Љубав и везе: Зашто је толико тешко опростити бившем партнеру
Док је саопштавала Џорџу да њихова веза више не функционише, Јанес су се сузе сливале низ лице.
Та двадесетосмогодишњакиња из Хонг Конга уздахнула је на шеталишту и, растерећена, полако пошла кући, сломљеног срца. Њима двома је то био чак трећи раскид у последњих два месеца. Овај пут, Јанес је рекла да повратка нема. „Много ми је недостајао и стално сам премотавала у глави срећне успомене", каже Јанес о сваком од претходних раскида. Жудња за срећнијим временима убрзо би превагнула у њој и онда би му се изнова враћала. „Али наши погледи су одувек били сасвим различити и то се није променило. Избрисала сам све што има везе с њим са друштвених мрежа и напросто знам да је ово последњи пут да смо заједно." Чини се да је жеља да поново распиримо стару ватру уобичајена током целог нашег живота. Готово две трећине ученика с колеџа било је у везама које су се прекидале и настављале, док је половина настављала сексуалну везу након раскида. Везе не постају ништа јасније ни након што парови размене завете. Више од трећине парова који живе заједно и петине венчаних доживело је прекид и обнављање тренутне везе. Вероватно и не изненађује то што је осећање које је инспирисало безбројне песме, романе, драме, ријалити програме и филмове - раскидање и тражење опроштаја - дубоко укорењено у нашој психи. Али зашто смо склони томе да обнављамо неуспелу везу? Када се деси први раскид, људи обично пролазе кроз оно што Хелен Фишер, неуролошкиња с института Кинзи, назива фазом „протеста", током које одбачена страна опсесивно жели да поново освоји особу која ју је оставила. Млађе особе су вероватно склоније везама које се прекидају и настављају Фишер и група научника подвргла је 15 особа које су партнери недавно оставили скенирању мозга, служећи се функционалном магнетном резонанцом (фМР). Када им је речено да погледају слику бившег партнера, активирала су се подручја мозга задужена за добитак и губитак, за жудње и регулисање емоција, као и мождане регије за романтичну љубав и блискост. „После раскида, не престанете да волите ту особу, штавише, може се десити да је још више заволите. Активна је главна мождана регија задужена за зависност", тврди Фишер. Према њеним речима, у том тренутку у одбаченом љубавнику расте ниво допамина и неуротрансмитера норепинефрина, који је повезан са увећаним нивоом стреса и потребом да се тражи помоћ. Она то назива „привлачност фрустрације". Сматра се да због тога, у веома емотивним тренуцима, неке остављене особе посежу за драматичним гестовима како би се поново спојиле с предметом њихове жеље. Код остављених жена и мушкараца активан је био nucleus accumbens, глави део мозга повезан са зависношћу. Учесници у студији Хелен Фишер гајили су „опсесивне" мисли о ономе ко их је напустио и жудели су за емоционалним сједињењем с тим партнером. „Анксиозност одвајања је као када штене одвојите од мајке и оставите га самог у кухињи: оно трчи укруг, лаје и цвили", додаје Фишер. „Парови који више пута раскидају и мире се и даље су, на хемијском нивоу, зависни једно од другог, те стога нису у стању да донесу чврсту одлуку све док [зависност] не ослаби." Баш као код хемијских реакција у нашем мозгу, постоји гомила бихевиоралних разлога за то што људи теже ка обнављању некадашњих пропалих веза. Ако се партнер виђао с неким новим после раскида, то може да убрза нестанак старих осећања и умањи вероватноћу за помирењем. А неки људи, опет, боље ускладе количину страсти после раскида и тако увећају вероватноћу за опроштајем, и тако даље. Осећање да у вези није све разрешено може да доведе парнере пред искушење да пробају поново, тврди Рене Дејли, професорка која на Универзитету у Тексасу истражује везе које се прекидају и настављају. Ружно понашање при раскидима је одавно присутно, али у скорије време појавили су се посебни термини, као што је гоустовање „Пар може да прође кроз много сукоба током раскида, али да се партнери ипак осећају блиско или да воле једно друго", тврди Дејли. „Стога је можда пре реч о немогућности да се човек носи са сукобом и разреши га. Ако су раскиди неодређени, људи ће помислити да су начинили позитивне промене у вези и покушаће поново." Дејли такође сматра да теорија привржености, која је популарна у неким гранама психологије и често се помиње у медијима када се објашњавају неки аспекти компатибилности у везама, не објашњава љубавна помирења. Према теорији привржености, понашање старатеља према деци обликује тип њихове привржености када одрасту - касније током живота могу међу другим одраслим особама да се осећају сигурно, анксиозно или да их избегавају. Тип сигурне привржености означава здраву емоцијалну комуникацију, док анксиозно привржени појединци обично доводе у питање себе и својски се труде да поврате блискост. Трећа група, они са избегавајућом приврженошћу, сматрају се емоционално неприступачнима и самодовољнима, због тога што снажно одбијају блискост. Према овој теорији, партнери са анксиозном и избегавајућом приврженошћу привлаче једни друге и тешко им је да истински прекину везу. Истраживања, међутим, не подржавају тај став. „Пронашли смо код случајева анксиозне и избегавајуће привржености врло мало разлика између нецикличних партнера и оних који раскидају и мире се, а није било ни разлика у томе на који начин су ти типови привржености повезани са квалитетом односа према партнеру у вези. „Иако теорија привржености делује као добро објашњење, нисмо установили да је то случај", трвди Дејли. Као и код Јанес, носталгија и усамљеност играју важну улогу у путу ка опроштају. „Када људи открију да желе да се врате партнеру, чак и када се он није понео лепо према њима, то се обично везује с осећањем усамљености, са чежњом за свим оним позитивним што је одликовало везу и осећањем губитка и бола који прати раскид", тврди Кристен Марк, професорка на Универзитету у Кентакију, специјализована за сексуалног здравље. Она тврди да се жал за старим везама често први пут јавља када тренутна веза почне да пати. Особе које зазиру од тога да буду саме осећају снажнију жељу да се помире с бившим партнерима Примећено је да они који се више плаше да остану сами у већој мери жуде за бившим партнерима и осећају снажнију жељу да обнове те везе. То, такође, објашњава Јанесино тренутно понашање. Она каже да се осећала усамљеном током пандемије коронавируса, што ју је навело да ступи у контакт са бившим партнером и покуша да закрпи њихову везу. Друштвене мреже би могле да појачају усамљеност коју осећају самци у изолацији, пошто им је тамо лакше да држе бивше партнере на оку. Жеља да се усамљеност по сваку цену избегне може да наведе људе да се врате у загрљај бивших партнера, како тврди Гејл Салц, ванредни професор психијатрије на медицинском факултету Вајл-Корнел при Њујоршкој презбитеријанској болници. Фејсбук и друге друштвене мреже омогућују људима да пронађу бивше партнере и повежу се с њима", тврди Салц. „Тежимо ка томе да старе везе посматрамо у лепшем светлу него што су нужно биле, а и заборављамо да се људи с временом мењају. Због друштвених мрежа је теже окончати ствар и наставити са животом - тајно праћење објава бившег партнера може бити веома нездраво." Пошто друштвене мреже раскиде чине растегљивијим, можда и не чуди то што су миленијалци и припадници генерације З још склонити негативном понашању при раскидима, према речима Берит Брогард, професорке на Универзитету у Мајамију, специјализоване за филозофију емоција и ауторке књиге О романси. „Лоше понашање при раскиду присутно је колико и романтична љубав", тврди Брогард. „Али то је постало толико уврежено да је дошло до поделе на категорије и створени су термини - гоустовање, подморничарење, резервна клупа, давање мрвица, орбитирање, зомбирање и тако даље." Млађи миленијалци и припадници генерације З подложнији су анксиозности и депресији и много им је важније да их друштво прихвати него старијим миленијалацима, тако да су и склонији везама које се прекидају и настављају, додаје Брогард. Ако су миленијалци и припадници генерације З рођени с лаптоповима и таблетима у рукама, онда чешће и траже на мрежи некога с ким ће се виђати. Услед тога, посао личног коучинга је само у САД процењен на више од једне милијарде долара у 2018, и то означава развој специјализованог тржиште за оне сломљеног срца. Саветници за раскиде данас обећавају да ће помоћи клијентима да наставе са животом или распире пламен старе романсе. Многи нуде савете и стратегије на блоговима, Јутјуб видео снимцима и подкастима који бележе милионе прегледа. Одржавање дистанце након раскида могло би бити добро, без обзира на то да ли желите да се помирите с бившим партнером или не Међу популарнијим тактикама, једна од чешћих је „правило прекида контакта" (које варира од 30 до 60 дана, а неки чак кажу и заувек). Овде би је требало користити како би се ојачало самопоуздање. Многи предлажу да се бившим партнерима шаљу поруке, како би их се подсетило на добре заједничке тренутке и показало колико смо се у међувремену променили. Неуролог и антрополог Хелен Фишер се слаже да „правило прекида контакта" може бити благородно. Она тврди да је доказано да је период од најмање 90 дана користан током уздржавања од супстанци које изазивају зависност. Али да ли би то радило и у везама? „Начин на који се убрзава опоравак сломљеног срца исти је као код лечења зависности - склоните све од њих, натерате их да престану да прате друштвене мреже и да прекину сваки контакт", каже Фишер. Брогард такође тврди да је то правило „донекле засновано на науци". Интензитет снажних емоција - међу којима су бес, осећање изневерености и слично - с временом обично опада. Лилијан, још једна житељка Хонг Конга у својим двадесетим, спадала је у кориснике интернета сломљеног срца који покушавају да открију како да се преко мреже помире с бившим дечком неколико дана после раскида. На друштвеној мрежи је наишла на видео снимке саветника за везе. Лилијан каже да јој је саветник рекао да створи дистанцу између себе и бившег партнера, те да поради на томе да га изнова привуче. „То ме је, после раскида, утешило, али је унело у мене нову напетост. „Саветници за раскиде предлажу да се сачека 30 дана пре успостављања новог контакта са бившим партнером и да се при следећем сусрету лепше обучем, како бих показала да сам се побољшала, али нисам могла толико да чекам", каже Лилијан. Иако овакви саветници могу донети краткотрајну утеху након емотивног лома, њихови савети често нису научно валидни. „Саветници за раскиде често нису довољно стручни - ни самоуко, ни академски - у релевантним пољима као што су неуронаука, психологија, когнитивна наука, филозифија или социјални рад", каже Брогард. Један од савета који нуде саветници за везе јесте да покушате да изгледате боље када се следећи пут сретнете са бившим партнером Психолошкиња додаје да неки чак плагирају оне који су адекватно обучени, али да нису у стању да провере информације које краду од њих. „Често су скупљи од доброг психотерапеута, али код њих нема никаквог доказа да је савет који нуде валидан, може се десити да улудо трошите време и новац, купујући оно што продају", каже она. „Њихове књиге су понекад јефтиније, али нису прошле стручну критику и у највећој мери су неупотребљиве." Стручњаци и даље с опрезом посматрају ту индустрију, у којој је контрола врло слаба или непостојећа. Дејли се слаже с коментаром Берит Брогард да велики број саветника за раскиде „није квалификован да даје савете", док Салц тврди да је то „неуређена територија". „Готово свако себе може прозвати саветником. Стога бих ја била веома опрезна. Који обим, квалитет и ниво формалне обуке та особа заиста поседује? Курс који траје неколико субота и недеља вас неће начинити психотерапеутом. Ко их је обучавао, кроз какву су обуку прошли?", каже Салц. Брогард саветује људе сломљеног срца да читају литературу о раскидима и везама из званичних извора, међу којима су академски радови на Google Scholar, уместо што троше новац на саветнике за раскиде. Али она упозорава да не треба трошити много времена и енергије на то да некога поново освојите. „Ако треба да се поломите како бисте се вратили бившем партнеру, да ли је он онда вредан тог труда?" Они тврде да не постоје „трикови" који ће довести до помирења, већ да треба искрено причати о томе шта је пошло по злу у неуспелој вези. А за оне који не могу да прихвате бившу љубавну везу, добре вести су да након фазе „протеста" њихов мозак може ући у фазу „помирења/очајања", а затим и коначног прихватања, равнодушности и превазилажења везе, каже Фишер. „Осећате изузетно велик бол и анксиозност, али напослетку ваш чека опоравак", закључује Фишер. „Никад нећете заборавити особу која вас је оставила, али наставићете са животом и заволећете неког другог." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk