Ноћ вештица: Немирни покојници - шта знамо о средњовековним зомбијима
Живи мртваци, који су изашли из гробова или никад нису ни завршили у њима, постали су неизоставни део популарне културе.
Ако поредите различите врсте живих мртваца, онда вампири, наравно, делују знатно лепше макар због тога што се успут не распадају. Али су зомбији разних врста и боја, из неког разлога, популарнији. Истовремено, зомбији који лутају у мраку нису искључиво последица маште разних сценариста и режисера. Приче о живим мртвацима веома дуго су део европске културе. Истина, у тим старим причама нису их звали зомбијима већ утварама. У преводу са француског реч revenant значи „онај који се вратио". Да не би компликовали, у наставку текста зваћу их повратницима. Повратник није баш прави зомби, иако личи У ствари, повратници и зомбији имају много тога заједничког, а заузимају посебна места у „каталогу демона". Главна разлика је у слободи избора закопаног тела. Повратници се одлучују за сопствена бивша тела како би се осветили живима, док зомбији постају такви какви су захваљујући некој злој сили или опаком вирусу. Сходно томе, зомбији безусловно слушају онога ко их је извукао из гробова, док повратници имају сопствене планове и знају шта раде. Зомбији, на неки начин, представљају новину у европској култури, а повратници имају локалне корене. Вилијам Њубуршки, Историја енглеских послова и примери из живота Енглески хроничар Вилијам из манастира у северном делу области Јоркшир, чије дело Историја Енглеске се и даље сматра једним од главних извора за дођагаје из 12. века, описује неколико случајева када су наводно мртви одлучили да устану из гробова. Повратник заокупљен мислима о сексу или само сјајан породични човек? „Тело човека који је умро у селу Бакингемширу спуштено је у раку... Ипак, следеће вечери он је изашао из гроба и ушао код жене у кревет. Не само да ју је уплашио, већ ју је умало убио сопственом тежином када је легао на њу. „Следеће вечери је поновио исто, а онда га је она треће ноћи сачекала са пријатељима који су је чували", наводи, поред осталог, Вилијам Њубуршки. Укратко, несрећни мртвац који је само желео да се врати породици, избачен је из куће, а притом су га извређала рођена браћа у чије кревете је такође покушао да уђе. Хроничар, међутим, не објашњава да ли је покојник покушао да има и интимне односе са неким од чланова породице. Незвани, мртви гост после свега је одлучио да почне да плаши мештане села сваке ноћи. Тек када је сваке ноћи малтене цело село наоружано лопатама и вилама почело да га сачекује и тера, одлучио је да пређе на животиње. На крају је и надлежни надбискуп морао да напише писмо у којем је повратник из гроба добио опрост грехова. После тога се овај смирио и више није малтретирао људе и животиње у селу. Повратници као огледало моралног посрнућа Многи модерни историчари верују да је Вилијам Њубуршки написао причу о живом мртвацу да би осудио оно што је видео као јавни неморал становника Енглеске и Шкотске. Тешко је поверовати у то да мртви устају из гробова и тероришу живе. Не постоје никакви озбиљни докази о томе код тадашњих хроничара који су често бележили и најмање догађаје. Али Вилијам нам доноси још једну интересантну причу. Монах који воли Али то што је у поменутом запису муж одлучио да се врати жени у кревет после смрти је грозна ситуација, са моралне тачке гледишта, али то не заслужује прекор. Потпуно је другачија прича о свештенику који за живота није био баш честит. После смрти није могао да се смири, очигледно оптерећен силним гресима. Сахрањен је у манастиру, а остали монаси су мислили да су успели да га обуздају. Али како су се само преварили. Покојник је устао из гроба и покушао да пронађе одаје бивше љубавнице. То је, наравно, уплашило ову жену, па је одлучила да поклони велику своту новца манастиру како би монаси успеле да је реше напасти. А онда је тај задатак припао двојици младих монаха којима су помогла и двојица снажних младића. Једна хладне ноћи, дошли су на гроб повратника, којем са баш и није журило да изађе. Тројица стражара су после неколико сати одустала, а један је био упоран и остао је на положају. Баш тада је наш повратник устао из гроба, напао младића који се након почетног страха, прибрао и забио му секиру у леђа. Утвара се, поражена, вратила у ковчег, а земља се сама затворила након тога. Остали стражари су се вратили, поново откопали гроб и запалили тело, а ветар је разнео пепео. Повратници као заштитници феудалног права Нешто мање од 100 година пошто је Вилијам Освајач стигао у Енглеску у Стафордширу су постајала два велика земљопоседника. Један је био Абот Џефри, а други Гроф Роџер Путавинек. И двојица сељака, незадовољна наметима код абота, одлучила су да пребегну код грофа. Мала дигресија - ова прича описана је у делу Живот и чуда Свете Модвене, чији је аутор Абот Џефри. Обојица пребеглих сељака оптужила су Џефрија да је кршио њихова права и слободе, што је довело до сукоба земљопоседника. Али тачно дан након што су пребегли, сељаци су сели да вечерају, када су одједном пали мртви. Сахрањени су у последњем месту боравка. Али онда се, како је написао абот, десило нешто невероватно. У сумрак дана када су сахрањени, сељаци су се појавили пред мештанима носећи сопствене ковчеге. И тако су лутали путевима и пољима, разговарали са сељацима и куцали на врата узвикујући: „Брже, брже, време је за полазак!" А онда су остали мештани почели да умиру од непознате болести. Епидемија је узела толиког маха да су веома брзо остала жива само три сељака. Истовремено, у суседном селу људи су живели у страху да им се не појаве два весника смрти која носе ковчеге. На крају су се обратили бискупу који је дозволио да се гробови отворе, а у њима су затекли нетеакнута тела и покрове прекрвену крвљу. Све је боље од тога да гризете сопствени лакат Против повратника можете да се борите, али веровало се да то није могуће ноћу. Важно је ископати тело, одсећи главу и забити колац у срце. После тога било је потребно спалити и главу и тело или их макар попрскати светом водицом и вратити у гроб. Постоје и друге опције Иначе, сељаци би обично одсекли главу, па је ставили између ногу леша, да би након тога распорили грудни кош и извадили срце. Онда би на та искасапљена тела посули земљу, а срца би запалили. Она затрована срца, кажу, горела би од јутра до мрака. Из неког разлога, Абот Џефри није писао детаљно о овоме. Главно питање - зашто? Одмах након овог ритуала, сељани би оздравили, а затим би заједно са стоком напустили села у страху од Божијег гнева. Све ове приче и предања из данашње перспективе делују претерано, али за људе у средњем веку оне су деловале истинито. Изглед По овом питању повратници се на разликују од зомбија. Увек се враћају у сопствена тела која су почела да се распадају, али тај процес није дошао до краја. Али са тих тела не отпадају комадићи меса, кости и унутрашњи органи. Нису костури са црвима у очним дупљама и другим телесним шупљинама. Није пријатно, али може да буде корисно, јер таква тела служе као одличан знак за узбуну, јер се непријатан мирис осећа из даљине. Повратници су препознатљиви и по покварен зубима и упалим очима. Али то није све - нокти су им крвави и сломљени јер су их повредили покушавајући да изађу из гробова. Одећа им је прљава и натопљена крвљу. Тела су им такође прекривена крвљу жртва, а верује се да повратници пију ову течност из простог разлога што имају гадан карактер. Вампири макар имају ваљан разлог - без крви би нестали, док повратницима она суштински није потребна. Ноћ вештица Верујем да ће се сви сложити да је превентива боља од лечења, барем када су у питању незвани гости са гробља. Молитве су помагале у борби против мртвих. Такође, било је могуће оставити повратницима нешто хране како би се одобровољили и видели да их живи нису заборавили. Једна од метода превентиве било је и облачење у одећу особа супротног пола како би се збунили повратници. Ако ништа од овога не упали, онда би се приступило радикалним методама ископавања гробова, одсецања глава и спаљивања срца. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk .