Лекар који осећа бол својих пацијената
За доктора Џоела Салинаса, музика ствара боје, бројеви имају личност, а бол других људи готово да постаје његов. Он је мислио да сви људи тако доживљавају свет - све док се није уписао на медицински факултет.
Салинас утрчава у болничко купатило и повраћа све док не избаци све из себе. Пошто се умије, овај студент треће године медицине зури у свој бледи одраз у огледалу и покушава да се врати у живот. Још не зна, али пати од симптома названог огледало синестезија. Кад год види неког ко доживљава бол, или чак само осети додир, његов мозак репродукује тај осећај у његовом телу. А тог дана 2008. године управо је видео нечију смрт. „Видео сам како неко доживљава срчани удар и то ме је дочекало сасвим неспремног", каже он. „Видео сам како покушавају масирање срца и осетио сам како лежим на линолеумском поду, док неко масира моје срце. Осетио сам како ми туба за дисање гребе грло." Када је пацијент тридесет минута касније проглашен мртвим, Салинас је доживео „језиву тишину". „Доживео сам потпуно одсуство физичких сензација. Било је то врло потресно. Као да сте у соби у којој ради клима, па је онда неко одједном искључи", тврди он. Побегао је у купатило где је уверио себе да није умро - и заклео се да неће више себи дозволити тако снажну реакцију. Салинас са братом, за време студија Синестезија је стање у ком особа повезује једно или више чула, уместо да их доживљава одвојено. Неки људи доживљавају укус када чују музику, док други виде боје када гледају у слова и бројке. Салинас се сећа првих таквих доживљаја када је звоно у његовој основној школи у Флориди звонило плавом бојом. „Када смо бојили у школи, моје слово Б је морало да буде тачно одређене нијансе наранџасте, док је број један морао да буде жут", каже он. „Сабирање ми, такође, никад није било јасно. За мене је двојка била црвена мајчинска особа, док је четворка представљала плаву пријатељску особу. Како су онда два и два могли да чине четири?" Међутим, његове колорне асоцијације помогле су му да памти информације, због чега је постао „мајстор за вокабулар и спеловање". Џоел са мајком Салинас се с муком уклапао у друштво својих вршњака и сећа се да је питао мајку због чега га нико не воли. Један од проблема био је тај што је превише волео да се грли. „Грљење је представљало комплетно урањање", написао је 2017. у својој књизи „Додир у огледалу". Тад би осетио топлину и сигурност и „хладну, среберноплаву боју, исто оно осећање које је у мени стварао број четири". Али друга деца би његове загрљаје често сматрала чудним. Пошто је често био одбациван, Салинас се повлачио дубље у свој свет. Сатима би гледао телевизију, уживајући у томе како читаво његово тело као у огледалу доживљава сензације сваког додира и покрета на екрану. „Када би Птица Тркачица из цртаћа исплазила језик, осетио бих као да га плазим ја. Када би којота ударио камион, ја бих то осетио", тврди он. Џоел је као дете често гледао ТВ Салинас је као тинејџер схватио да се осећа боље када помаже да се и други осећају боље, управо због подељеног чулног искуства. Открио је да га привлачи да „лечи људе" и одлучио је да студира медицину. Дотад ни са ким није делио своја искуства, јер је сматрао да сви доживљавају свет на исти начин. Међутим, током екскурзије у Индију 2005, док је био на колеџу, Салинас је открио да то није тако. Када му је колега студент описао групу људи који боје доживљавају као слова, Салинас је прокоментарисао да је такав случај код већине људи. „Погледао ме је и рекао: 'То уопште не доживљавају сви људи'", каже Салинас. То га није нимало припремило за тешка искуства која су га чекала у следећој фази студија. „Бол додира у огледалу постао је најснажнији на медицинском факултету када сам почео да увиђам екстреме физичке трауме", каже Салинас. Док је посматрао тинејџера на операционом столу осетио је рез као да неко сече његов абдомен, после чега је уследила „топла и увијајућа сензација" када је угледао унутрашње органе дечака. Све је то кулминирало оног дана када је пацијент умро и када је Салинас отрчао да поврати у болничком купатилу. Тада је схватио да ће морати да научи како да се носи са свиме тиме ако жели да буде лекар. Салинас је открио да су сензације јаче када га нешто изненади или када му је особа коју посматра физички слична. Зато је почео да се припрема за такве ситуације. „Усредсредио сам се на то да гледам рукав или крагну пацијента, или на то да се укотвим у свом телу", каже он. Али такође је открио да му „хиперемпатија" помаже при лечењу пацијената. Готово одмах би знао да ли су жедни или их нешто боли, примећујући и најмање покрете лица или тела. „Заиста ми је стало да се моји пацијенти добро осећају, зато што се у том тренутку и ја добро осећам", тврди он. „Пацијенти се током боравка у болници могу осећати веома усамљено и много значи то што можемо да делимо исти простор." Салинас је дипломирао медицину у Мајамију Истраживање синестезије било је још у повоју 2007. када је Салинас посетио водећег стручњака, неуролога, како би се подвргао тестовима. Речено му је да то што осећа додир када види да је неко други додирнут представља новооткривени облик синестезије назван додир у огледалу. То стање погађа 1,6% популације, према студијама Мајкла Банисија. Салинас је такође открио да његова рођена сестра доживљава нека слова као боје, док његови мајка и брат имају нека искуства додира у огледалу. Научници данас сматрају да смо сви рођени са синестезијом. Према скорашњим студијама, бебе повезују разне облике са разним бојама. То мешање чула смањује се, међутим, код већине људи како наш мозак одбацује непотребне везе у процесу познатом као „поткресивање". „Једна хипотеза каже да људи са синестезијом имају дефект при поткресивању, те да стога остају са вишком веза", тврди Салинас. Салинасу, који сада ради као неуролог при Медицинском факултету на Харварду и у Општој болници Масачусетс у Бостону, сада је лакше да говори о својим искуствима, пошто је истраживање ових појава узело маха. „Раније сте ризиковали да вас посматрају као чудака, неког ко се разликује или лажова. Сада могу да се браним тиме што је посреди нешто стварно", каже он. Пристао је да га интервјуише уметница Дарија Мартин, која је о огледалу синестезији направила видео-инсталацију за музеј у Лондону. „Сматрамо да људи имају пет чула: слух, вид, мирис, укус и додир. Осим ових, постоји још неколико чула која су научници регистровали, међу којима су бол и температура", тврди Мартинова. „Синестезија може да пређе сваку од тих граница." Приказивање филма Мартинова је снимила два филма који се баве перцепцијом кроз огледало синестезију. Интервјуисала је велики број особа са овим симптомом и упознала је Салинаса са једном од њих - Фионом Торанс из Ливерпула. „Наша искуства су изненађујуће слична, мада њу, чини се, више потресају нека физичка искуства", тврди Салинас. „Десила се, на пример, несрећа док је седела у аутомобилу, неко је недалеко од ње ударен и искуство у огледалу је било толико физички снажно да се од тога онесвестила." Салинас каже да синестетичари, пошто се сретну и установе које све симптоме деле, добију „већи осећај нормалности". Он се, међутим, залаже за то да синестезију не треба посматрати као поремеђај. „Не видим је ни као нешто добро, ни као нешто лоше, јер може да буде и једно и друго", каже он. „Не могу да замислим свој живот без синестезије. Без ње не бих био ово што сам сада."