Јосиф Панчић и оморика: Како је научник открио „ледену лепотицу"
„Србија је ботанички неинтересантна земља."
Јосиф Панчић и његова оморика Ову мисао записао је у 19. веку чувени немачки ботаничар Аугуст Гризебах, током путовања према јужним крајевима Балканског полуострва. „Панчић је то касније аргументовано оповргнуо", објашњава за ББЦ Владимир Стевановић, биолог, ботаничар, еколог, биогеограф и редовни члан Српске академије наука и уметности (САНУ). Осам пута је Панчић запрегом и на брдским коњима прејахао Тару, а десет пута Копаоник док није нашао, његову како ју је звао, „ледену лепотицу" - оморику. Испоставило се да је ова јединствена врста на земљи настала када су изумрли - неки диносауруси. „Панчићева оморика је живи остатак пре леденог доба", напомиње за ББЦ Оливера Поповић, биолошкиња Института за ботанику и Ботаничке баште Јевремовац. Панчић ју је пронашао између Бајине Баште и Вишеграда. Еколог пре екологије и оснивач природњачке биологије у Србији рођен је 17. априла 1814. Савет Вука Караџића и ботаника Србије Жеља младог Јосифа за учењем и образовањем навела је његовог стрица да га из Ријеке пошаље у Високу школу у Загребу да учи филозофију. Ипак, Панчић је био наклоњенији природним наукама, па је после Загреба отишао у Будимпешту и тамо завршио студије медицине. Једна посета Бечу, главном граду тадашње Аустро-угарске, промениће ботанику Србије. „На Панчића је утицао Вук Караџић, са којим се неколико пута сретао у Бечу, када је долазио у Природњачки музеј да детерминише сакупљени материјал", објашњава биолог и члан САНУ-а Владимир Стевановић. „Караџић га је одвратио од идеје да иде у Босну и тамо изучава биљни свет, наговоривши га да дође у Србију. „У то време Кнежевина Србија је била флористички и фаунистички потпуно неистражена територија - terra incognita". Србија је тада, каже биолог, била земља са малим бројем учених људи, грађанском класом у повоју и претежно сеоским становништвом. „Запосливши се као физикус прво у Јагодини, касније у Крагујевцу, Панчић започиње истраживање природе Србије", каже Стевановић. Панчић је још у Будимпешти докторирао ботанику, а интересовања је проширио доласком у Лицеј, што је претеча Велике школе и Универзитета у Београду. „Прво што је урадио по доласку у Лицеј - основао је природњачку збирку чија база је био његов хербаријум", наводи биолог. На месту посечених стабала код Ушћа, Београђани су засадили 20 нових Панчићева оморика - „ледена лепотица" уз диносаурусе Сви који су завршили основно школовање у Србији знају за Панчићеву оморику. Ипак, мало ко зна детаље везане за ову врсту. Утврђено је да је постојала још пре око 65 милиона година, када су изумрле неке групе диносауруса. „Панчићева оморика је врста која је распрострањена на уском подручју средњег тока реке Дрине, која је крунско откриће Јосифа Панчића 1877. године у месту Заовине на Тари", каже биолошкиња Оливера Поповић. „По признању светских научника она је најлепши четинар Европе". Панчић је оморику звао и „ледена лепотица" јер је утврђено да је постојала још пре леденог доба на подручју између Бајине баште и Вишеграда. Важна је и зато што је потпуна загонетка за научнике јер успева у загађеним урбаним условима. Мрки медвед воли слаткише и плаши се људи, a живи на Тари А како ју је открио? Панчићев главни циљ је, каже биолог Стевановић, био да „обиђе што више терена, а они који су се показали као интересантни обилазио је неколико пута". „Тако је Копаоник, планину коју је посебно волео обилазио чак 10 пута, Тару и Ђердап по осам, Ртањ пет пута", каже Стевановић. „О тешкоћама у теренским истраживањима у Србији и да не говорим - сеоска запрега, брдски коњи и навећи део путовања пешке по брдима и клисурама". Биолог каже да су научници покушали да реконструишу Панчићева путовања по Србији, Црној Гори и Бугарској на основу његових дневника и да им је било „невероватно замислити како је све то извео". Панчићева биста поред његове оморике у Ботаничкој башти Наводно је Панчић чуо први пут за посебну врсту четинара у Западној Србији. После десет година добио је две њене гране, а затим је кренуо да је тражи. Ипак, још десет година касније - пронашао ју је на Тари. Панчић је открио и 46 других биљних врста, три животињске и око 20 врста пужева и шкољки, каже Поповић. „Данас у светској науци 35 врста и родова носи његово име", додаје она. Вечно са омориком Феликс Каниц, аустријски путописац и археолог написао је у путописима да су Панчићеву оморику за дрвну грађу користили још Римљани за подупирање рудничких јама у Босни. Управо у сандуку од дрвета врсте која је добила назив по њему, Панчић је и сахрањен на највишем врху Копаоника. И тај врх је по њему добио назив. „Панчић је био сахрањен у Београду до 1951. године, када су планинари Србије пренели Панчићеве кости на Копаоник, на његов највиши врх, Суво Рудиште на који се он пео 18 пута", каже Поповић. „То је била његова последња жеља". Учионица под отвореним небом Само месец дана после Панчићеве смрти, Дунав се излио и поплавио прву Београдску ботаничку башту. „Биљке су се нашле метар под водом, а тек ретке које су преживеле - у новој поплави у пролеће 1889. године биле су потпуно уништене", каже Поповић. На срећу, додаје она, дугогодишњи Панчићев колега, дворски лекар и ботаничар аматер Сава Петровић, који је заједно са њим описао неколико нових биљних врста (међу којима је и Рамонда краљице Наталије), наставио је борбу у истом духу. „Његој његовој молби се 1889. године великодушно одазвао краљ Милан Обреновић, поклонивши Великој школи у Београду имање које је наследио од деде Јеврема Обреновића", каже биолошкиња. То је место данашње Ботаничке баште у центру Београда, у којој Панчићева биста стоји поред истоимене оморике. Дрвеће кришом прича - и ево шта каже Зашто је баш његова биста постављена у Ботаничкој башти Београда? Ботаничка башта, говорио је Панчић, треба да представља „вегетацију читавог света". Управо зато је у Београду и основао прву такву башту. „Панчић је 1853. године постављен за професора Лицеја, тада највише школе у Србији", каже Поповић. „Предавао је неколико предмета као што су историја, агрономија, али му је највише мука задавала ботаника јер је сматрао да овај предмет може да се научи једино у Ботаничкој башти или у пољу". Зато се Панчић, наводи она, потрудио да у врту Конака кнегиње Љубице, у којем је тада био Лицеј, засади све биљке потребне за наставу. „То је и успео јер је са свих путовања, са лименом торбом на леђима и дурбином у руци доносио читаве џакове гранчица, камења, минерала, а у својој лименој торби осетљиве биљке и животиње", прича биолошкиња. „Београду их је проучавао, описивао, правио хербарске збирке, препарирао животиње и садио биљке у врту". Ботаничка башта некад... ...и сад Ипак, када се Лицеј преселио у Капетан Мишино здање у другом целу центра Београда, Панчић опет остаје без простора за Ботаничку башту. Писао је разним министарствима молећи да му се додели неки плац у главном граду Србије. Коначно, 1874. године одлуком Министарства просвете Краљевине Србије, формира се прва Краљевска Ботаничка башта у Београду смештена на Дорћолу, поред обале Дунава. Јосиф Панчић био је њен први управник. Данас је Ботаничка башта део Биолошког факултета у Београду, а многи студенти овде су се образовали. „Ово је учионица под отвореним небом", каже Поповић. Зашто да посетите Ботаничку башту Јевремовац Еколог пре екологије У време када је Панчић писао дела Живи песак у Србији и биље што на њему расте и О нашим шумама, настао је и појам екологија средином 19. века. „У овим делима Панчић на еколошки промишљен начин разматра питања везивања песка и коришћења шума као и њихов значај", каже Стевановић. „То је било време када је Ернст Хекел увео у светску науку појам екологија. „Панчић очигледно није знао за њега али је размишљао на еколошки начин". Биолог се није бавио само ботаником већ је, објашњава Стевановић, објавио и збирке о рибама и птицама Србије које је забележио на својим истраживачким путовањима. Први колега За члана САНУ Владимира Стевановића Јосиф Панчић је и јако битан колега јер је био први председник Академије. На ово место постављен је 1887. године, годину дана пред смрт, указом краља Милана Обреновића. „У то време он је био највећи српски научник цењен како код нас, тако и у Европи - уздигао је биолошку науку на ниво развијених држава", каже Стевановић. „И данас је запрепашћујуће са којим ентузијазмом и вољом је Панчић путовао по Србији истражујући природу и како је из свега тога успевао да изнедри капитална, за оно време савремена дела". Стевановић каже да је Панчић заправо створио основе природњачке биологије у Србији, а „један је од пионира ботанике у Црној Гори и Бугарској". „Многе биљке које је Панчић пронашао данас су нестале са територије Србије, а још се проверавају врсте које је Панчић описао као нове за науку", додаје он. Листа његових титула не завршава се овде. Панчић је био и оснивач Кабинета за зоологију и ботанику, прве Ботаничке библиотеке, првог Научног хербара. У неколико мандата био је ректор Велике школе, један је од оснивача Српског лекарског друштва, председник Српског ученог друштва и члан Државног савета. Herbarijum Pancicianium Ако су међу колекционарима књига најважнија прва или ретка издања неких дела, тако биолози највише цене хербаријуме својих најпознатијих колега. Панчићев хербаријум потиче из 1860. године, а он га је поклонио Великој школи у Београду. Састоји се од 80 свежњева осушених биљака које је сакупио на подручју Срема и Баната. Данас може да се види у Ботаничкој башти или преко виртуелног претраживача. У једном писму Министарства просвете, Панчић пише да је његов хербаријум вредео тадашњих 5.000 франака. Ипак, биолог каже да то никако није у сразмери са његовим трудом и да допуњавање те збирке сматра „главним задатком свог живота". Баш зато, од хербаријума се није одвојио до краја тог живота. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk