„Чернобиљ ме је претворио у сироче, али не дозвољавам да ме то заустави“
На победничком подијуму, Оксана Мастерс је осетила налет поноса када се зачула химна. Није то била њена прва параолимпијска медаља, али јесте била посебна.
Када је освојила сребрну медаљу за крос кантри скијање на Зимским олимпијским играма у Сочију 2014. године, застава Украјине је дигнута за победницу Људмилу Павленко. Мастерс је и сама рођена у Украјини 1989. године, три године после Чернобиљске нуклеарне катастрофе. Рођена је са тешким физичким деформитетима изазваним изложеношћу радијацији. У Сочију се такмичила за Сједињене Државе, земљу у којој је одрасла, као усвојено дете које је одгојила самохрана мајка. То што се такмичење одвијало толико близу земљи у којој је рођена, било јој је мотивација током квалификација за такмичење у Русији. „Био је то на неки начин пун круг. Нисам освојила златну медаљу, али сам се осећала као да јесам", каже она. Оксанин тренутак ће тек доћи. Четири године касније, две од пет медаља које је освојила у Пјонгчангу 2018. године, биле су златне. А ове године ће се такмичити на параолимпијској сцени пети пут - на летњим Параолимпијским играма у Токију. Биће то још једно поглавље невероватне животне приче коју је Оксана поделила са Светским сервисом ББЦ-ја. Прича почиње у украјинском сиротишту које јој је било дом до њене седме године. Оксана са мајком која ју је усвојила Имам лепе и ружне успомене. Сећам се поља сунцокрета. Не знам да ли је то зато што сам била сићушна, али деловали су огромно. Било је ту и дрво шљиве. Пошто нисмо добијали много хране, те шљиве смо крали и скидали семенке са сунцокрета. Кад год видим сунцокрете данас, то је добра успомена, зато што је оно што читате о источноевропским сиротиштима прилично тачно. Дефинитивно се сећам веома, веома оштрог бола у стомаку од непрекидне глади. Одмах по рођењу, дали су ме на усвајање. Рођена сам са шест ножних прстију, у ногама нисам имала главне кости које носе тежину, моја колена су лебдела - ништа их није придржавало. Између прстију на мојим рукама је била мрежица; рођена сам са пет прстију, али без палчева. Немам десни бицепс, недостају ми неки органи. Имам један бубрег и немам глеђ на зубима. Кад сам стигла у Америку, сазнала сам да је радијација једина ствар која може да одстрани глеђ пре рођења. Повезали су то са Чернобиљом зато што нисам била превише далеко од њега и због чињенице да су нивои радијације наставили да расту годинама после експлозије. У селу у ком се налазило сиротиште, била је и електрана која се често кварила. Кад год је радијација била висока, један полицајац би се провезао кроз село и говорио нам да забарикадирамо прозоре и врата, да не излазимо напоље. Управо сам завршила гледање ТВ серије Чернобиљ. Делови су ми били познати. Знала сам да се свашта дешавало иза кулиса током покушаја да се заташкају размере читаве ствари. Тужно је што је то одузело толико живота и домова. Тај део земље више никад неће бити исти. Не желим да кажем да сам била продукт свега тога, да сам настала из нечег ужасног, ствар је у томе да видите потенцијал и могућности - као што је тај да постанете спортиста - уместо да над тим превише лупате главу. Оксана Мастерс Кад сам имала пет година, позвали су ме у директорову канцеларију и рекли: „Имамо да ти покажемо једну слику - ово ће бити твоја нова мама." Кад сам видела њено лице, помислила сам да има најтоплије очи и најтоплији осмех који сам у животу видела. Никад ме пре тога није срела. Донела је одлуку о усвајању само на основу моје фотографије. „Могу ли још једном да видим слику моје маме?", питала бих директора сваки дан. Понекад, кад не бих била добра - зато што сам стално правила проблеме - директор би то искористио против мене. „Не можеш да погледаш слику данас. Била си неваљала. Зато неће доћи, зато што не слушаш", говорио је он. Процес усвајања је трајао две године, па сам почела да верујем у то. Али њена слика ми је помогла да истрајем. Борила се за мене две године, а онда је дошла и видела у каквим условима живим. Кад је ушла у ходник, људи су стругали лед са пода зато што су се радијатори замрзли. Жена која је усвојила Мастерс, професорка са Универзитета у Бафалу у држави Њујорк, знала је да ће лева нога њене ћерке морати да буде ампутирана. Операцији је подвргнута када је имала девет година, након што се преселила у САД. Мастерсина мајка је прихватила ново радно место на Универзитету у Луивилу, у савезној држави Кентаки 2001. године и породица се преселила. Годину дана касније, Мастерс су биле ампутиране обе ноге. У опису фотографије не Инстаграму, Мастерс је написала: Мама, нема речи којима могу да опишем колико те волим и колико си предивна. Ценим ову фотографију много, као и твој осмех и то је све што ми је потребно да бих се осећала целом и вољеном Нисам знала да сам другачија све док нисам стигла у Америку. Тек сам тада схватила да све што доживљавам није баш сасвим нормално. Постављена ми је дијагноза „неразвијеног детета" - практично изгладнелог до смрти. Кад сам напунила осам година, била сам висока 86 центиметара и тешка 16 килограма - то је прилично здрава трогодишњакиња овде у САД! Првих неколико година морала сам да носим одећу за малишане. Сад кад смо старије и можемо да причамо о њеном искуству, свесна сам колико је све то било тешко за моју маму. Самохрани родитељ скоро да није имао шансе да усвоји дете. Морала је да уради гомилу психијатријских тестова током којих су јој постављали питања попут: „Зашто сте сами? Шта није у реду с вама? Где вам је муж?" Нисам била свесна колико човек мора да се помучи да би усвојио дете. Не могу да замислим како се изборила с тим пре него што је допутовала и срела ме по први пут. То показује њену снагу и њено чисто срце. Сваки родитељ који усвоји дете, чист је дар с неба, али моја мама, која је то урадила сама, нешто је сасвим посебно. Она је знала да моја лева нога мора да се одсече - била је петнаестак центиметара краћа - тако да је ампутирана када сам имала девет година. То је било тешко, али је било још теже кад сам имала 13 година и лекари су рекли да не могу да ми спасу десну ногу. Дуго времена нисам била спремна на то, зато што сам знала шта све пропуштам после прве ампутације. Знала сам колико су ствари постале ограничене за мене. Али бол у мојој десној нози је постао неподношљив. „У реду, спремна сам, по једним условом - морам да задржим колено", рекла сам. Многи људи не схватају да нису све ампутације исте. Ваша нога има чланак и колено - два зглоба - тако да нисам желела да ми недостају сва четири зглоба. Рекли су да је то у реду, али непосредно пре него што сам завршила на операционом столу сазнала сам да ће ми ипак ампутирати ногу изнад колена. Била сам толико омамљена да нисам знала шта се дешава, али никад нећу заборавити осећај који сам имала кад сам се пробудила у болници. Покушала сам да устанем, али више нисам могла да се ослоним на ногу и пала сам назад. То је било заиста тешко. Искрено, и даље осећам бес и фрустрацију због тога. Кад се све сабере и одузме, урадили су то да би избегли још неопходних операција у будућности, али било је необично зато што нисам добила прилику да се опростим с том ногом јер нисам знала да ћу остати без ње целе. Оксани су неколико пута оперисане и обе руке. Почела је да тренира адаптивно веслање 2002. године. Освојиће параолимпијску бронзу 2012. године - њену прву медаљу - у партнерству са Робом Џонсом у мешаном дублу у скулу. За Сочи 2014. године, пребацила се на крос канти скијање. Мастерс ће се такмичити у Токију на Параолимпијским играма на лето Прва особа која је поменула Параолимпијаду и међународно такмичење био је Ренди Милс [програмски директор адаптивног веслачког клуба у Луивилу]. Имам веома развијен такмичарски дух, мрзим да губим, и он је то видео. Био ми је потребан само тај физички тренинг да стигнем до следећег нивоа. Потражила сам информације о Параолимпијади 2008. године и помислила: „Ох мој боже, ово је тако кул!" Нисам могла да замислим некога као што сам ја, ко нема обе ноге, како се трка за САД на високом нивоу. Тек сам у Лондону 2012. године схватила: „Ја овде припадам." И онда сам уложила све што имам у то. Пре тих Параолимпијских игара, Мастерс је позирала нага за ЕСПН-ов магазин о људском телу. Много сам се мучила са самопоуздањем као девојчица. Смак света је ако вам коса не изгледа добро или имате бубуљицу на челу на дан сликања у школи, а камоли уколико имате протетичке ноге и руке које је тешко покрити. А онда вам друштво налепи етикету - иако себе не доживљавате тако - „особе с инвалидитетом". То је нешто што вам је наметнуто. Не желим да наредна генерација клинаца одрасте немајући ту особу на коју може да се угледа и којој да тежи. Свако је држао слику Мајкла Џордана на зиду. Зашто не би било нормално да на таквој слици буде неко ко је имао несрећу или је рођен с инвалидитетом? Не желим то да кажем јер то није „инвалидитет". То је само израз који је друштво у целини налепило некоме ко изгледа другачије. Верујем да у нешто поверујеш тек кад то видиш рођеним очима, а што више пута видите Параолимпијаду или параолимпијце, то ће вам нормалније постати. Веома је кул пратити тај развој. Мастерс је освојила бронзану и сребрну медаљу у Сочију 2014. године - обе у крос кантри скијању. Четири године касније у Пјонгјангу, освојила је прво злато. На тим играма, њен партнер Арон Пајк и она постали су четвороструки параолимпијци. Сада се Мастерс пребацила на бициклизам за Токио 2020. године, након што јој је замало измакла медаља у Рију 2016. године. Арон је веома стрпљива особа. Не знам како било ко успева да изађе на крај с мојим хаосом. Почели смо да скијамо заједно у исто време и проводимо читаву зиму заједно, тако да гурамо једно друго током тренинга. Он ме претекне низбрдо, али ја сам у фазону: "Ха-ха, видимо се узбрдо", зато што се ја пењем брже од њега. Не можемо да искључимо то такмичарско дугме. Уколико играмо Монопол, а ви добијате, то неће бити пријатно искуство за вас! Али имати некога као што је Арон је сјајно у данима тренинга, кад проналазите сваки могући разлог да не будете тамо. Баците поглед преко рамена и ту је ваш најбољи пријатељ, ваш партнер, ваш саборац из тима. Он није само сјајан дечко. Он једнако жели да и други људи прођу добро и то дели са читавим тимом. У Токију, главни циљ је да победим и на друмској трци и на хронометар. Имала сам мало времена да се добро припремим за Рио зато што сам и даље проводила време тренирајући нордијско скијање а пребацила сам се на бицикл свега неколико месеци раније. Дефинитивно имам нека недовршена посла која ће ме чекати кад будем стигла у Токио. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk