било је рођење 78.052 беба као што је Луиз Браун. Упркос начину на који је испричала причу, успех Миријам Менкин није био случајан. Као и сви они други значајни тренуци научних открића, да би се стигло до тамо биле су потребне године и године истраживања, тешко стечених техничких вештина и стрпљивости да се исти експеримент изнова понавља. Она ће написати сама или у сарадњи са другима 18 научних радова, између осталог два историјска извештаја о том првом успеху у часопису Сајенс. Али за разлику од коаутора Рока, она неће постати општепознато име. Историчари не могу да се договори око улоге Миријам Менкин. Називали су је различитим титулама: техничарком, истраживачицом-сарадницом, биолошкињом, докторком Менкин, госпођом, госпођицом. На неки начин, све је то било истина. Оно што може да се каже јесте да је била више од обичне Рокове асистенткиње, тврди Тереза Вудраф, професорка акушерства и гинекологије и шефица катедре за репродуктивну науку на Фајнберговом медицинском факултету Универзитета Нортвестерн. „Мислим да се може сматрати равноправном са Џоном Роком", каже Вудраф. „Није била само техничарка или помоћни пар руку, како су људи тврдили, већ је заправо интелектуалка која је обављала суштински важан посао." Маргарет Марш, историчарка на Универзитету Ратгерс, слаже се с том оценом. „Рок је практично био клиничар. Она је била научница, са научничким умом, научничком прецизношћу и научничким уверењем у важност праћења протокола", каже она. Марш се удубила у причу Миријам Менкин за Рокову биографију из 2008. године коју је писала заједно са Вандом Ронер, Доктор за плодност: Џон Рок и репродуктивна револуција. Али кад се данас осврне, каже да јој је жао што ју је у књизи окарактерисала само као истраживачицу сарадницу. (Најновија књига Марш и Ронер, Потрага за родитељством, придаје веће заслуге Миријам Менкин.) „Кад бих ово радила поново, написала бих да је имала научнички ум. Није била само нечији потрчко", каже она. Чудотворка Једног дана 1900. године, јајна ћелија се сусрела са спермом и спојила се њом. Пар се раздвојио у две ћелије, потом четири, затим осам. Девет месеци касније, Миријам Фридман рођена је у Риги, у Летонији, 8. августа 1901. године. Док је још увек била беба, њена породица је емигрирала у САД, где је њен отац као лекар доносио кући довољно новца да јој омогући безбрижно детињство и кућну послугу. Касније ће се сетити како га је „очарано" слушала док ју је забављао причама о томе како ће наука ускоро пронаћи лек за дијабетес. Доктор Џон Рок добио је највише заслуга за револуцију у вантелесној оплодњи Почетак њене научничке каријере је обећавао, дипломиравши 1922. године на Универзитету Корнел из хистологије и компаративне анатомије. Следеће године стекла је мастер из генетике на Колумбији и кратко предавала биологију и физиологију у Њујорку. Али кад је одлучила да пође очевим стопама и упише се на медицински факултет, налетела је на прву препреку: одбила су је два најјача медицинска факултета у земљи. „Не знам зашто. Мислим да је углавном било до моје личности", присетиће се она касније. У стварности, готово је сигурно имало везе са њеним полом. У оно време мало је елитних медицинских факултета примало жене а они који јесу наметали су строге квоте. Корнел је желео да ограничи број студенткиња да школа не би била „затрпана подноситељкама захтева", како је то један декан формулисао 1917. године. Други су почели да примају жене тек током ратних година - попут Харварда, на који ће прва класа жена бити примљена 1945. године. (Током расправе на колеџу око „женског питања", један професор је тврдио да ће примање студенткиња „нарушити фундаментални биолошки закон да је примарна функција жена да рађају и одгајају децу", пише Мери Рот Волш у Траже се доктори: Жене нека се не пријављују.) Уместо тога, удала се за студента медицине на Харварду Валија Менкина. Миријам Менкин радила је као секретарица да би помогла мужу да заврши студије, отишавши толико далеко да је чак стекла другу диплому из секретарских студија на колеџу Симонс. Искористила је прилику да се пријави на курсеве из бактериологије и ембриологије, асистирајући мужу са експериментима у лабораторији. Ту је упознала Грегорија Пинкуса, харвардског биолога који ће постати, заједно са Роком, творац пилуле за контрацепцију. Пинкус је постао озлоглашен као франкенштајновски научник који је створио „зечеве без очева" оплођене у посуди, који су одгојени тако да постану здрави и скакутави одрасли зечеви. Он је дао задатак Миријам Менкин да извлачи два кључна хормона из штитне жлезде, које је требало да убризгава у материце зечица како би овулирале додатна јаја. Менкин је изводила овај задатак умешно, али време које је провела у лабораторији није потрајало. Пинкусу није био обновљен статус професора 1937. године и он се вратио у Енглеску, а Менкин је највероватније због тога изгубила посао. Џон Рок се убрзо појавио на сцени као специјалиста за плодност и желео је да уведе Пинкусова запажања у вези са животињама у клиничка истраживања. „Какав благослов за јалове жене са затвореним јајоводима!", написао је он у непотписаном уводнику за Медицински часопис Нове Енглеске. Менкин се пријавила да ради у његовој лабораторији и била је примљена. „Била је паметна, упорна и минуциозна - савршено је одговарала Року", каже Марш. „Он је био бриљантан, интуитиван и жељан одговора, али је није имао стрпљења за мукотрпни рад у лабораторији." Уз свој пионирски рад, Менкин је одгајила кћерку Луси Срећом по Рока, Менкин је бриљирала у томе. Сваког четвртка у осам ујутро, Менкин се мувала испред операционе сале у подруму Слободне болнице за жене, добротворне болнице у Бруклајну, у Масачусетсу, за жене са ниским примањима. Ако би имала среће, Рок би јој предао ситан део јајника који је управо одстранио пацијенткињи - често фоликулу „величине малог лешника", присећала се она. Понела би узорак и потрчала уз степенице на четврти спрат до лабораторије. Тамо би исекла фоликулу и потражила драгоцену јајну ћелију унутра. То није био лак подухват. Иако је то једна од највећих ћелија у телу, људско јаје је и даље мање од тачке на крају ове реченице. Већини људи је потребна лупа да би је спазили; чак и тад, то је само тамна тачкица за њих. За Менкин, то је био читав универзум. Умела је да разабере јајну ћелију голим оком, а могла је и да оцени само погледом да ли је деформисана или нормална. Са поносом је себе називала Роковим „ловцем на јајне ћелије". Недељу за недељом, Менкин је следила исту процедуру: ловила јајне ћелије уторком, мешала их са спермом средом, посматрала под микроскопом петком. Сваког петка, кад би погледала у инкубатор, видела би само једну - неоплођену јајну ћелију - и гомилу мртвих сперматозоида. Урадила је то 138 пута. Током шест година. Све до тог судбоносног петка у фебруару 1944. године, кад је отворила врата инкубатора и почела виком да дозива Рока. „Као и обично, он је био у болници на другом крају града доносећи на свет праву бебу мајци", присетила се она касније, у разговору с одељењем школске деце. „Позвали смо га телефоном… Кад је видео шта је у посуди, пребледео је као дух." Како се лабораторија пунила посматрачима - „сви су трчали да виде најмлађу људску бебу коју је било ко у историји видео" - Менкин ни за тренутак није губила јајну ћелију из вида. „Плашила сам се да испустим из вида тај драгоцени предмет, који је шест година био неиспуњени сан", написала је она касније. Да би га очувала, морала је да сипа течност у посуду, кап по кап. Сатима је обрађивала јајну ћелију, једући сендвич једном руком, капајући течност другом, до дубоко у ноћ. Ту прву јајну ћелију ће изгубити - „први побачај у епрувети", сећала се она са жаљењем. Али поновиће успех још три пута, створивши још један двоћелијски зигот и два троћелијска. Спаковала их је у стаклену посаду, офарбану у црвено и плаво, и послала у Карнегијев институт Вашингтона у Балтимору. Ти узорци били су „наш понос и дика", рекла је Менкин, јер су доказали „без сваке сумње - имамо јајну ћелију." Кад су стигли на одредиште, Рок и Менкин већ су добијали стотине писама од неплодних жена које су се распитивале да ли наука може да их излечи. Прво јаје било је успешно оплођено 1944. године Менкин је сада чврсто решила да буде научница која ће померити границе плодности још даље. Следеће је планирала да узгоји јаје на четири ћелије, потом осам, а онда - ко зна? Али онда се десило нешто што ни она ни Рок нису могли да предвиде: њен муж је изгубио посао. Као његова супруга и мајка његове деце, морала је да га следи на Универзитет Дјук, у Северној Каролини, где се вантелесна оплодња сматрала скандалом - и, макар за једног лекара, „вантелесним силовањем". Без знања Менкинове, истраживање вантелесне оплодње у Бостону укопало се у месту. Ниједна од Рокових асистенткиња никад више дефинитивно неће успети вантелесно да оплоди ћелију. Јасан правац У говору пред школском децом, Миријам се ишчуђавала над процесом у ком се јајна ћелија уживо среће са спермом. „Кад само помислите колико је мало то јаје, зар не делује фантастично да се једном кад се ослободи из фоликуле и испадне у пропорционално огромну телесну шупљину, оно не изгуби?", запитала се она. „Како једна тако сићушна ствар, практично тачкица, нађе пут до места где треба да стигне?" Кад је јајна ћелија у питању, чудесне промене у женском телу је гурају напред. Маса разгранатих завршетака сједињених на врху јајовода се укрути, испуни крвљу и привуче јајну ћелију у јајовод; тамо, сићушне длачице назване трепавице увлаче јајну ћелију дубље ка материци. У случају Менкин, два фактора су је вратила истраживању плодности: чиста упорност и мало среће. Куд год би је одвео посао њеног мужа, она би тражила прилику да лови јајне ћелије и пронађе лабораторијски простор. Куцала је на врата истакнутих истраживача у области репродукције и тражила од Рока да јој напише препоруке. „Морала сам да будем веома... упорна да би пресретала људе изнебуха и говорила им: 'Хеј, некад сам радила са Џоном Роком, могу ли да добијем мало времена за себе у лабораторији?'", каже Сара Родригез, историчарка са Универзитета Нортвестерн која је писала о доприносу Менкин репродуктивној науци. „За то је потребна одређена количина - ако не храбрости - макар самоуверености и страсти." Али 1945. године, Менкин је писала Року из Северне Каролине да су „шансе за даљи рад на јајницима поприлично обесхрабрујуће." Не могавши да доспе у лабораторију, ипак је наставила да сарађује са Роком на даљину. Њих двоје су 1948. године објавили први потпуни извештај о њиховом првом достигнућу са вантелесном оплодњом на страницама часописа Сајенс, са Менкин наведеном као првим аутором. Међутим, она се убрзо суочила са првим ограничењима у остваривању вантелесне оплодње. Годинама је одлагала развод од Валија, који јој је ускраћивао новац и често претио насиљем пред децом, Луси и Габријелом. „Сматрала сам да ће им то нанети превелику трауму", написала је у писму датираном од септембра 1948. године. „Стигма развода би посебно тешко пала Габријелу." Како је понашање њеног мужа наставило да се погоршава, одлучила је да га напусти. „Немам намеру да извршим самоубиство овим спорим процесом", написала је наредног месеца. Обезбедила је адвоката, затражила развод и добила старатељство над Луси. Као самохрана мајка, једва је састављала крај с крајем. Отежавајућа околност је било што је особа за коју је била одговорна - њена кћерка Луси боловала од епилепсије, па је често морала да одлази код психијатара и лекара. Кад је Менкин и успела да добије понуду да бесплатно користи истраживачке лабораторије ноћу и викендима, често не би могла да је прихвати. Раних педесетих, Менкин се преселила назад у Бостон да би уписала Луси у школу за децу са посебним потребама. Поново је почела да ради са Роком у лабораторији - али у протеклој деценији много тога се променило. У том тренутку репродуктивни циљ није био да се створи већи број беба, већ да се спречи рађање више њих. Рок је имао властиту лабораторију, а његова примарна мисија била је да се развије одговарајући метод контрацепције, подухват који ће 1960. довести до историјског одобрења пилуле за контрацептивну употребу. Како се Рок све више приближавао крајњем циљу, Миријам је радила иза кулиса као његова „асистенткиња за литературу". Она је проучавала истраживачке теме у распону од замрзавања сперме у Јапану до коњске неплодности (један упит довео је до ове реакције: „Драга госпођице, уз све проблеме на овом свету, драго ми је да сте толико заинтересовани за неплодне коње!"). Била је коауторка студија које су се бавиле тиме да ли женске менструације може да стабилизује светло и да ли доњи веш који греје може да учини мушкарце привремено неплодним. Иако ове касније студије делују удаљено од њене првобитне намере, Менкин се трудила да допринесе истом крајњем циљу. Попут Рока, истраживала је мистерије репродукције, померајући границе онога што је познавала наука. И она је саосећала са тим „јаловим женама" и била је поносна што може да допринесе технологији која би једног дана могла да им помогне да постану мајке. Ипак лично је није занимало да користи вантелесну оплодњу. „Никад то не бих урадила зато што бих мислила да то није исправно", једном је рекла новинару. „Сувише бисте ризиковали... могли бисте да направите чудовиште." Уместо тога, њена права страст била је решавање научне загонетке ванматеричне трудноће. За њу је рад са вантелесном оплодњом била шанса да постане део ширег научног пројекта, остварење каријере која је негде успут скренула са пута. Тешко је знати шта би Миријам Менкин успела да постигне да је њен живот испао другачији - да се није удала за Валија или да је добила докторат. Оно што може да се каже јесте да су је време у коме је живела и околности сатерали у одређену нишу. Чак и на њеном научном врхунцу, прича о њој је она о расејаној младој мајци која је случајно набасала на велико откриће. Али, довољно је да само погледати њене беспрекорне белешке, ригорозне протоколе које је пратила и добро истражене библиографије да би се видело да је она прави правцати научник. Ничији потрчко, заиста. *Ауторка би волела да се захвали Чарис Томпсон, професорки научних и технолошких студија на лондонској Школи економије. Рејчел И. Грос пише књигу за В.В. Нортон о томе како су анатоми измапирали женске делове тела кроз историју. Пратите је на @rachelegross на Твитеру. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk