Деца и породица: „Као бебу су ме пронашли умотаног у мајчин капут - али ко сам ја“
Тони Меј је имао само неколико недеља када је остављен покрај реке Темзе у Лондону, усред Другог светског рата. Дуже од седамдесет година није знао ко су му родитељи. А онда је детектив за ДНК разоткрио истину о његовој прошлости.
Неколико дана пре Божића, 1942. године, мушка беба је донета у полицијску станицу близу Вестминстерске палате у Лондону. Пронашли су је умотану у светлоплави женски капут на Викторијином насипу, путу дуж ког се нижу стабла и повремене клупе, и који се протеже северном обалом Темзе. Процењено је да је дечак стар око једног месеца и додељен му је рођендан, пошто се нико није појавио да га тражи. Такође му је требало и име. У то време је обичај био да се искористи место на ком је дете пронађено - тако да је он постао Виктор Бенкс. „Одувек сам се питао ко су они, знате. И зашто су ме напустили, мислим да је то основно питање." Тони Меј седи у старој наслоњачи у свом стану у Сент Олбансу, северно од Лондона. На сточићу крај њега лежи гомила џез дискова, а на зидовима су фотографије трубача. „Некад сам водио клуб у џез крају", каже он. „Свирали су нам музичари који су наступали у Рони Скоту." Тони је у седамдесетим. Иако се креће обазриво по стану, глас му је снажан. Показује ми једну од слика на претрпаном камину. „Моји мама и тата, Артур и Ајви, нису имали браће и сестара, тако да смо њихове пријатеље називали стричевима и теткама. Били су дивни према мени." Тај пар усвојио је Виктора Бенкса док је био беба, 1944. године, и променио му име у Тони Меј. Затим су усвојили малу девојчицу по имену Еленор, која је постала Тонијева сестра. Тони се сећа да су му рекли да је усвојен када је имао око седам година. „Није то било ништа страшно. Али сећам се да је моја сестра ишла наоколо и свима говорила да смо усвојени, е тога сам се много стидео." Док је одрастао, Тони се посебно везао за оца. „Мој тата је био веома бистар, али иако се много занимао за спорт, у томе уопште није био добар. Када је схватио да мени то иде, сваке вечери је мене и мог пријатеља Мика тренирао крикет". „Дошао би кући из банке - могу да га видим сад са његовим шеширом и кишобраном - и сишао би у врт да нам помогне. А водио ме је и да гледам велике спортске догађаје на стадиону Вајт сити у Лондону". „Постао сам добар играч крикета и школски спортиста, због тога што је веровао у мене. А кад сте усвојени, потребно вам је да други верују у вас." Тонијеви родитељи су ретко причали о томе. „Сећам се да је, док сам био тинејџер, тата покуцао на врата моје собе и питао ме какву то музику слушам", каже Тони. „Био је то Џон Колтрејн на тенор саксофону, свирао је баладе. Тата је рекао: 'Да ли пушташ ту тужну музику зато што си усвојен?', а ја сам одговорио: 'Не тата, ово је музика светске класе која се слуша свугде'. „Он је рекао: 'О, онда у реду'. И то је било то, више о томе није било приче." Тони је тек на дан венчања, у 23. години, сазнао да су га пронашли као бебу. „Тата ми је пришао након церемоније", каже он. „Рекао ми је да ће ме, када се вратим с меденог месеца, чекати коверта са резултатима тестова и потврдом о усвојењу". „Рекао је: 'На њој се налази реч коју можда не знаш, нахоче. Чисто да знаш'. Дуго нисам схватао шта то значи. Тек сам много касније схватио да сам био напуштен." Тони се посветио банкарству, попут оца, а затим је отишао у војску. И он има двоје деце. Када се осврне на прошлост, пита се да ли је то што није знао своје порекло утицало на њега, упркос ономе што је рекао оцу о музици коју је тог дана слушао. „Много сам се бринуо да ће нешто поћи по злу и улагао сам додатни труд да све буде како ваља. То значи да сам знао да ће ревизори, кад се појаве на послу, пронаћи све чисто и уредно. „Иако се лако смејем, шалим и зевзечим, нисам тактилна особа. Рекао бих да емоције у великој мери задржавам за себе. Али зато душу умем да исплачем док гледам рагби утакмицу." Тек после смрти усвојитеља, Тони је био спреман да истражи своје порекло. Прво се обратио Лондонском архиву, где је са чуђењем открио да му није дозвољено да прегледа документацију о усвојењу. Правила су у то време захтевала да социјални радник у његово име оде тамо и направи писане белешке. Из досијеа се видело да је, након што су га 19. децембра 1942. пронашли на Викторијином насипу, одведен у стару полицијску станицу Кенон роу, близу Вестминстерског моста - али нигде није било наведено ко га је пронашао и у које доба дана. Пoшто је прегледан у болници у Челзију, преместили су га у обданиште Изни у Веру, у Хертфордширу, што даље од могућег бомбардовања. Мали Виктор се први пут срео с Артуром и Ајви Меј у Изнију. Пре него што им је било дозвољено да га усвоје, старали су се о њему годину дана и Тони је видно потресен док чита извештај о стању детета из тог времена. „Датум посете: 5. новембар 1943. Да ли је дете добро збринуто? Одговор гласи: 'Она све своје време посвећује беби и он добро реагује на индивидуалну негу и почиње да се занима за људе и предмете.' Да ли су подносиоци захтева задовољни дететом? 'Веома су задовољни и одушевљени што имају своју бебу.'" „То је прелепо", каже Тони, тапкајући прстом по столу како би то нагласио. Писма из Тонијевог досијеа откривају да су се Мејеви обраћали властима како би сазнали нешто више о његовој прошлости. Одговор је био коначан - извршена је исцрпна истрага у циљу проналажења родитеља, али напори нису уродили плодом. Доспевши у ћорсокак, Тони је своју причу изнео у медије, у нади да би неко могао нечег да се сети. Средином деведесетих појављивао се на радију, телевизији и у новинама. Неке медицинске сестре које су током рата радиле у обданишту Изни су се јавиле, али Тони није сазнао ништа о околностима свог рођења. „Одустао сам. Помислио сам: 'Нико не може да учини више од овога, тако да је то - то'", каже он. А онда се, пре четири године, придружио групи за нахочад на Фејсбуку. Ту су размењивали приче о својим животима и теорије о томе зашто су напуштени. Тони је помислио да би могао бити резултат везе између Британке и америчког војника. Процењује се да је око 22.000 такве деце рођено између 1942. и 1945. „Пронашли су ме у Лондону, а знам да је то подручје на ком су се такве ствари догађале", каже он. Своју теорију је изнео другима из групе на Фејсбуку, и тај потез му је променио живот. Његову објаву је видела Џулија Бел, генетички генеалог која помоћу ДНК проналази америчке војнике, очеве деце зачете током Другог светског рата. Џулијин први успех је тај што је открила који је војник био њен деда. „Моја мајка је то жарко желела да сазна. Њен отац је умро 2009, али имала је петоро браће и сестара, који су живели широм САД. Шаљу јој поклоне за рођендан." Џулију је лично искуство навело да се позабави другим случајевима војника, али сада је трагала за новим изазовом. „Случајеви са америчким војницима у иностранству су ми постали сувише једноставни. Сва та деца су знала ко су им мајке, само нису познавала очеве. Помислила сам: 'Како би било поклонити податке о пореклу некоме ко не зна ниједну од те две стране?'" Када је почела да прегледа случајеве нахочади наишла је на Тонијеву објаву на Фејсбуку, тако да му се представила и понудила бесплатну помоћ. „Рекао сам себи, што да не?", каже Тони. „Знате, покушао сам све, па ако желите, слободно пробајте и ви. Нисам веровао да ће имати успеха. Како би и имала на основу тако мало информација?" А био је у праву кад је тврдио да је случај тежак; заправо, био је то најтежи случај с којим се Џулија ухватила у коштац. Џулија је прво претражила новинске архиве и тамо је пронашла мали чланак од 20. децембра 1942. у ком се извештава о томе да су пронашли Тонија. Писало је: „Плавооки дечак, стар четири недеље, умотан у светлоплаву јакну, део женског костима, пронађен је напуштен на Насипу." Џулија се питала да је то, можда, знак да је Тони остављен у журби, те да цела ствар није била планирана. После тога се окренула ДНК, која је, по њеном мишљењу, могла да помогне у решавању Тонијевог случаја. Било је то 2016, када је дошло до знатног пораста броја људи у САД и Уједињеном Краљевству који су се служили ДНК тестовима како би открили породичну прошлост. Први корак је био да пошаље узорке Тонијеве пљувачке једној од приватних компанија које нуде проверу поклапања ДНК са осталим клијентима из своје базе података. Количина ДНК коју делимо са другима мери се у центиморганима. Број се креће од једноцифреног, код далеких рођака, до 3,400 центиморгана, код родитеља и детета. Тест је показао да би жена по имену Дебора, из Торонта, могла бити Тонијева рођака, треће колено, судећи по количини заједничке ДНК. Али ова обећавајућа веза била је ћорсокак. Џулија је схватила да је Дебора највероватније повезана с Тонијем по очевој страни, а Дебора је тврдила да не знала ко јој је био отац. Након Деборе, Тонијева најближа родбина била је Џун, четврто колено, из Шкотске. То је значило да с Тонијем највероватније дели претке који су живели некад у деветнаестом веку. „Џун је поседовала детаљније породично стабло и била је вољна да га подели са мном", каже Џулија. Како би сазнала који пар предака Тони и Џун деле, Џулија је истражила базе података компанија које се баве тестовима поклапања ДНК и пронашла некога ко је био рођак из истог колена и Тонију и Џун. „То се зове триангулација", објашњава Џулија. „Пронашла сам пар предака који су живели шездесетих година деветнаестог века и који су били заједнички за све три особе. Затим сам направила мапу са свим могућим линијама потомака, са свим браковима и свим рођењима. „Потражила сам људе даље дуж тих линија, живе потомке, и замолила их да ураде ДНК тест. Сваки пут сам проналазила све ближа поклапања, што ми је помагало и усмеравало ме, примицало ме циљу." Кад помиње ближа поклапања, Џулија мисли на рођаке ближе Тонију на његовом породичном стаблу, оне који деле већу количину ДНК с њим. Најчешћи ДНК тест проверава пар хромозома наслеђених од сваког од родитеља (осим пара полних хромозома), али Џулија је такође Тонија подвргла тесту који испитује митохондријалну ДНК, која се преноси с мајке на дете преко јајне ћелије. Тај тест је наговестио снажну везу с мајчине стране са Ланаркширом, у средишњим шкотским низијама. ДНК тестирање Свака ћелија у нашем телу садржи молекуле ДНК, спаковане у структуре назване хромозоми, које садрже упутства потребна за развој тела, преживљавање и размножавање. Најчешћи ДНК тест бави се хромозомима из језгра ћелије, а посебно онима наслеђеним од оба родитеља (22 „аутосомална" пара хромозома). Тест упоређује вас са сваким у бази података ко с вама дели директног претка, досежући до око седам генерација уназад. Код мушкараца је такође могуће тестирати Y хромозом, који се преноси с оца на сина и помаже нам да идентификујемо очеву линију. Мајчина линија се може проверити тестирањем ДНК у митохондријама - ћелијским органелама задуженим за стварање ћелијске енергије. Та ДНК се преноси с мајке на ћерку у јајној ћелији. Био је то спор и напоран посао, али преткрај 2018. године Џулија је идентификовала пар за који је сматрала да би могли бити Тонијеви бака и деда с мајчине стране, и који су живели у Киркалдију, северно од Единбурга. Њихов син је живео у Шкотској, звао се Бил, био је у својим деведесетим и није желео да се подвргне тестирању. Међутим, Билова ћерка Кетлин је пристала када је чула Тонијеву причу. Резултати су показали да је Кетлин готово сигурно његова прва рођака. „Највероватније је да је Тонијева мајка била Билова сестра", каже Џулија. „Бил је имао сестру по имену Мери, која је умрла 1988. године. Мери је имала двоје деце - сина Питера, који је умро 2006, али и ћерку Шину, која је и даље жива." Након дугог премишљања, Шина је пристала да се сретне с Џулијом. „То се десило у јануару 2019", каже Шина док седи прекопута мене у свом стакленику у Кетерингу, у Нортхемптонширу. „Моја рођака Кетлин ми је објаснила ко су Џулија и тај човек који тражи своје родитеље. Помислила сам да тај Тони, ко год био, заслужује да пронађе породицу, али ми није било јасно какве ја имам везе с тим. „Дошла је и рекла је: 'Осамдесет посто сам сигурна да је ваша мама и Тонијева мајка.' Остала сам потпуно у чуду, нисам знала ништа о томе! „Помислила сам: 'Како је моја мама могла то да учини?' А затим сам помислила: Како ли јој је било кад је закључила да мора нешто такво да предузме?' Да је само могла да поприча с нама." Шина је пристала да се тестира и тако је потврђено да је она заиста Тонијева полусестра. Џулија је посетила Тонија да му саопшти вести. „Када је дошла, код мене је био један пријатељ и он је све записивао. Требало је све то сварити", каже Тони. „Чудно, али радовао сам се мање него што сам очекивао. Није то оставило тако снажне последице као што сам мислио. Али онда сам чуо да је Шина вољна да се упозна са мном, то је био велики бонус." Шина и њен муж, Џорџ Хејг, живе само неколико сати вожње од Тонија и пристали су да се сретну с њим и Џулијом у хотелу. „То ми је било просто невероватно. Да загрлим ћерку жене која ме је оставила, да је она спремна да се види са мном", каже Тони. „Шина ми је дала албум препун старих породичних фотографија. Било је прелепо. Она је сјајна цура." Шина је одмах приметила нешто познато на Тонију. „Кад је ушао, помислила сам: 'Ево моје мајке како ми се примиче.' Застрашујуће је подсећао на њу. Нисам могла да склоним поглед с њега." С временом је шездесетпетогодишња Шина помогла Тонију да стекне потпунију слику о њиховој мајци. Мери се удала за Шининог оца 1946. и добила је двоје деце. Преселили су се у Родезију, садашњи Зимбабве, када је Шина имала две године. Међутим, вратили су се у Уједињено Краљевство након што је њен отац повређен у саобраћајној несрећи. Никад није изашао из болнице и Мери је сама подизала Питера и Шину. „Имала је тежак живот, али је била добра особа. Учинила би све за другога", каже Шина. „Одавно ми није тако недостајала као ове године." За то време, Џулија је и даље покушавала да пронађе Тонијевог биолошког оца. Открила је да је Мери имала претходни брак, о чему Шина није имала појма. „Џулија нам је рекла да се мајка 1. августа 1942. удала за човека из Киркалдија по имену Џејмс, али да је поднела захтев за развод 1946", каже она. Пошто је Тони рођен крајем новембра или почетком децембра, Џулија је знала да је Мери била у петом месецу трудноће у време венчања. Иако ДНК није назначила посебно снажну шкотску линију с Тонијеве очеве стране, Џулија је одлучила да прати тај траг. Открила је да се Џејмс после развода од Мери оженио и добио ћерку по имену Анита. Када су се обратили Анити и изнели јој Тонијеву причу, њена реакције је све изненадила. „Прво што нам је рекла било је нешто као: 'Хвала богу да је добро'", каже Џулија. Анита тврди да је откриће Тонија коначно разрешило породичну мистерију која ју је мучила већи део живота. „Чула сам делиће те приче, али никад нисам била сигурна да је тачна", каже она. „Имала сам између осам и десет година. Чула сам подигнуте гласове и прислушкивала сам иза врата. Чула сам: 'О, грозно је то што је беба остављена.' То је казала моја мајка, а отац је узвраћао нешто као: 'Ниси била тамо. Било је језиво, била је у ужасном стању и хтела је да скочи с моста, морао сам да је умирим.'" Није јасно да ли је Џејмс знао да је Мери трудна када су се узели, али Анита каже да је њен отац инсистирао на томе да беба није његова. По њеном мишљењу, то је довело до свађе између Џејмса и Мери у Лондону. У то време, Џејмс је био у војсци и служио је на јужној обали. Можда је Мери дошла из Киркалдија са бебом, да га посети? „Претпостављам да је беба због тога остављена", каже Анита. „Мој отац је склонио Меди [Мери] од бебе, како би је смирио, и можда - мислим да се сећам да је мајка рекла нешто као: 'Зар се ниси вратио да провериш да ли је и даље тамо?' Сећам се да је одговорио: 'Наравно да јесам, али беба очито није више била тамо.'" Ово је извештај из друге руке, изнет деценијама касније, али он свеједно сугерише да су Мери и Џејмс имали везе са напуштеном бебом на Викторијином насипу. Чин за који њихова деца мисле да је оставио дубок траг на њихове целокупне животе. Мери је стално говорила ћерки, Шини, да је њен брат Питер био близанац, али да је друга беба рођена мртва. Шинина рођака је недавно признала да је једном приликом питала баку о тој мртворођеној беби. „Моја бака је била присутна на Питеровом рођењу и рекла је да је то чиста глупост, постојала је само једна беба. Тако да сада претпостављамо да је то напросто моја мајка тражила смисао у свему томе", каже Шина. Анита тврди да је њен отац, Џејмс, био одушевљен када је добила три девојчице, а није деловао опушено поред мушких беба. „Много нас је подржавао и помагао. Та црта се уопште није уклапала и мислим да је осећао притисак", каже она. „У ствари, у позним седамдесетим је покушао да одузме себи живот и лечен је од тешке депресије. Мислим да је инцидент са бебом из 1942. носио све те године у себи и осећао је кривицу и срамоту. Мислим да је то допринело покушају самоубиства." И Шина и Анита жале што њихови родитељи нису сазнали да су Тонија пронашли и да је усвојен. Анита се подвргла ДНК тестирању којим је потврђено оно што је њен отац стално тврдио, он није био Тонијев отац. Стога се Џулијина потрага наставила. Претраживала је базе података о ДНК и правила разна породична стабла, служећи се подацима о рођењима, склопљеним браковима и смрти. Сузила је потрагу на две породичне линије из Јоркшира и Хертфордшира. То је значило да отац вероватно није амерички војник, што је Тони у почетку претпостављао. А онда, само неколико месеци пошто је пронашла Тонијеву мајку, Џулија је освојила џекпот у потрази за његовим оцем. Открила је брак из 1906, који је, чинило се, повезивао две породице. Брак је изнедрио сина по имену Ерик. „Пронашла сам човека по имену Ерик Висби и помислила сам да би он могао да буде отац. Обратила сам се живим рођацима, који су ми рекли да је отишао у Аустралију", каже Џулија. „Ерик је умро 2004. и имао је сина по имену Кен, који је умро 2011. Али Кен је имао ћерку по имену Лиса и она је пристала да уради ДНК тест." Лиса живи у Водонги, на граници између Новој Јужног Велса и Викторије. „Гуглала сам име Џулује Бел, како бих се уверила да није посреди превара", каже она преко Скајпа. „Данас не можете бити сигурни. А затим сам помислила: 'Па, неће ништа да шкоди. Пристала сам и она ми је послала тест." Резултати су стигли месец дана касније и у њима је потврђено да је она Тонијева нећака. То је значило да је Џулија у праву, те да је Ерик Висби заиста Тонијев отац. Како је то Џулија извела Почевши 2016. године, Џулија Бел је идентификовала Тонијеве рођаке с мајчине стране, па је преко њих реконструисала тај део породичног стабла, што ју је довело до Мери, Тонијеве мајке, и до Шине, његове живе полусестре, с којом се Џулија срела у јануару 2019. У потрази за Тонијевим оцем, Џулија је установила да је Мерин први муж, Џејмс, био присутан у тренутку када је Тони остављен, али да он није његов отац. Пажњу је тада усмерила на две породице у Јоркширу и Хертфордширу, те на човека по имену Ерик Висби. Ерикова унука, лиса, урадила је ДНК тест у пролеће 2019. и резултати су показали да је она Тонијева нећака, и тиме је случај затворен. Тони је с одушевљењем примио вест да има породицу на другом крају света. „Имам оца који је отишао у Аустралију и сада сам преко интернета разговарао с очевом унуком, која је тамо. То су велики згодици", каже он. Лиса је Тонију испричала мало о његовом оцу. „Ерик је био помало повучен, каткад би повео мог брата, оца и мене на пецање", каже она. Био је сликар и декоратер, и селио се по целој држави Викторија. Након што је његова жена, Лисина бака, умрла, оженио се једном од њених пријатељица. Али како је Ерик Висби, пореклом с југа Енглеске, упознао Мери Хантер из Шкотске? Лиса је посегла за дедином документацијом из рата и открила да је служио у војној административној јединици током Другог светског рата. Године 1942. је био стациониран у Единбургу, 11 миља од Мериног родног места Киркалдија, са друге стране естуара реке Форт. У то време Мери је имала 22 године и живела је с родитељима, док је Ерик имао 35 година, као и жену и сина у Брајтону. Како је, онда, дошло до тог неочекиваног споја? Питали су Мериног брата, Била - који је у међувремену умро у 93. години - да ли се сећа било чега из тог времена. „Сетио се једног старијег типа који би одседао у кући, пошто је он делио собу с њим", каже Шина. „Био је петнаестак година старији од маме и он каже да мисли да је она била у вези с њим. Али се не сећа да је остала трудна, као ни рођења било какве бебе." Шина и Џорџ претпостављају да је Ерик службено смештен у породицу Хантерових, те да је вероватно радио на исплатама радника у фабрици муниције у граду. Али, да ли је Ерик икад сазнао да је Мери затруднела? Лиса долази до непријатног открића. „Позвала сам мајку да јој испричам о Џулији и свему томе, а затим је моја мама причала са Џоном, очевим пријатељем. И Џон је казао како му је тата говорио да мисли да има полубрата, да то предосећа. Не знам како је тата дошао до те информације. Волела бих да је жив, па да га питам о томе." Ерик Висби је отишао из Шкотске 1943, након што је из финансијске службе прешао у обавештајну. Године 1944. био је стациониран у Индији. „Није волео да прича о рату и ми га нисмо испитивали о томе. Његове папире смо пронашли у фиоци", каже Лиса. Шина сматра да се њена мајка нашла у нерешивој ситуацији. „Било да је знао за бебу или не, Ерик је био ожењен и прилично старији од моје маме. А онда је отишао у Аустралију. Мислим да се скроз извукао", каже она. „Љута сам и огорчена што је моја мајка осетила потребу да све то сакрије. Помисао на то кроз шта је пролазила остатак живота потпуно ми слама срце." Тонију су открића помогла да боље разуме зашто је остављен на Насипу. Али каже да никад није кривио мајку због тога што га је напустила. „Волео бих да могу да јој кажем како ми је жао што је то морала да учини", каже он. „Био сам сигуран да ме не би оставила без доброг разлога." Др Мерилин Крошо са Универзитета у Јорку деценијама ради с људима који су усвојени или зачети семеном донора. Она упозорава људе да добро размисле пре него што се одлуче на путовање као што је Тонијево. „Ја у потпуности сматрам да дете има право да сазна одакле потиче", каже она. „Али увек саветујем људе да не срљају у то, да застану и добро размисле. Поразговарајте са партнером о томе. Јесте ли спремни за све новости које ћете можда сазнати? „Нешто ће вас изузетно задовољити, али исто тако можете наићи на биолошке родитеље који одбијају да ступе у контакт с вама. Немате представу о томе шта се дешава у животу људи којима се обраћате. У сваком смислу ступате на непознат терен." Тони каже да ће штошта заувек остати непознато, као рецимо то да ли је рођен у Шкотској или у Лондону, али да је „задовољан оним што сада зна". Његов однос са полусестром је све блискији. Шина и њен муж, Џорџ, упознали су Тонијеву сестру, Еленор, а Тони је отишао на концерт у Лондону на ком је певала Џесика, његова нећака. Тони се сада радује што ће Шину и њену породицу упознати са својом децом и унуцима. „Када ми је Џулија рекла да је добила резултат, остао сам помало у чуду", каже Тони. „Али сада сам упознао моју полусестру, дописивао сам се с нећаком у Аустралији. Драго ми је што ћу упознати сина и ћерку са Шинином породицом. Све то ми је подарило нов живот." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk