Амерички Брод чуда - спас за 14.000 избеглица из Северне Кореје
Пре скоро 70 година, брод америчке трговачке морнарице превезао је више од 14.000 избеглица током једног путовања из севернокорејске луке. Ово је прича о том путовању и неким од његових путника.
Ли Гјонг-Пил, коме су наденули име Кимчи 5, рођен је на теретном броду Догодило се за Божић 1950. године и то није био обичан порођај. Мајка је била једна од 14.000 севернокорејских избеглица нагураних на амерички трговачки брод, бежећи пред пушкама надолазеће кинеске армије. На броду је једва било места за стајање - а није било ни много медицинске опреме. „Бабица је морала зубима да пресече пупчану врпцу", каже ми Ли Гјонг-Пил неких 69 година касније. „Људи су говорили да је чињеница да нисам умро и да сам се родио божићно чудо." Ли је пета беба рођена на броду СС „Мередит виктори" те зиме, током неких од најмрачнијих дана Корејског рата. Тродневно путовање „Мередит викторија" спасло је хиљаде живота, укључујући родитеље актуелног председника Јужне Кореје Муна Џеина. Након њега је теретни носач и добио надимак - Брод чуда. Породица Кимчија 5 Евакуација У децембру 1950. године, неких 100.000 припадника снага Уједињених нација било је сатерано у севернокорејску луку Хунгнам. Надјачале су их кинеске снаге у борбама које ће постати познате као Битка код Чосина и имали су среће да су успели да се извуку из планина живи. Сусрели су се са скоро четири пута бројнијом армијом. Али сада је постојао само један начин да се стигне на сигурно. Морем. И имали су врло мало времена за то: Кинези су били све ближе. Али војници нису били сами. Хиљаде севернокорејских избеглица такође је побегло на ледену плажу. Многи су ходали километрима кроз дубоки снег са малом децом у нади да ће се спасти. Били су промрзли, исцрпљени и очајни. Око 100 америчких бродова, укључујући „Мередит виктори", отпловило је у Хунгнам да покупи војску, залихе и муницију, и врате их у јужнокорејску луку Бусан и на острво Геоје. Спасавање избеглица никад није било саставни део плана. Избеглице окупљене у Хунгнаму у децембру 1950. године Пуковник Едвард Форни Маринског корпуса САД радио је са другима на томе да то постане део мисије. Његов унук Нед данас живи у Сеулу. „Уколико желите да добијете рат - ваш посао није да спасавате избеглице", каже ми Нед, ветеран маринац. „То је племенита ствар. Али војска је увек на првом месту." „Некако се то и десило", објашњава он. „Ти људи у Хунгнаму су послушали своје добре анђеле и урадили оно за шта често кажем да је исправна ствар, из правих разлога, у једној веома тешкој ситуацији." Требало је неколико дана да се сви укрцају на бродове. Избеглице су биле збијене на обали, чекајући и надајући се да ће доћи њихов ред. Међу њима је била и 17-годишња Хан Бо-Бе са својом мајком. „Било је то питање живота и смрти", каже она. „Нисмо мислили ни на шта друго сем на то да морамо да се докопамо тог брода или ђемо умрети." „Нисмо знали куда плови, али то није било битно. Само смо знали да ћемо можда преживети ако се укрцамо на брод." Али напустити родно места било је тешко. „Док сам гледала како се плажа удаљава од мене, осећала сам тугу у срцу. Одлазим сада заувек, помислила сам." Услови на сваком од бродова били су у најмању руку тешки. Избеглице су биле нагуране између возила, сандука са муницијом и залиха. Није било хране нити воде. Највећи брод, „Мередит виктори", прављен је тако да носи највише шездесеточлану посаду. Сада је носио 14.000 избеглица - баш као и редован товар. Брод, који је требало да превезе товар, одједном се нашао претрпан људима Хан Бо-Бе била је изложена временским приликама на палуби једног малог брода. Њена мајка успела је да понесе ћебе, али не и много више од тога. „Моја мама, млађа сестра и ја биле смо згурене заједно. Било је јако много људи на броду. Сви смо били збијени." „Таласи би ме запљускивали, а моја мама се плашила да ћемо се удавити и постати морски духови." Нико није умро на бродовима. Свих 200.000 људи који су прешли тај опасан пут до Јужне Кореје - око половина избеглице, око половине војници - стигли су на копно живи. Била је то највећа морска војна евакуација цивила у ратним условима у америчкој историји. И, како је брод „Мередит виктори" упловио у луку острва Геоје, са њега се искрцало пет нових живота. Хиљаде људи стало је у редове да би добило прилику да се укрца на брод Америчка посада није знала ниједно корејско име, тако да је сваку бебу крстила Кимчи. Ли је био Кимчи број 5. „Није ми се допало испрва. Јер, оно, Кимчи 5? Имам ја своје име. Али кад сам мало боље размислио, не смета ми и сада сам захвалан особи која ми је наденула име." Ли и даље живи на острву Геоје где је „Мередит виктори" пристао пре скоро 70 година. Постао је ветеринар и још увек има визиткарту с именом Кимчи 5. Он ради на томе да се прича о евакуацији из Хунгнама одржи у животу и срео је неке бивше чланове посаде „Мередит викторија" - укључујући човека који је помогао да се његова мајка породи. Он се нада да ће једног дана успети да у луци Геоје дигне споменик у част бродова. Ли Гјонг-Пил, познат и као Кимчи 5, данас Раздвајање Нико не зна шта се десило са Кимчијима 2, 3 или 4. Али родитељи прве бебе која се родила на броду, Кимчија 1, познатијег као Сон Јанг-Јунг, донели су срцепарајућу одлуку у Хунгнаму која ће их прогањати остатак живота. Већина избеглица мислила је да ће избивати свега неколико дана - можда највише неколико недеља. План је одувек био да се врате. Али нико од њих није. Родитељи Сона Јанга Јунга имали су у то време друго двоје деце. Тејунг је имао 9 година а Јунгок 5 година. Било је страшно хладно. Лука је била у хаосу. Сонов отац је погледао његову жену у поодмаклом стадијуму трудноће и знао да она мора да се укрца на брод. Одлучио је да друго двоје деце остави с њиховим стрицом и уверио их да ће се ускоро вратити по њих у Северну Кореју. Никад се више нису видели. Чак и кад су борбе престале и потписан је мировни споразум, полуострво је остало подељено. Две Кореје су и дан-данас званично у рату. Годинама је Сонова мајка преклињала мужа да се врати по њихову децу, а опет је знала да од њега тражи немогуће. Сваког јутра она је узимала зделу са светом водицом и пиринчем и молила се пред њима као жртвама за њену изгубљену децу. „Ја сам живи пример туге и бола које носи раздвојена породица", каже Сон. „Моја породица је растурена. Имам сада властиту децу и унуке и сваког дана кад се вратим кући с посла, проверавам да ли су ми деца добро." „И даље не могу да схватим како је једна беба имала толико среће да остане са родитељима - док су друге бебе које су изашле из исте те материце биле одвојене од својих и морале да прођу толико тога." „Мора да су та деца чекала надајући се да ће им се мама и тата вратити." Сон се преко Међународног Црвеног крста пријавио да види брата и сестру у склопу ретких сусрета раздвојених породица које дозвољава Северна Кореја. Он не може да суспрегне сузе док нам говори како се нада да ће се полуострво ујединити и да ће моћи поново да их види. „Ако су још живи, ја ћу их наћи", каже он. Он нам показује слику себе као бебе са залепљеном руком исписаном поруком. „Чувај ову фотографију док не сретнеш старијег брата Тејунга", стоји на поруци од његовог оца. Кимчи 1 као беба Сматра се да постоји милион потомака евакуације из Хунгнама који живе у Јужној Кореји и широм света. То је прича о опстанку. Али и о великој тузи оних који су остали. Док су Американци испловљавали из Хунгнама последњи пут на Бадње вече, контра-адмирал Џејмс Дојл погледао је кроз свој двоглед. „Видео је на обали бар још онолико избеглица колико су САД спасле", каже Нед Форни, који пише књигу о евакуацији. Али САД кажу да нису имале избора. Морале су луку да дигну у ваздух да би се осигурале да се Кинеска војска неће докопати преосталих залиха или оружја. Хан Бо-Бе је то гледала са палубе брода и описала луку као „море у пламену". Недуго после експлозија, Кинеска војска је ушла у град. „Многи су и даље чекали у луци. Многи нису стигли до брода", каже нам она. „Још увек су многи чекали и они мора да су страдали. Боли ме срце од свега, артиљерије, бомби. Рат не би смео да се деси. Рат не би смео да се деси." Експлозије на плажи у Хунгнаму Сон се нада да је његова породица још жива. На крају крајева, он сам је потекао са Брода чуда. Сад се нада само још једном и има ову поруку за брата и сестру. „Нашим родитељима сте недостајали сваког божјег дана њиховог живота. Иако су сада на небу, верујем да вас и даље траже." „Заиста се надам да ће се наш сан остварити у скоријој будућности. Стварно се томе надам." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk