Велика Британија и живот у банди: „Не знаш ко ће страдати следећи“
„Ако се не докажеш, средиће те. Не смеш да будеш бескористан."
Јусуф је у банди од 15. године. Носи непробојни прслук кад год излази из стана у ком живи са мајком и крије нож у боксерицама зато што се плаши да ће бити убијен ако не буде могао да се одбрани. „Радије бих да ми суде дванаесторица него да ме носе шесторица", каже он, цитирајући текст песме Родија Рича да би илустровао поенту. Бескућништво и породично насиље у значајној мери су обележили Јусуфову прошлост и он процењује да су шансе „80:20" да га у будућност чека затвор. Овај седамнаестогодишњак - један од најозлоглашенијих чланова лондонских банди - говори за Њузбит Радио 1 у лондонском центру за помоћ младима. Седећи на пластичној столици поред свог социјалног радника, Јусуф набраја неке од злочина за које је оптужен - поседовање есида, покушај убиства, ношење ножа. То је први у низу разговора које смо водили с овим тинејџером, за шест месеци колико смо провели у источнолондонској јединици која се бави злочинима банди. Док смо куцали на врата са социјалним радницима и ходали по сиротињским стамбеним блоковима у Хекнију са полицајцима који су „на ти" са члановима банди, полако смо почели да увиђамо како изгледа живот ових младих људи. Причали су нам о убадањима ножевима, тучама око „наслеђених свађа" и минуциозном планирању кретања како би избегли случајне сусрете са ривалима. „Један тренутак идем у продавницу са ортаком, наредни чујем да је избоден", каже један петнаестогодишњак. Као и Јусуф, и он редовно носи непробојни прслук испод одеће. Каже нам да ретко леже пре 03:00 и да му је тешко да устане ујутро. „Сваки други дан ми полиција долази на врата", каже један осамнаестогодишњак. Недавно је ухапшен под оптужбом за убиство, али је пуштен. Говори отворено о томе како је добио нож у ногу. „Било је то право убадање. Нож, крв. Неколико копчи." Док разговарамо, константно одговара на поруке и прича на два телефона. Касније сазнајемо да је био у затвору за диловање дроге из великог града у унутрашњост. Каже нам да би волео да премота филм уназад. „Волео бих да се вратим кроз време. Знам како ће се то завршити. Овде у мом дворишту, све је безбедно. Тамо напољу, није." Како су, дакле, ови млади људи завршили овде? Јусуф каже да је већина младића са којима је пошао у средњу сада у бандама. „Дигао сам руке" Некада давно сањао је да постане фудбалер, али каже да су га изневерили и школа и влада, „која брине само о себи". „Они не питају људе у сиротињским квартовима како су, они то питају само људе у Челсију", каже он. Није морао много да тражи другачији пут. „Дигао сам руке од себе. У блоковима, то вам је живот. Не морате да га тражите, он је просто тамо." Шта је јединица за банде? Идеја иза Интегрисане јединице за банде у Хекнију - основане пре 10 година - јесте да на једно место окупи све људе који раде на борби против злочина банди. Информације се деле међу полицијом, надзорницима за условну слободу, социјалним радницима задуженим за малолетне преступнике и менторима, који су често бивши чланови банди, и они сви седе у истој канцеларији. Ту је и неко из Министарства за рад и пензије, да би помогао у вези с пословима и олакшицама. Особље јединице нуди све врсте помоћи младима у заједници, од „држања за руку" током заказаног прегледа код лекара до звања таксија да их вози у школу. Позорник Џејми Престон каже да тинејџери који заврше у бандама долазе често - али не и увек - из сиромашних породица. „Обично ни немају много родбине, немају новца, а живе у Лондону где си стално окружен богатством. Свуда су богати људи, луксузни аутомобили и сво оно што деца желе", каже позорник Престон. „Имате младу мушку децу из сиротињских квартова која обично имају приходе од само једног родитеља, живе у језивим условима, немају новца. Виде старије мушкарце са хиљадама фунти у џепу, а ови им траже да ураде нешто за њих и да добију новац заузврат." „Нема ту око чега много да се лупа глава, наравно да ће то да ураде и тако ће бити искоришћени." Јусуфов ментор - члан тима у јединици - допуњава нам неке детаље из његове прошлости. Прегазила га је ривалска банда, ухваћен је са мачем и затечен у кући у Девону у којој се продавала дрога. Хапшен је небројено пута. Социјални радник Дејмион Робертс каже: „Поставио је себе у жижу - жели да сви знају да је веома агресиван младић. Утерује људима страх у кости. Постаје неко веома агресиван у овој култури." „Осећам се као Супермен" Јусуф нам каже да не жели да повређује друге, али не би оклевао да избоде неког ако сматра да је приморан на то. „Нико нож не носи из моде - то није из фазона. За мене је то због моје самоодбране, кад дође време за то, бићу 100 одсто спреман да га употребим. То вам је, или ја, или они." „Радије бих био у затвору него мртав, то је реалност." Ношење оружја чини да се осећа моћно, признаје он. „Као Супермен - док не дође време за бежанију." Јусуфова банда је његова породица и урадиће све што треба да их заштити. „Не кажем да сам већ избо неког. Али у будућности или кад год, чуваћу им леђа." Лондонски регистар банди Кад смо упознали Јусуфа, налазио се на списку чланова банди Метрополитенске полиције и налазио се на месту број један списка јединице за Хекни. Регистар насиља банди успостављен је после нереда из 2011. године и полицајци га користе да идентификују људе који су највероватније уплетени у злочине банди у Лондону. Једном кад се нађу на листи, имена добијају црвену, ћилибарску или зелену оцену. Али то се показало контроверзним - 374 људи уклоњено је из регистра ове године, кад је британско надзорно тело за податке открило да су прекршени закони о заштити личних података. Блиске везе су уобичајена карактеристика менталитета банди, каже позорник Престон. „То што си у банди, за њих је као да си у породици. Немаш породицу, био си под старатељством, нико се никад није бринуо за тебе, а сад одједном имаш групу мушкараца који те пазе, туку се за тебе, дају ти новац - то је као породица." „За тим они заправо жуде, да их неко пази. А очигледно истовремено могу да зараде много новца." Дејмион каже сличну ствар. „То је осећај љубави и пријатељства који би требало да имате у кући, али га ви налазите ван куће." „Људи гину" Јусуф описује сукобе са ривалским бандама као „рат" и каже да покушава да се убаци у тај ментални склоп. „Људи су упуцани, избодени, људи гину. Морате тако да размишљате, 'Ја сам војник, војници убијају, ако војник то може, онда и ја могу.'" Он каже да се осећа безбедно само код куће или у омладинском центру. Његови дани су испуњени „хипер-позорношћу" и „паранојом". „Не знате шта ћете чути. Ко ће умрети следећи." Он у свему види претњу. „Не волим нормална кола, кола која брзо возе, кола која иду погрешним смером у једносмерној улици, кола са затамњеним стаклима, црна кола, стара кола, бучна кола. Не волим сумњиве регистарске таблице." Он жели да изађе из тог свега. „Желим напоље. То је бедан живот. Нема ту ничег гламурозног, људи умиру, људи умиру, знате. Сви желе напоље. Само је питање правог тренутка." За Мајкла, тај тренутак је дошао после 12 година сталних притвора због прекршаја у вези са дрогама и пљачком. Први пут је послат у установу за малолетне преступнике са само 13 година. „Подсетило ме је на омладински центар са људима које нисам познавао а које сам добио прилику да упознам. „Мимо тога, то је било то, имао си повечерје, ниси могао да излазиш и мислим да ми то чак није ни сметало." „Шест месеци касније сам изашао." Али шта је са Јусуфом? Последњи разговор са њим водимо пред изрицање пресуде за ношење ножа и уношење есида у градску установу. Каже нам да се његов ментални склоп потпуно изменио. „Размишљам другачије. Ако носим оружје сада и зауставе ме, знају ме одраније. Раније је ношење било само ношење. „Има других начина да се осећаш безбедно - планирам кад излазим и којим путем идем. Другачије доносим одлуке, бићу паметнији." „Не могу стално да будем хватан са мачем и сличним, с тим је свршено." Шест дана пред Божић, он излази пред прекршајног судију у оделу које му је купљено током излета са његовим социјалним радником, у нади да ће, ако заврши у затвору, изаћи пре 18. рођендана. Рекао је мајци да не долази - не жели да га види на оптуженичкој клупи - али она га непрестано зове. Прекршајни судија му изриче наредбу за 12 месеци упућености - што значи да ће остати под надзором тима за малолетне преступнике - и он зове пријатеља. „Дођи по мене - нисам пао." Годину дана касније и позорник Престон каже да у међувремену Јусуф није био хапшен нити се нашао на полицијском радару. Још је у регистру банди и остаће тамо све док наредног децембра не истекне његова наредба због криминалног понашања. Позорник Престон каже да га полиција посећује једном месечно да би га преконтролисала и питала „како му иде". „Уписао се на колеџ - мислим да редовно иде на предавања и да му добро иде", каже нам он. „Изгледа да је успео да преокрене живот." Нека имена у овом чланку су измењена да би се заштитио идентитет саговорника. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk