Фудбал, историја и Хладни рат: Пушкаш и мађарска Лака коњица у походу на Вембли
Пре 60 година, један фудбалски меч је уздрмао темеље Британске империје и охрабрио до тада незамислив сан о слободи у Мађарској, каже Гелерт Тамаш.
Ференц Пушкаш, капитен тима, даје трећи гол за Мађарску током меча на Вемблију Било је тачно 16.45. Вембли је био распродат, а 120.000 гледалаца се окупило да виде Енглеску како игра против Мађарске. „Чудесни Мађари" су били непоражени чак три године, а Енглеска никада није изгубила међународни меч на Вемблију. Двојица капитена, Били Рајт и Ференц Пушкаш, руковали су се. Судија је пиштаљком означио почетак меча. Утакмица коју су медији, али и цео свет, назвали мечом века могла је да почне. Стенли Метјус, Алф Ремзи и други енглески играчи су били самоуверени, и то са правом. Енглеска је била на врхунцу моћи - и буквално и фигуративно. Kапитени Били Рајт и Ференц Пушкаш Само неколико месеци раније британска експедиција је освојила Монт Еверест, а одмах после тога је крунисана и краљица, па је безгранични ројалистички занос преплавио читаву земљу. Иако је Енглеска напустила Индију, Британско царство је и даље у саставу имало велике делове Африке и Југоисточне Азије. Енглеска није била тек нека стара земља, већ светска сила која није имала намеру да ту позицију препусти неком другом. Ситуација у Мађарској је била прилично другачија. После Другог светског рата држава је трпела тешке последице јер ју је прво окупирала Немачка, а затим и Совјетски Савез. Нови комунистички лидер, Ракоши, изградио је полицијску државу од које је моћнији био само велики учитељ и узор - Јосиф Стаљин. На десетине хиљада Мађара је послато у затворе и логоре. Спорт је генерално, а фудбал нарочито, постао део шире идеолошке борбе. Мађарска влада није само национализовала фарме и фабрике, они су преузели и фудбалске клубове. Селектор националног тима, Густав Себеш, такође је био члан владе. Сам Себеш, који је предводио серију штрајкова у фабрици Реноа у Паризу током 30-тих година, није крио сопствене ставове: „Тешка борба између капитализма и комунизма се не води само на друштвеном нивоу, већ и на самом фудбалском терену", рекао је он потпуно отворено. Мађарска је одиграла и пријатељски меч против радника фабрике Рено, у којој је Себеш радио током 30-тих година. У то време на фудбал се није гледало само као на битку између Истока и Запада, он је био коришћен и да би дефинисао и исправно интерпретирао идеолошке тезе Карла Маркса и Владимира Иљича Лењина. Пораз совјетског фудбалског тима против одметнуте Југославије Јосипа Броза Тита током Олимпијаде 1952, третиран је као државна тајна и у совјетским медијима није помињан све до Стаљинове смрти у марту 1953. Утакмица века се, дакле, није тицала само фудбала, она је била и интегрални елемент симболичке представе између две супротстављене идеологије - капиталистичког империјализма и комунизма. Ференц Пушкаш, капитен репрезентације Мађарске, је био низак и дебељушкаст и више је подсећао на бачву слатког мађарског токаја него на фудбалера. Није знао да игра главом, а десну ногу није никада користио. Ако изузмемо то, био је бриљантан. Са скором од 83 гола на 84 међународне утакмице, поставио је рекорд у светском фудбалу којем играчи као што су Марадона и Пеле нису никада ни пришли. Али то, наравно, нису знали ни енглески фудбалери ни публика жељна успеха која је тог дана испунила Вембли. „Види оног малог дебелог типа", наводно је рекао један од енглеских играча пред сам почетак утакмице. Само 57 секунди касније, лопта је већ била у мрежи енглеског тима, а неких 28 минута касније Мађари су водили са 4:1. Пушкашов други гол, за који је касније смишљен назив „дрег-бек гол", је постао легендаран. Током „дрег-бек" продора, играч повлачи лопту уназад ђоном копачке Према извештају из лодонског дневника Тајмс, Пушкаш је залудео капитена Енглеске Билија Рајта тако што је ђоном леве ноге повукао лопту уназад, а затим је, после пируете, закуцао у врх мреже. Рајт је иза њега остао као да је „ватрогасно возило које се упутило ка неком погрешном пожару". Мађарска је победила са 6:3. Лако су могли да им дају још шест комада. Енглески центархалф Сид Овен се касније жалио како је ово било као „да смо играли са ванземаљцима". Иако би тврдња да се пад Британског царства догодио због једне изгубљене утакмице свакако била обично претеривање, тиха, смркнута публика на Вемблију је засигурно имала поглед на свет који је био озбиљно уздрман пред њиховим очима. А ствари су постале још горе само неколико месеци касније када је Мађарска демолирала Енглеску са 7:1 на Неп стадиону у Будимпешти и тако јој нанела најтежи пораз у историји. Сцена са меча из 1954. године, који је Енглеска изгубила са 7:1 од Мађарске Фудбал је био интегрални део изградње Британске империје, или како каже британски историчар Ерик Хобсбоум у свом бестселеру Доба екстрема: „Спорт који је прихватио цео свет је био фудбал, чедо глобалне британске економске моћи. Појавили су се тимови који су носили имена британских компанија или су били састављени од Британаца који су живели у иностранству - од поларних капа, па све до екватора". Фудбал је био највећи допринос који је империјална Британија подарила глобалној популарној култури и то је било могуће уз помоћ технолошких иновација као што су били радио и телевизија. А Енглеска је у томе била неприкосновени владар. Све до 1950, Енглеска није чак ни учествовала на Светским првенствима, делом и због тога што су сматрали да им је испод нивоа да уопште играју са тимовима ван Британије. Царства падају када њихови становници више не верују у њихову супериорност и непобедивост. Хобсбоум проналази трагове почетка пада Британског царства у раним 50-тим годинама, док завршетак процеса види у неуспешним покушајима да се збаци египатски лидер Насер током кризе око Суецког канала 1956. И док је Енглеска покушавала да схвати шта је то задесило на Вемблију, мађарски режим је упорно покушавао да из те победе исцеди што већу добит. Њихова тврдња да је утакмица била тријумф комунистичког режима, представљала је, без обзира на све, пуку заблуду. Мађарски успех је био базиран пре свега на индивидуалним квалитетима играча као што је био Пушкаш, а не на тимском достигнућу. Он је био дрзак бунтовник, чаробњак и индивидуалац који је у једном иначе ригидном и затвореном систему, имао слободу да ради шта год хоће. Пошто је Мађарска изгубила утакмицу против Чехословачке, на пример, Пушкаша је доживотно суспендовао Фудбалски савез, због „лењости на терену". Помилован је неколико месеци касније. Стаљину и његовим штићеницима, као што је био Ракоши у Мађарској, је био потребан Пушкаш да би потврдили супериорност комунистичког система. А да би омогућио Пушкашу неспутану индивидуалност, режим је био спреман да направи уступак и по питању једног од најважнијих постулата система - да је колектив изнад свега што је индивидуално. Идеолошки парадокс је тако преведен у чињеницу - на самом фудбалском терену. Али утакмица века није уздрмала само концепт империје - она се снажно обрушила и на комунизам. У изузетно популарном мађарском филму Петера Тимара 3-6 из 1999. године, чувари у казненом логору одлазе у загрљај са политичким затвореницима после судијиног последњег звиждука. Тимар повлачи директну везу између утакмице и Мађарске револуције из 1956. Победа на Вемблију није створила само нови осећај друштвене равнотеже у идеолошки подељеној земљи, већ је свима поручила и да је могуће стићи до „немогућег". Ако је Енглеска могла да буде побеђена на Вемблију, онда би можда и совјетски окупатори могли да… И тако је до тада незамислива идеја почела да се шири земљом, као шумски пожар. У данашњој Мађарској је сећање на утакмицу и даље живо: о њој се и даље дискутује у литератури и филмовима, а за оне које носталгија највише тресе, ту су и кригла или две које могу да попију у бару 6:3у центру Будимпеште. Kада је познати мађарски писац Петер Естерхази био упитан да именује најважнију личност 20. века, он је изабрао Пушкаша. Естерхази признаје да можда звучи помало непромишљено ставити једног фудбалера раме уз раме са са интелектуалним дивовима као што је, рецимо, Пруст, али у исто време тврди и да ово није питање његовог постмодерног приступа у којем је „све могуће". Према Естерхазију, успех мађарског националног тима може да се посматра и као симбол побуне потлаченог становништва против господара. Пушкаш је постао „херој из бајке, који побеђује када обичан човек то није у стању да учини". Превазилажењем „граница сопствене личности", каже Естерхази, „он представља мене на исти онај начин на који и ја представљам њега". И тако на исти начин на који Прустови литерарни ликови живе у нашем колективном памћењу, без обзира на то што их никада није ни било ван ауторове маште, тако и сама идеја о Пушкашу постоји независно од његове личности, каже Естерхази. А на сличан начин метафора и симбол резултата 3:6, живе независно од тога шта се заиста десило на зеленој трави стадиона Вембли, 25. новембра 1953. године. Погледајте видео о талентованим фудбалеркама Невероватне акробате са лоптом Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk