Аутизам и стрипови: Како су два брата отворила продавницу и остварила сан
Два брата са аутизмом тражила су посао када је једном пало на памет да отворе продавницу стрипова. Испоставиће се да је то била сјајна идеја.
Када је Адам Меки саопштио мајци да је одлучио да отвори радњу за стрипове, гласно се насмејала. Идеја је звучала „урнебесно", каже Анђела Меки. Знала је да је опседнут стриповима још од детињства. Али питала се како ће се снаћи са муштеријама и добављачима и свим осталим пословима које подразумева вођење радње? Аспергеров синдром који има представљао би му огромну препреку, мислила је. С друге стране, није знала од чега би другог Адам зарађивао за живот. Имао је диплому из филозофије и научио је да живи самостално, али нигде није било послова који би му одговарали. У породици су се надали да би он и његов млађи брат Гај, који је такође аутистичан, могли да нађу послове који одговарају ономе у чему су добри: поузданост, тачност и посвећеност детаљу. Међутим, све прилике за посао подразумевале су повремени рад на смени - а била им је потребна свакодневна рутина. Када је видела податке Националног друштва за аутизам, према којима само једна од шест особа са аутизмом има сталан посао, а да још мање њих пронађе посао који одговара њиховим способностима, Анђела је била сумњичава. „Знали смо да им звезде нису баш наклоњене", каже она. Али, оно што се у први мах чинило као „урнебесна" идеја о продавници стрипа, све више је постајало реалност. На крају је уложила уштеђевину у симпатичну радњицу у стилу из доба династије Тудор у Хантингтону у Кембриџшајеру, и тако је, пре седам година, отворена радња Niche Comics. Као и многи други људи са аутизмом, Адам и Гај воле стрипове због визуелног изражавања богатог детаљима. Некима помаже што су осећања ликова тако јасно назначена. Има нечег привлачног и у причама које нуде. „Мени су стрипови постали јако важни када су ми родитељи рекли да имам дијагнозу Аспергеровог синдрома", објашњава Адам Меки. „Они ме подсећају да је океј не бити као сви други." Погледајте: Манекени са Дауновим синдромом први пут на модној писти у Београду Манекени са Дауновим синдромом прошетали први пут модном пистом Аутизам и посао Адам је имао седам година, и тек што се пребацио са стрип-часописа Бино и Денди на Марвелове стрип-хероје на телевизији. Данас има 30 година, и за све то време су му стрипови и хероји из њих били и остали саставни део живота. А ту је и елемент ескапистичке фантазије, каже Гај. Застаје да би се замислио над нечим другим. Суперхероји који имају моралну мисију су му привлачни. „Њихове мотивације лакше је разумети, њихове циљеве лакше растумачити него мотивације неког кога упознате на улици." Адам каже да га је посебно привукао Спајдермен. „Због те теме - како са великом моћи долази и велика одговорност", каже. „Он је обичан човек са моћима који би хтео да помаже другима." Анђела каже да је још један фактор битан, а то је што се читање стрипова „не осуђује, не постоји узраст кад мора да се престане, не мери се колико неко добро чита". Одрасла особа једнако је добродошла у свет стрипова колико и дете. Љубитељи стрипова, такође, могу и да се наслађују у развијању енциклопедијског знања о ликовима, издавачима, подружницама, ауторима, цртачима... Браћа Адам и Гај су за ово мајстори. Занима вас неки стрип о вампирима, а да је хорор жанра? Адам би вам скромно препоручио „Америчког вампира" у издању подружнице Vertigo Comics. „У почетку је то била сарадња Скота Снајдера, који тренутно пише један од наслова Бетмена за кућу DC, и Стивена Кинга, славног хорор писца", истиче. И наставља у истом даху: „Vertigo је дом Hellblazer-а, што је наслов авантура Џона Константајна, веома популарног лика, до те мере да је једно време ишла и телевизијска серија о њему, а и даље је лик на Legends of Tomorrow, телевизијској серији куће DC. Направили су и филм са Кијану Ривсом, веома другачији од стрипа. Vertigo је издавао и Sandman, најчувенији стрип Нила Гејмена." Браћи изузетно годи улога водича у овом универзуму и откривање нових стрипова муштеријама. „Најлепше је што сам можеш да изабереш стрипове које ћеш да држиш у радњи. Овде имамо право богатство", каже Гај, који има 26 година. Није баш лако за сналажење или како Гај каже: „Имамо систем организованог хаоса." Али, браћа могу непогрешиво да нађу сваки стрип и доведу купце до одговарајуће полице. Међу браћом постоји и мало спортског надметања око тога ко ће више да прода, и да привуче нове у овом свету на своје омиљене стрипове. За Гаја то су класици из 1940-их и 1950-их година са Суперменом и Капетаном Америком; Адаму су то новији стрипови - Црни Пантер и Sandman. У првим данима, проблеми са нумеричком писменошћу и комуникацијом - са муштеријама и добављачима - довели су радњу пред гашење. Типично код особа са аутизмом је да им нивои способности за разне области нису равномерни и уједначени, већ су негде високи, а негде ниски, објашњава Анђела. „Адам и Гај имају веома развијену визуализацију, и много их интересују књижевност и позоришни комади", каже она. „Међутим, математика им није јача страна. Стога је био веома рискантан потез пустити тако без надзора двојицу младих одраслих људи са аутизмом да воде радњу." Наплаћивање муштеријама био је велики проблем. Браћа су имала тешкоћа са уносом цена у касу, а онда и са уносом коначног износа у апарат за очитавање кредитних картица. „Пермутовали би бројке, или би фалила нула", присећа се Анђела. Како би заобишли ову препреку, радња је уложила у касу у којој су бар-кодови, цене и апарат за очитавање кредитних картица интегрисани, па никакве цифре не морају да се уносе у тренутку продаје. Било је и проблема у пословању са фирмама које стрипомане снабдевају робом. Људима са аутизмом потребна су веома јасна и буквална упутства. Они не воле неизвеност, каже Анђела. Важне информације треба да су им јасно истакнуте, док људи у свакодневном говору често не заврше своје реченице и исказе. Неопходно им је било да отворе заједнички инбокс за електронску пошту како би Анђела могла да се умеша ако би видела да долази до неке конфузије. Ових дана Анђелина главна улога је, како каже, „да се меша". Пошто ради пуно радно време за компанију која пружа ИТ услуге и налази се ван Хантингдона, не може све време да посвети радњи својих синова. Зато су поделили посао - она брине о рачунима, порезу и о продаји на интернету, а они се старају о свакодневном вођењу радње. У финансијском погледу, радња је од почетка пословала у плусу, иако браћа имају врло ниске плате. У радњи купују сви, а међу муштеријама су и они имају сличан поремећај попут Адама и Гаја. Ови људи, можда, циљано долазе баш у ову продавницу стрипова, у уверењу да ће у њој бити добродошли, а Адам потврђује да им све то помаже да остваре бољи контакт. Не жели свака муштерија са аутизмом да прича о свом поремећају, али браћа добро читају знакове. „То буде инстинктивно", каже Адам. „Можда се види у боји гласа, у неком покрету руке", каже Гај. „Ситни детаљи које већина људи не примети а које ја можда умем да препознам; тару прст о прст, врпоље се, или су некако расејани." Радња је намештена управо тако да се мислило и на те муштерије. Особе са аутизмом веома интензивно доживљавају текстуре, звуке и светла, што све може да их надражи. „Трудимо се да у радњи не буде превише тога што одвраћа пажњу, и свесни смо да особе са аутизмом могу занимати врло одређене ствари." Један од разлога зашто се продавница зове Niche ("Ниша") јесте и зато што садржи разне кутке у које муштерије могу да се завуку и читају, заклоњени од нежељених чулних надражаја. Када је радња стала на ноге и постала позната, браћа су почела да ступају у контакт са особама са аутизмом и ван продавнице. Пре три године, Адам је почео да држи говоре младима са потешкоћама у учењу. То је довело до тога да поједини наставници схвате да су графички романи одличан начин да се допре до људи са овим поремећајем. Браћа су потом почела редовно да примају људе на радну праксу „по препоруци" школа и колеџа. Замисао је да људи са инвалидитетима могу да вежбају за радни живот у безбедном окружењу. То је само један начин на који радња може да доприноси заједници - да пружа прилику коју послодавци са мање осећаја не би, каже Анђела. „Многи забораве или превиђају скривене потешкоће при комуникацији које имају особе са аутизмом", каже она. „Особе са аутизмом могу бити речите и прецизне, јасно изражених ставова, сјајне у решавању проблема, али и изразито поуздане." Укратко, они могу да буду сјајни радници, ако им дате праву подршку, додаје Анђела. Млади на пракси прво обављају неки задатак насамо, најчешће тако што разврставају стрипове у задњем делу радње, што је репетитиван, методичан посао. Временом напредују до позиције иза касе. „Кроз само неколико дана", каже Анђела, „особе које, можда, уопште нису комуницирале, изађу из себе и почну да разговорају." „Дивно је видети те промене". Гледајући уназад седам година, Анђели је драго што је ризиковала и што је помогла синовима да отворе продавницу из снова. „Било је то веома емотивно, турбулентно путовање, и да сам тад знала оно што сад знам, морала бих да се напнем из петних жила да се одлучим на то", каже. „Али, то је била исправна одлука. Ова радња има душу." Можете да пратите Дагласа Шоа на Twittеr-u: @dougalshawBBC Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk