Шта су чињенице а шта фикција кад радите као британски шпијун?
Како стварно изгледа радити као шпијун? Да ли се све своди на вожњу астон мартином, међународна путовања и маскирање?
Да ли је живот у тајној служби један велики филм о Џејмсу Бонду? Шест шпијуна из три британске обавештајне службе - МИ5, GCHQ и МИ6 - говорили су за Радио 5 Лајв о томе како изгледа радити као шпијун у Великој Британији. Сво шесторо користили су лажна имена. Радити за МИ6 - страну обавештајну службу - исто је што и бити Џејмс Бонд Није. Није чак ни близу. „Често чујемо то поређење", каже Кејт, која ради за МИ6 - илити Тајну обавештајну службу - већ 10 година. „Очигледно се нама то допада, јер је прилично гламурозно. Не, немамо прилику да возимо астон мартин, глисер или било какво друго атрактивно превозно средство. Много ћете нас чешће видети у аутобусу или подземној железници него у нечем таквом." Џон је провео 15 година са МИ6, укључујући и рад у иностранству. „Ти митови о ношењу оружја и испијању мартинија просто не стоје", каже он. Али постоји један аспект који су филмови потрефили. „Ми заиста имамо Кјуа. Кју заиста постоји", каже он, мислећи на шефа одељења за експерименте и развој у филмовима о Бонду. „Имамо бриљантне технологе и они нас опскрбљују свакаквим играчкама које користимо терену. Само што су наше стварчице боље од Бондових." Заиста, заиста је тешко добити посао шпијуна. И да и не. Џо, која ради за МИ5 и бави се регрутацијом, каже да процес провере обично траје „између шест и девет месеци". „Веома је наметљив", додаје она, „али имамо врло умешну групу официра за проверу који нам олакшавају посао." Амиша се придружила МИ5 - или Тајној служби, како се званично зове - пре две године. „Заправо су на мене деловали веома терапеутски", објашњава она говорећи о интервјуима у трајању од три до осам сати са којима се суочавају нови регрути пред „официром за проверу". „Не труде се да вас улове у грешци", каже она. Не можете да се запослите ако сте узимали дрогу GCHQ Штаб GCHQ у Челтенхаму Није изричито одрично. „Све зависи од случаја до случаја", каже Џо. „Ако сте пушили дрогу на журки кад сте имали шеснаест година, то вам неће нужно онемогућити да се придружите нашој организацији. Али, наравно, једном кад се придружите, не смете да узимате дрогу." Свих шест шпијуна са којима смо разговарали рекли су нам да су тестирани на дрогу у склопу процеса провере личности. А тест често подразумева узимање узорка косе. Како се јужнокорејски шпијун убацио у елиту Северне Кореје Лили, која ради за GCHQ - владину агенцију за прислушкивање и сајбер-безбедност - каже да ју је тај процес довео у поприличну непријатност. „Потпуно сам заборавила да ми је рађен тај тест. Наредне недеље сам ишла код фризера. Мој фризер је веома причљив и шишао ми је косу. А онда је одједном, усред приче и рада, ускликнуо од шока и ужаса. „Ја сам му рекла: 'Ох. Све је у реду. Да ли си управо налетео на део с краћом косом?' У том тренутку је помислио да ми је случајно отфикарио репове. Ја сам му рекла: 'Све је у реду. Знам да је то тамо и ниси ти то урадио.'" Не смете да кажете ником живом чиме се бавите Том Хидлстон у ТВ адаптацији Ноћног менаџера Џона Ле Кареа Смете. Али морате добро да размислите о томе коме ћете то рећи. „Савет који у МИ5 обично дајемо људима", каже Џо, „гласи да смете рећи блиским члановима породице или неком блиском пријатељу." Џон каже да је одмах одлучио да каже неким члановима породице да се пријавио за посао у МИ6. „Рекао сам родитељима прилично брзо. Мој тата се одмах попео на спрат, донео ми читаву колекцију романа Џона Ле Кареа и рекао: 'Боље прочитај ово пре него што одеш на интервју за тај посао.' То је, у најбољем случају, било само напола од помоћи." Како се јужнокорејски шпијун убацио у елиту Северне Кореје „Одлучио сам да дуго ништа не говорим брату, јер нисам желео да га оптерећујем том информацијом. Нисам желео да се осећа као да мора да ме заштити." Џо додаје: „Рекла сам садашњем мужу након што смо се забављали већ неких шест месеци, што је био један веома занимљив разговор." Већина људи каже да ради у „државној служби" или напросто избегне одговор на то питање. Џо каже да неки кандидати који желе у МИ5 долазе са неким веома чудним идејама. „Неко ме је питао: 'Да ли морам да носим своју одећу на посао?' И: 'Да ли се маскирам за посао?'" „Али мислим да ми је омиљено кад је неко рекао: 'Да ли морам да раскинем с девојком да бих радио овде? Јер ако морам - хоћу'." Шпијуни не зову себе шпијунима Штаб МИ6 у центру Лондона Заправо зову. Само немају често прилике да то и изговоре. Џо каже: „Зато што не говоримо људима чиме се бавимо или за кога радимо, не бисмо то никад изговорили наглас. И зато је стварно чудно кад се каже наглас." Џон из МИ6 каже да је задовољан речју шпијун: „Ја заиста о себи мислим као о шпијуну… то нам је посао, ту смо да се бавимо шпијунажом, радимо то зарад доброг циља, радимо то да би наша земља била безбедна и напредна, али ја се заиста у изричитој мери идентификујем као шпијун." „То зна неких петоро људи у мом животу, ви сте сада шести." Кејт, која ради са Џоном, слаже се с тим. „Мислим да морате то напросто да прихватите." Она додаје: „Ми радимо са тајнама, то нам је посао, тиме се бавимо." То је веома озбиљан посао, нема места за забаву Све три безбедносне агенције су љубитељи канцеларијског надметања у кувању Е, па то зависи од ваше дефиниције забаве. Џон открива да МИ6 одржава годишње такмичење у пантомими, које описује као „урнебесно". „Има врло мало ствари у којима исказујемо такмичарски дух", каже он. Али кад ипак дође до некаквог надметања, он каже да се оно испољава у стварима као што су „ко је освојио такмичење у аматерском кувању". Диа - која за GCHQ ради 10 година - каже: „Држимо такмичење у аматерском кувању - то је велика ствар." Амиша из МИ5 додаје: „И ми исто." Запослићете се само ако сте ишли на Оксбриџ и зовете се Руперт МИ5, GCHQ и МИ6 нису пуни дипломаца са Оксбриџа, тврде из ове три службе Не баш. Бар неколико шпијуна од ових шест са којима смо разговарали ишли су на Оксфорд или Кембриџ, а зато што су користили лажна имена, могуће је да се зову Руперт. Диа, међутим, каже да то није искључиво мушки клуб бивших ученика приватних школа. „То је један од великих митова", каже она. „Нисам ишла на Оксбриџ и имамо људе који су ишли у државне школе, који нису ишли на факултете, али то не значи да они не могу да допринесу нечим другим." Све три агенције су и те како вољне да регрутују људе из различитих етничких и друштвених група, нарочито након што су биле критиковане због одсуства диверзитета у скупштинском извештају почетком године. Џо каже да се „остварује напредак", али да „мора још много тога да се уради". „Не постоји само 'одређени тип особе' који може да дође и ради за нас", додаје она. „Дакле, ако седите сами са собом и мислите 'не би ме ни примили' или 'нисам њихов тип', једино што можемо да вам поручимо јесте: 'Пријави се и види како ћеш проћи'." Са вама је изузетно тешко ступити у контакт И да и не. Иако је истина да посетиоци у МИ5 морају да оставе мобилне телефоне код обезбеђења на вратима, особље није потпуно одсечено од комуникација. Нарочито ако имају децу. „Имамо паметну технологију преко које школе могу да ступе у контакт с нама", каже Лили, која је иначе и родитељ. Џо, која је такође мајка, додаје: „Никад нисмо у ситуацији у којој школа не може да вас контактира ако је вашем детету позлило. Мислим да не бих могла да долазим на посао да ми је дете болесно а да не могу да ме контактирају." А што се тиче онога да су мобилни телефони забрањени? Џо каже: „Заправо је прилично лепо немати мобилни телефон све време уз себе. Навикнете се." Шпијуни не воле да гледају 'нереалне' шпијунске серије Амиша је рекла да је "веома уживала" у ТВ серији са ББЦ Три Убити Ив Не ако је судити по нашој групи шпијуна. Сви су гледали серију Џеда Меркјурија на ББЦ Један Телохранитељ. „Заиста сам уживала", каже Кејт. „Забавно је. То је разбибрига. Зато је толико популарна." „Наравно, интригантна је зато што се бави организацијама које нису нашироко познате, у томе је део чари, али мислим да не могу превише да им замерим на нетачностима, којих има превише да бих их објашњавала овде." Једна друга скорашња серија са ББЦ Три, Убити Ив, која се бави шпијунима у служби МИ5 и МИ6, била је једнако популарна. „Заиста сам уживала у њој", каже Амиша. „Мислим да је глума била изузетна. Али да, постоје тренуци кад просто пожелите да разбијете ТВ екран и повичете: 'Не, то није истина!'"