Мрачна страна сурфовања на великим таласима - самоуништење и преживљавање
„Мој муж је повикао: 'Тебе није брига ако умреш, ако оставиш мене и твоју мајку!' Узвратила сам: 'Није. Ја само желим да живим своје снове.'"
Мерцедес Мајдана, 38, била је номинована за једну од три најбоље сурферке света на додели награда Билабонг биг вејв, 'Оскару за сурфере', 2009, 2010 и 2011. Мерцедес Мајдана је постала опседнута великим таласима. То ју је узбуђивало. Кад год би ишла да сурфује, све би више ризиковала. Све док, једног дана, ствари нису пошле наопако. Мајдана је 12. марта 2014. године учествовала у светском такмичењу Нелскот Риф вејв класик, које се одржавало на обали Орегона, у САД. „Ухватио ме је талас висок десет метара и просто сам се укочила", каже она. „Потопио ме је, а даска ме је ударила у чело." Мајдану су спасли, али је имала тешко крварење. Када је извучена на обалу, одвезли су је у болницу. Лекар је спојио лепком рез изнад њеног ока. Рекао је да има „благи потрес мозга, ништа забрињавајуће", и отпустио је. Али Мајдана је знала да нешто није како треба. „Одмах после несреће нисам могла да тачно да кажем шта је посреди, али те ноћи сам неколико пута повратила", каже она. „Хитно су ме одвезли у болницу, где је урађено још једно скенирање - али, опет су ми рекли да је све у реду." Далеко од тога да је све било у реду. Како су дани пролазили, код куће, на Хавајима, Мајданино стање се погоршавало. Имала је све мање снаге. Није могла докраја да учествује у разговору, да шаље поруке, па ни да шета пса. Постала је збуњена, параноична, узнемирена и депресивна. Кад год би отишла код лекара, рекли би јој да се одмара и дали јој антидепресиве. „Остала сам без свега у животу", каже она. „Остала сам без каријере. Без здравља. Развела сам се. Остала сам без новца. Чак сам остала и без пса. „Помишљала сам на самоубиство и то је било страшно, јер је трајало две године. Као дуга, непрекидна мисао." На фотографији Мерцедес Мајдане одмах после несреће види се како је даска озледила њено лице. После готово две године, Мајдана је и даље била болесна и спремала се да одустане. Чинило се да нема објашњења за њено стање. Ништа није функционисало, те је одлучила да ступи у контакт са још једним сурфером - Шоном Доларом. Долар се такође опорављао од повреде у несрећи на великом таласу. „Увек за њега говорим да ми је спасао живот", каже Мајдана. „Најважније од свега је то што ми је показао да није одустао. Ја сам већ била спремна да дигнем руке. Падало ми је на памет да ћу цео живот проживети уз страшан потрес мозга - што прати замор, депресија, узнемиреност. Ништа нисам могла да радим. Помишљала сам: 'У реду, треба само да сачекам своју смрт и да се надам да ће се десити брзо'. „Али када сам спустила слушалицу, било ме је срамота што сам се предала. Помислила сам: 'Добро, ако он то ради, онда морам и ја'. То је био најважнији део загонетке. „Он ме је упутио на фондацију у Калифорнији која се бави потресом мозга. Џил, госпођа која води фондацију, била је попут анђела. Водила ме је током сваког корака на том путу, сваког дана у години." Мајданино стање је почело да се поправља. Убрзо се осећала довољно снажном да се извуче, да помисли како јој промена користи. Није била у праву. Испоставило се да је тек на почетку. У фебруару 2016. Мајдана је одлучила да се одсели са плажа Хаваја. Прихватила је посао у Тексасу и почела да продаје осигурање. Али дугачки радни дани и стрес повезан с радом по уговору су је исцрпели, тако да је дала отказ после шест месеци. И даље јој није било нимало боље. Одлучила је да мора све да уложи на опоравак. Испробала је нове третмане. Убризгавали су јој кисеоник у крвоток - „био ми је потребан да исхрањује мозак". Ишла је код разних неуролога - „морала сам да коригујем покрете очију". Ишла је на третмане како би исправила кичму. Тврди да је током целе једне године шест сати дневно њен посао био да се опорави. Мерцедес је изнајмила хипербаричну комору за свој дом и провела је у њој, током девет месеци, више од 800 сати. Коначно је почела да види напредак - али убрзо је изгубио замах. Стари симптоми су се враћали. Шта се дешавало? „Завршила сам на једној калифорнијској клиници, где су урадили SPECT [једнофотонска емисиона компјутеризована томографија] скенирање како би видели шта се заиста дешава у мом мозгу - који су делови били активни, а који успавани", каже она. „Мој мозак је углавном био зацељен, али патила сам од тешког посттрауматског стресног поремећаја. План опоравка се преусмерио на емоционално здравље и у том тренутку се моја дијета у потпуности променила. „Баталила сам шећер, млечне производе, сву процесуирану храну и алкохол. Морала сам веома здраво да се храним. Дали су ми суплементе који побољшавају функцију мозга, као што су рибље уље и разни витамини, и терапију која ће се усредсредити на моје емоције. Дали су ми одговарајуће антидепресиве. Убрзо после тога почела сам да се опорављам." Посттрауматски стресни поремећај (ПТСП) многи повезују са војском, и не очекује се да се јави код сурфера. За Мајдану је дефиниција - „анксиозни поремеђај узрокован веома стресним, застрашујућим или узнемирујућим догађајем" - постала јасна. Пре њене велике несреће 2014. године, Мајдана није увиђала да свако застрашујуће искуство доприноси њеној трауми. Обрасци налик дијамантима показују увећану активност у емоционалним центрима у мозгу Мерцедес Мајдане, што је у вези са доживљеном емоционалном траумом. То је лекарима показало да пати од посттрауматског стресног поремећаја. „Када вам је озлеђен мозак, не смете да уђете у машину за веш и пустите је да млатара на све стране", каже она. „Слагала сам потресе мозга на потресе мозга, јер сваки пут када бих се срушила са таласа, то би продрмало мој мозак. Једном сам остала заглављена у пећини на спруду и замало се удавила. То је оставило дубоку трауму. Расплакала бих се било где, у супермаркету, рецимо. „Другом приликом, док смо живели у кући с погледом на плажу, мог мужа је прожео чудан осећај док је гледао телевизију. Погледао је напоље и видео моју љубичасту даску како плута на хоризонту. Истрчао је и пронашао ме на обали како крварим. „Упорно је тражио од мене да престанем да сурфујем на великим таласима, пошто сам зарађивала озбиљне повреде, и плашио се за мој живот. Али нисам га слушала. „Преклињао ме је да не идем на Мауи. Рекао је да су то огромни таласи, да нисам спремна, да то није мој ниво. И био је у праву, нисам била на том нивоу. Али оглушила сам се и свеједно отишла тамо. „Сурфовала сам на таласу високом преко десет метара и нашла се у зони удара, а затим су се три таласа висока петнаест метара срушила изнад мене. Неко је на скутеру дошао да ме спасе, али мотор је заказао, после чега нас је покосио још један талас од петнаест метара. Тог дана сам мислила да ћу умрети. Чинило ми се да сам под водом читаву вечност. Вратила сам се кући и рекла: 'Замало да умрем'. Мој муж је био веома љут. „Рекао је: 'Тебе није брига ако умреш, ако оставиш мене и твоју мајку!' Узвратила сам: 'Није. Ја само желим да живим своје снове.'" Мајдана (у белом), тренутак пре несреће на такмичењу Нелскот риф биг вејв класик. „Одмицала сам путем самоуништења и он је томе сведочио годинама. Сада, из ове перспективе, схватам да сам тог дана на Мауију потпуно укинула сопствена ограничења, нисам умрла и увидела сам да се више не плашим смрти. То је било опасно." Девет дана касније, упркос мужевљевом савету, Мајдана је отишла у Орегон, на такмичење Нелскот риф биг вејв класик, не знајући да ће јој оно бити последње. „Мислила сам да сам неуништива", каже она. „Смрт више није била страшна. Била сам потпуно неразумна. И, када сам се вратила кући после још једног блиског сусрета са смрћу, мој муж је схватио да напросто не слушам и да нема намеру да гуши моју опсесију сурфовањем на великим таласима. После неколико месеци смо се разишли. „Донекле ми је драго што сам доживела потрес мозга. Нисам била свесна тога да идем ка сопственом уништењу. Сада увиђам да је то што сам радила сумануто." Међународна сурферска асоцијација сматра да је потрес мозга „веома важан проблем за сурфере". У њој сматрају да је „добробит спортисте увек на првом месту". У тој организацији тврде да се сви догађаји „брижљиво прате" како би се обезбедило да протоколи у случају потреса мозга буду „по највишим стандардима" кад је реч о подизању свести о томе и истраживању опасности од повреда главе. Мајдана жарко жели да учествује у подизању те свести. „Превише има оних који не знају да пате од потреса мозга", каже она. „То је невидљива повреда и због тога је толико компикована. Људи то не схватају. „У сурфовању, људима треба приступ тим информацијама како би знали шта да раде ако доживе потрес мозга. Морате бити на опрезу. Шта се дешава током следећег месеца, а не само наредних дана или недеља. Мења ли се ваша личност? Мења ли вам се расположење? Како стојите са енергијом? „Мислим да није реално захтевати да носимо кациге све време, пошто код сурфовања постоји жеља да будете слободни, у складу са природом. Али сматрам да, када сте окружени плитким спрудовима и моћним таласима, дефинитивно треба да носите кацигу - а у сурфовању на великим таласима то би био велики напредак. „Фондација посвећена потресу мозга тражила је од спортиста да донирају свој мозак. Кад будем умрла, неће ми више требати, па се надам да ће помоћи да се дође до многих одговора." Мајдану, која има 38 година, сада више не узбуђује превише тога, али то јој не смета. Ради као стилиста. „Полако навикавам мозак на то да буде срећан и задовољан садржајем једноставног живота, без великих успона и падова и налета адреналина, који су били веома забавни, али се за њих плаћа огромна емоционална и физичка цена. „Узбуђење најсличније томе добијам свирајући бас гитару. Нисам је свирала 15 година, пошто сам се посветила сурфовању, али док сам се борила са депресијом, често ме је мучила несаница, па сам почела да свирам бас ноћу, да прекратим време. Волим то да радим." Мајдану данас узбуђује наступање са њеним рок бендом Michelyn and the Red Lights Runners. Мајдана и даље сурфује. Али држи се мањих таласа, што је нешто у шта никад не би поверовала пре несреће. „Сматрала сам да без сурфовања остајем без идентитета", каже она. „Нисам знала ко сам ако нисам сурферка на великим таласима, што је заиста тужно. „Сада откривам да сам људско биће са разним квалитетима. Све је у томе да се окружите људима који вас воле и радите оно што вас усрећује." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk