Змајаст: Илустрације домаћих изрека освајају Србију - како странцима објаснити да је скупа кајгана Светог Петра
Сви знамо да слонче неће у лонче, гром у коприве, да је Свети Петар поприлично платио кајгану, а игуман је отишао на путовање - и не мисли на манастир.
Да ли вас је нешто некад коштало као Светог Петра кајгана? Али како то објаснити некоме ко није са ових простора? Па, прилично тешко. Зато је ту Маја Стојановић - на Инстаграму позната и као Змаја - која илустрацијама странцима објашњава домаће изреке. „Изреке на страну, сећам се да је, док сам живела у Америци, другарицама било врло незгодно објаснити појам промаје", каже Стојановић у интервјуу за ББЦ на српском. „Константно сам их у шали опомињала да не излазе напоље са мокром косом и да затворе прозоре - јер вуче промаја". Или сте можда помешали бабе и жабе? Како каже, у почетку им није било јасно зашто то говори, а онда су и оне почеле друге да опомињу на штетности страшне промаје. „Замислите Американку која другој Американки говори да не седи на 'ладном бетону. Тада сам знала да је моја мисија ширења српске културе успешна", каже Стојановић. Сунце бакино Маја Стојановић има 24 године и рођена је у Канади, али се њена породица пре нешто више од деценије вратила у Србију - у Чачак. Црта, каже, од како зна за себе. „Одувек су ме занимали стрипови, али сам по повратку у Србију почела мало интензивније да се бави тиме. Бојан Скробић научио је 10 језика - ево и како: Бојан Скробић стране језике учи брзо, лако и на разне начине. „Инспирацију сам повлачила из свакодневнице и с обзиром на то да сам лети често на селу, убрзо сам почела да илуструјем нека наша традиционална веровања", додаје. Како наводи, први стрип са српском тематиком био је тему шивећих конаца у металној кутији за колаче, уз „пропратно разочарање које иде уз то откриће". „Убрзо након тога је настао и стрип о свађању око плаћања рачуна, па онда о томе шта се дешава када баки кажеш да ниси гладан... Тај серијал сам назвала Српско одрастање (Growing Up Serbian)". Тако је било све док јој неко у коментарима није написао да би требало да илуструје домаће изреке и пословице. Убрзо после тога настала је једна од најтоплијих њених илустрација - Сунце бакино. Сунце Бакино! „Онда ми је пало на памет да бих могла да их објашњавам на енглеском као што сам често радила другарицама у Америци. „Волим српску културу и мислим да недовољно људи зна колико имамо креативан и богат језик. Циљ ми је да заинтересујем људе за Србију и наше традиције", каже она. Тако је настао Змајаст - њен Инстаграм налог који последњих месеци постаје све популарнији, уз више десетина хиљада пратилаца. Последња илустрација коју је објавила је како један ђаво бежи од крста као ђаво од крста. А да ли сте некад изводили бесне глисте? Или сте се загледали у нешто као теле у шарена врата? Јагодинске пихтије од вампира Странци су тако добили бројна појашњења зашто се на овим просторима нешто каже баш тако како се каже. На пример, зашто неко гледа као теле у шарена врата или изводи бесне глисте. „Посебно су ми драге оне које чујем готово свакодневно, попут к'о пао с марса и очи ти гладне. „А што се тиче самог цртежа, као врло веродостојне радове истакла бих стоји ти као пилету сисе, у дупе на вашар и оде маст у пропаст". Драге су јој и оне изреке за које раније није чула, попут неће слонче у лонче, па их је научила кроз процес долажења до илустрације, наводи. Управо је то једна од важних ствари њене странице - едукативни карактер. Прво, каже, учи због чега се нешто баш тако каже. А једно се зна - неће гром у коприве. Не, не... „Наравно да се консултујем са бабама и дедама као стручњацима, али и са остатком родбине, Гуглом, па и другим људима на Инстаграму. „Интересантно ми је да тако неке изреке као што су неће гром у коприве готово сви знамо кад и где да користимо, али када дође тренутак да се та иста изрека објасни, одједном долази до забуне. „Волела бих да моји радови терају на размишљање као и да спрече губљење и заборављање значења изрека", наводи Стојановић. Други аспект је учење нових изрека и обичаја из разних делова Србије. „Врло ми је било симпатично када ми је неко из Јагодине рекао да се тамо верује да када неко убије вампира, он се претвори у пихтије. „Па, како не волети нашу културу?" Путуј игумане Немој сад ту да ми солиш памет! Змаја За надимак морам да признам да нисам сама заслужна. У Гимназији сам имала сјајног професора српског, Дејана Крунића, који је волео да нас под пуним именом прозива по дневнику. Дакле, презиме, прво слово очевог имена, и име. За мене је то било: Стојановић З. Маја. У једном тренутку почео је само да ме прозива као Стојановић Змаја. Касније, када сам бирала свој уметнички алијас сетила сам се тог надимка и допало ми се. Скупа кајгана светог Петра А шта је у последњих неколико месеци, илуструјући домаће изреке, научила о српском језику? „Научила сам да смо ми изузетно креативан народ који има веома богату традицију и културу, али и да то узимамо помало здраво за готово", одговара Маја. „Често не знамо зашто су неке изреке такве какве јесу и одакле потичу. На пример, скупо као Светог Петра кајгана". „То ме је одмах навело на два питања - зашто баш кајгана и зашто Свети Петар. Ретко ко је могао да ми објасни". Постоји неколико верзија приче зашто се каже да је нешто некога коштало као Светог Петра кајгана. Међутим, није увек јасно ко је морао да плати за њу - да ли је Свети Петар морао скупо да плати кајгану или је неко други скупо платио кајгану коју је Свети Петар направио. У једној верзији се наводи да је тај израз преузет од Грка, који имају сличну изреку, само користе Светог Ђорђа. Легенда каже да је један дечак Светом Ђорђу направио кајгану и однео му у цркву. Међутим, наишла су четири трговца. Видели су кајгану и појели је. Свети Ђорђе им потом није дозволио да изађу из храма док сваки од њих није платио - скупо их је коштала. „Не осећам се као обична наставница": Она Србе учи албански, а Албанце српски: „Уз језик се приближавамо“ Друга верзија је прича о путовању Исуса и апостола Петра, којима је једна сиромашна жена понудила кајгану за вечеру. Исус је одбио кајгану и рекао Петру да не сме да је поједе, јер треба да остане њеној деци, што Петар није послушао. Међутим, кајгана се у том тренутку претворила у камен. Исус је зато натерао Петра да проси како би прикупио новац да нахрани сиромашну децу. Постоји и верзија те приче према којој је свети Петар добио батине од домаћина зато што је без дозволе спремио и појео кајгану. У сваком случају, скупо га је коштала. „Раније се вероватно знало зашто се то тако каже, али се временом помало загубило", каже Маја. „Страх ме је да ће се то дешавати све више и више, с обзиром на 'вестернизацију' и све веће присуство присвојених енглеских речи у нашем језику". Ипак, она каже и да сама понекад искористи такву реч, уместо да пронађе домаћу. „Зато сам се, ради одржавања богатства нашег језика, бацила на приближавање изрека људима на што забавнији начин, не би ли опстале и поред модернизације". Боље пусти мало мозак на испашу. Неко је и пун као брод. Мајина прича Рођена је у Канади и тамо је живела до 12. године, али је увек редовно долазила у Србију. „Први пут кад сам имала осам месеци. После смо сваког лета долазили да посетимо родбину. „Мојима је било веома битно да ми, деца, познајемо родбину и да можемо са њима да комуницирамо, а мамина страна породице је веома велика, па ми се чинило као да сваке године упознајем неку нову тетку. „Било је тешко да схватим да су ми ови људи 'права породица' када сам са њима проводила свега два месеца у години", наводи. Али увек боли кад вас неко уједе за срце. „Моја мајка није желела да њени родитељи, моји баба и деда, старе без њене помоћи, а и генерално је веома везана за фамилију и нашу земљу", каже. Али ово је био „изузетно стресан" период за њу - деловало јој је као да је родитељи одвлаче од породице и пријатеља и бацају у готово нове воде, додаје. „Сећам се да сам лето након шестог разреда у Канади провела над букваром, не бих ли научила да пишем писану ћирилицу, а борила сам се помало и са падежима, тако да можете замислити зашто се нисам баш радовала селидби", каже она. У Чачку је кренула у основну школу Вук Караџић, где је морала да буде понављач - на неки начин. „Ту сам завршила шести, седми и осми разред - у Канади се креће у школу годину дана раније, па сам у суштини поновила шести разред у Србији да бих остала са својом генерацијом". Гладне очи су биле веома актуелне током карантина. После основне школе уписала је природни смер у Чачанској гимназији, убеђена да ће студирати биологију. Међутим, како каже, крајем средње школе је схватила да је ништа друго не интересује више од уметности. У плану је имала Факултет примењених уметности у Београду, али је преко одбојке завршила на студијама интердисциплинарне уметности на Универзитету у Сијетлу. „Једну ствар коју сам научила у Америци, која ми помаже и дан данас, је да константно стварам. Што више ствараш, то боље. „То не значи да ће сваки рад бити савршен, али ћу бар од 10 радова моћи да изаберем два која ми се свиђају, уместо да сам осуђена на само та два". Прво је сликала - животиње у одорама. „Као мала сам волела да цртам животиње, а генерално волим да моји радови имају неку хумористичну ноту, па сам изабрала да сликам не обичне животиње, већ животиње у људској одећи. „Tако је настала и моја прва слика петла у Наполеоновој униформи. „После ње сам урадила серију слика разних животиња у разним одевним комбинацијама и једно време сам мислила да ће ме по томе људи препознавати као уметницу, али сам онда схватила да је то сваки сликар вероватно пробао некада". После четири године живота у Сијетлу, вратила се у Чачак. А има и оних који су лепи као иконе. Серблиш у Канади Детињство у Канади је било заиста лепо. Радо се сетим тих времена, као и тих људи. С обзиром да нисам одрасла у окружењу баба, деда, тетки, ујака, људи уз које сам одрасла су били моја „изабрана породица". Прво смо живели недалеко од Торонта, моји родитељи су тамо случајно упознали још неколико српских младих парова - једни од њих су нам касније постали кумови. После четири године, селимо се у Торонто где су углавном били наши људи. У згради у којој сам одрасла су нам комшије изнад и испод били из Србије. Са њиховом децом сам ишла у школу, дружила свакодневно и родитељи су нас наизменично чували. Генерално тај крај је био пун Балканаца. Комшије преко пута улице, комшије на крају улице... Сви. Српски језик се могао чути стално. Међутим, с обзиром да смо ми, деца, похађала школу на енглеском, навикли смо се да међусобно комуницирамо на енглеском, не на српском, што је страшно нервирало родитеље. Али понекад и пијани као летве... И дан данас кад се чујем са „друштвом из краја" говоримо на енглеском иако врло добро познајемо српски. Деси се понекад и комуницирање на српско-енглеском - Серблиш смо га назвали. Срећом, родитељи су нам били упорни у одржавању културе и традиције, па смо свакако прослављали српске празнике у великом броју. Основна школа нам је била на пет минута од зграде и налазила се на брду једне велике ливаде где смо се ми Срби стално окупљали. За Ускрс смо сваке године организовали такмичења у куцању јајима на тој ливади, за Божић смо колективно ишли у српску цркву на паљење бадњака, славиле су се славе... Дакле, иако нисмо одрасли у Србији, одрасли смо са Србима. Нажалост, како су деца одрастала, тако су људи почели да одлазе из тог краја, па су се та окупљања изгубила. Срећом, друштво са којим сам одрасла и даље на неки начин одржава српске традиције у Торонту, додуше, слабо ко течно говори српски, што је и нормално, с обзиром на то да су цео живот провели у иностранству. Или им можда нешто стоји као пилету... Да. Шта даље? Тренутно, каже, ради на налепницама и мајицама са њеним илустрацијама. „Биће интересантан моменат када будем шетала улицом и видела да неко носи моју мајицу. Мислим да ће бити потпуно нереалан осећај", каже, Волела би и да све илустрације изрека једном објави у књизи, али не жури са тим. У исто време је део Удружења визуелних уметника Чачка, чији је циљ да „освежи културно-уметничку сцену у граду". „Тренутно смо се бацили на осликавање зидова по Чачку, а размишљамо и да, када то буде поново могуће, почнемо и са организовањем изложби. Имамо велике планове". Али једно је сигурно - неће слонче у лонче! Ипак, додаје да тренутно није лако одговорити на питање шта даље, „с обзиром на то да је у свету лудило". „Сада када делује као да се цео свет распада утеху налазим у свом раду, на који год начин се он испољио. „Када искључим свет и концентришем се на свој рад, тада сам најспокојнија… Иако имам брдо пројеката и уметничких обавеза, ту врсту стреса дочекујем широм раширених руку. Како наводи, тај стрес је увек добродошао. „Ствараћу докле год могу и мислим да ту лежи лепота стваралаштва. Нема рок трајања". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk