Америка, расизам и људска права: Култура отказивања - две речи које су запалиле Америку
Америчком председнику забрањене су друштвене мреже. Дугогодишњи национални научни извештач срамотно даје оставку пошто је поновио расну псовку.
Школски округ са зграда уклања имена познатих Американаца. Конгресменка је кажњена због ширења теорија завере. Свака од ових епизода цитирана је као доказ „културе отказивања" - идеје да ревносни активисти, углавном левице, настоје да сузбију фаворизовано слободно изражавање трајним срамоћењем и протеривањем појединаца за које се сматра да су преступили. Само прошле недеље, правни тим Доналда Трампа његово је суђење за опозив назвао „уставном културом поништавања". Дизни је прекинуо везе са глумицом Ђином Карано која тумачи популарног лика у серији Ратови звезда „Мандалоријанац". Разлог за овакву одлуку су наводно запаљиве објаве на друштвеним мрежама о ношењу маски и америчким изборима. Чини се да национални медији имају сталну понуду нових извора праведног негодовања за обе стране расправе о култури отказивања. Последице „поништавања" доводе до губитка пријатеља и друштвених веза, прекида запослења или пословних прилика, као и ускраћивања приступа платформи са које се могу делити провокативни ставови. Понекад је у центру пажње беса јавна личност. Некад се на удару нађе обичан човек чији су поступци дистрибуирани на друштвеним мрежама. У оба случаја одговор може бити приближно жесток. „Култура поништавања" често не прави разлику. „Термин се хаотично примењује на инциденте, како на мрежи, тако и ван ње, који се крећу од осветничке правде до непријатељске расправе, па све до ухођења, застрашивања и узнемиравања", пише Лигаја Мишан у Њујорк Тајмсу. „Они који прихвате идеју поништавања траже више од извињења и повлачења, иако није увек јасно да ли је циљ исправити одређену грешку или исправити неравнотежу моћи." Погледајмо ближе те примере. Твитер изгнанство Доналда Трампа Истраживање пејзажа, међутим, мора почети на врху, с тим што ће један од најмоћнијих људи на свету бити приморан на задатак. Деветог јануара, само три дана пошто је Доналд Трамп одржао говор на митингу присталицама које су неколико сати касније упале у амерички Капитол, компанија Твитер трајно је забранила његов налог на овој страници. Пошто је рекао да је тај потез исправна одлука, извршни директор Твитера Џек Дорси признао је да би она могла бити и опасна за слободу изражавања. Генерални директор Твитера Џек Дорси бранио је одлуку о забрани налога Доналда Трампа „Ако треба предузети ове радње, фрагментира се јавни разговор", написао је у низу твитова. „Они нас деле, ограничавају могућност разјашњења, искупљења и учења. Стварају преседан за који сматрам да је опасан: моћ коју појединац или корпорација има над делом глобалног јавног разговора." Одговор Трампових присталица је, међутим, био брз и пун љутње. Трампов саветник Џејсон Милер рекао је да „велика технологија" покушава да поништи седамдесет четири милиона Американаца који су гласали за Трампа 2020. Ако председник Сједињених Држава може бити поништен - говориле су његове присталице, и изричито и имплицитно - какве шансе имате онда у пловидби опасним водама савременог друштва? 'Намера' писца Њујорк Тајмса Иако неки конзервативци овај покрет карактеришу као покушај либералних медија да оштете истакнуте републиканце попут Трампа, његове мете нису увек политичке личности - или конзервативци. Репортер Њујорк Тајмса Доналд Мекнил био је новинар четрдесет четири године и преузео је посебно истакнуту улогу 2020. као стручњак за катастрофално глобално ширење Ковида-19. Прошлог месеца је објавио да напушта то место због, како је назвао, „изванредно лошег расуђивања." Током путовања са ученицима тинејџерима у Перуу 2019, рекао је, поновио је расну псовку током разговора о томе да ли је дванаестогодишњака требало суспендовати из школе због употребе те речи. „Првобитно сам мислио да се контекст у којем сам користио ову ружну реч може бранити", написао је. „Сад схватам да не може. То је дубоко увредљиво и рањавајуће." Извршни уредник Њујорк Тајмса Дин Бакет испрва је само интерно дисциплиновао Мекнила за инцидент. После притиска родитеља ученика - који су тврдили да је Мекнил имао и друге лоше коментаре о црним тинејџерима - и писма запослених у Њујорк Тајмсу који су тражили раскид уговора, рекао је да поздравља оставку и да лист не толерише расистички језик „без обзира на намеру". То је понукало аутора Глена Гринвалда да оштро критикује оно што је видео као „намера је небитна" стандард за забрањене речи. „Главно правило либералних медијских кругова и те политике је да сте слободни да оптужите било кога ко одступа од те ортодоксије за било какву врсту фанатизма која вам лежерно прође кроз главу", написао је. „Само их оцрните као расисте, мизогинисте, хомофобе, трансфобе итд. Без имало потребе за доказима - и то ће се сматрати потпуно прихватљивим." Као што је често случај са оваквим контроверзама које привлаче наслове, у причи је може да буде више тога него што је прво првобитно речено. Није црно-бело, а стварни људи - са свом сложеном комбинацијом стварних мана и врлина - укључени су у то. У одређеном тренутку, детаљи контроверзе постају споредни у односу на дебату која из ње произлази. На пример, за Гринвалда је епизода Њујорк Тајмса једноставно нови доказ да су у игри две врсте стандарда - један за људе који воде контроверзни говор и оне који износе оптужбе. Танак лед Марџори Тејлор Грин Раније ове године, једна чланица Конгреса била је та чији је контроверзни говор дошао у облику оптужби. Марџори Тејлор Грин оптужена је за трговину теоријама завере - о демократама, о верским мањинама и о догађајима попут пуцњаве у школама и шумских пожара. Убрзо пре него што су демократе и 11 републиканаца у Представничком дому изгласали уклањање Гринове са задатака у конгресном одбору због претходних контроверзних изјава, конгресмен Џим Џордан је упозорио: „Нико не одобрава примедбе које је изнела", рекао је Џордан због очигледне подршке Грин насиљу усмереном на демократске лидере и сугестије да су пуцњаве у елитним школама извели активисти против оружја. „То није питање. Питање је кад ово једном почне, реците ми где се завршава. Ко је следећи?" Џордан је пружио сличну одбрану током Трамповог гласања за опозив у јануару. Тврдио је да би покушај левице да казни конзервативне политичаре због њиховог говора неизбежно довео до окружења у коме су и просечни Американци у опасности. „Култура поништавања не иде само на конзервативце и републиканце", рекао је он. „То се неће само зауставити. Доћи ће по све нас. То је застрашујуће." „Да ли постоји буквално ограничење онога што политичар може рећи без последица? "он пита. „А ако је одговор да неке границе постоје, питање тада постаје још јасније: зашто су Џордан и његове крајње десне кохорте уверене да радикализам Грин није отишао предалеко?" У средишту расправе о „култури отказивања и поништавања" је деловање и последица. Када речи заслужују казну? И какав облик - и трајност - има та казна? Више нема средње школе Абрахама Линколна Настојање за одговорношћу - или поништавањем - није ограничено на недавне речи, па чак ни на људе који су живели у прошлом веку. У јануару је Образовни одбор у Сан Франциску изгласао, са шест гласова према један, преименовање четрдесет четири државне школе као начин за „уклањање расизма и културе надмоћи белаца", како је то описала председница Габријела Лопез. Зграде назване по историјским личностима као што су Абрахам Линколн, Џорџ Вашингтон и Пол Ревер, као и по савременим личностима, попут сенаторке из Калифорније Дајен Фејнстајн, одређене су за ребрендирање. У интервјуу Ајзака Чотинера за Њујоркер, Лопез је бранила одлуке - од којих су неке засноване на сумњивој историји - као питање вредности заједнице. Рекла је да је Линколн доносио политичке одлуке којима су се, на пример, злостављали амерички Индијанци, али било је и више од тога. „Линколн не одлази, али наш школски округ користи прилику да истакне некога другог, некога ко обично није признат, али је допринео напретку људи друге боје коже или напретку заједнице у Сан Франциску", истакла је. То није зауставило бурне реакције и контроверзе коју је изазвала акција одбора. Градоначелник Сан Франциска Лондон Брид, демократа, рекао је да је гласање дошло у лошем тренутку, с обзиром на изазове са којима се суочавају школе током пандемије корона вируса. Аутор Гери Камија, пишући у часопису Атлантик, рекао је да је одлука одбора још један пример „прогресивне културне цензуре". „Могућност да процењивање историјских догађаја према стандардима садашњости буде неодржива и етички сумњива, очигледно, није пала на памет одбору", написао је он. „Нити је одбор одлучио да ће велика достигнућа Линколна, Вашингтона или Џеферсона можда само надмашити њихове недостатке". Једно од упозорења за које лобирају они који се залажу против „културе поништавања" јесте да она на крају неће знати границе. Сви живи и мртви биће подложни суђењу према савременим стандардима данашњице - стандардима који се могу мењати према политичком хиру. Слобода говора и одговорност Отворено писмо 153 јавне личности објављено у часопису Харперс Викли прошлог јула, у јеку протеста „Црни животи су важни", упозорава на „силе нелибералности" чија би „цензурна" природа угрозила слободну и отворену расправу о идејама. „Ограничење расправе, било од репресивне владе или нетолерантног друштва, увек наноси штету онима којима недостаје моћ и чини све мање способним за демократско учешће", пишу у писму потписници попут ЈК Ролинг, Малколма Гледвела и Ноама Чомског. „Начин на који се могу победити лоше идеје је кроз разоткривање, расправу и убеђивање, а не кроз покушај да се ућуткају или жељом да нестану". Конзервативци су се брзо ухватили за тај термин као политичку палицу коју користе против либерала кад год се суоче са политичким недаћама. „Ово је левица која жели да поништи све оне које не одобравају", рекао је републикански сенатор Џош Холи из Мизурија. Он је навео „културу отказивања" као разлог због којег су издавачи Сајмон & Шустер раскинули уговор о његовој књизи након што је подржао изазове оне који оспоравају изборну победу Џоа Бајдена. „Борићу се против ове културе поништавања свим оним што имам." Одговор левице је, међутим, био да постоји разлика између поништавања некога и позивања на одговорност за своје поступке. Да је слобода говора заштићена од мешања владе, али да њена злоупотреба има последице у друштву. Паркер Мелој из либералне посматрачке групе „Медијска питања за Америку" каже да се многи конзервативни аргументи против „културе отказивања" напуштају када се стране промене и када се либералне речи или поступци сматрају неприкладним. Она примећује да је Холи, на пример, прославио притисак да компаније са кредитним картицама престану да послују са веб страницом за одрасле Порнхаб. „У реду је веровати да су друштвене или професионалне последице за ствари које су изречене или учињене или преоштре или недовољно оштре", пише она. „Иу реду је бити забринут због превеликих технолошких компанија попут Фејсбука или Твитера у свету, али коришћење оквира 'културе поништавања' за постизање ових циљева увек ће се показати лењим и кукавичким". Погледајте видео о расизму у Берлинском балету Расизам у балету у Берлину: „Не дајем теби вео, јер је бео, а ти си црна" Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk