Марија Лукић, Јутка и жене Бруса: „Данас га се не бојим” - прича иза београдских графита
„Данас га се не бојим и тражим од суда да донесе правилну одлуку. Овде тражим правду за себе и Марију и за све жене", одјекнуле су речи Снежане Бојић судницом у Крушевцу крајем јануара на суђењу Милутину Јеличићу - Јутки, по тужби Марије Лукић.
Шта се све дешавало у првом великом #МеТоо случају у Србији током претходних годину дана? Снежана је једна од шест жена које су, после Марије, поднеле пријаву за сексуално узнемиравање против бившег председника општине Брус. Инспирисан снажном поруком коју ове речи носе, Бојан*, програмер и активиста из Београда који од априла 2019. прати суђење Јеличићу, одлучио је да их у виду графита пренесе на зидове београдских улица. „Надам се да ће ова порука дуго одзвањати градом, 'плашити господу' и охрабривати уплашене и потлачене", каже он за ББЦ на српском. Нада се и да ће смисао ове поруке разумети и они који је нису прочитали у новинама. „Знам колика снага јој је била потребна да изговори ту реченицу", рекла је Марија Лукић за ББЦ. Јеличић је током суђења које траје годину дана негирао све оптужбе, а пријаве које су Бојић и остале жене из Бруса поднеле нису доспеле до суда због застарелости или недостатка доказа. Графит на улазу у Крушевац Милутин Јеличић Јутка - две године од пријаве, година суђења Прошле су две године од како је Лукић на Фејсбуку објавила део од 15.000 СМС порука које је током две године наводно добијала добила од, тада надређеног. Она каже и да јој је убрзо затим група мушкараца у Јеличићево име претилаа ликвидацијом. Ове поруке је као доказе за наводе о сексуалном узнемиравању, претњама и мобингу уз тужбу приложила суду. Пријаву против послодавца поднела је симболично 8. марта 2018, а већ сутрадан је добила решење о отказу. Суђење је почело крајем те године, рочишта су више пута одлагана - због изостанка адвоката одбране, као и наводних здравствених проблема Јеличића. Јеличић је тврдио да је поступак покушај политичке дискредитације, као и да је са његовог службеног телефона било ко могао да шаље поруке. Лукић каже да је много теже било док се суђење одвијало у Брусу, где је судија био „под Јеличићевом контролом" због родбинских и пријатељских веза са председницом суда. Притисци су, како тврди, кулминирали појављивањем Војислава Шешеља у судници у улози Јеличићевог правног саветника, иако је имао правни тим од пет адвоката. Суд то није дозволио, али је он наставио да долази на рочишта. Од како је у јулу 2019. одлуком Врховног касационог суда суђење пребачено у Крушевац, „упркос свим покушајима опструкције Јеличића и његових бранилаца, суди се у разумном року", каже Марија Лукић. „Бојале смо се онога што може да нам уради иза тих затворених врата, али у тренутку када смо обавестиле и надлежне и јавност, наш страх је тада почео да нестаје". „Ниси сама" и случај Снежане Бојић „Стојим иза свега што сам изјавила и желим да правде буде, како за мене, која сам на неки начин највише повређена после Марије, тако и за друге жене које су у сличним ситуацијама и оне имају моју подршку", рекла је Снежана Бојић за ББЦ. Неколико дана пошто је Марија изашла у јавност и поднела пријаву против Јеличића у марту 2018, исто је урадила и Снежана. „Марија нам је дала ветар у леђа да кренемо у борбу која и данас траје. Видели смо да нисмо сами", каже њен отац, Андреја Бојић за ББЦ. Бојић, који себе описује као обичног човека, пољопривредника, каже да познаје Јеличића од детињства и да су „играли лопту" заједно и гледали како им одрастају деца. Зато је, када Снежана није могла да нађе посао, од човека којег је сматрао за пријатеља, затражио помоћ. Јеличић је Снежану упутио на место библиотекарке у Дому културе у Брусу, где је радила од јуна до септембра 2017. Бојић каже да је убрзо приметио промену расположења код ћерке. „Почела је да се повлачи у себе, то није више оно моје злато, моја Снежана. Почела је да тоне, да ћути, да све чешће плаче, да ме позива са посла, чак понекад и без посебне теме", објашњава он. Она је породици наговештавала да нешто није у реду, говорећи да јој Јеличић стално тепа и да је позива у канцеларију. Бојић каже је испрва био уверен да се Јеличић према њој односио као према свом детету. Све до дана када га је ћерка плачући позвала да је покупи са посла. „Тата, да ли дозвољаваш да неко дира твоје дете?", питала је Снежана свог оца. Тада је коначно поверила шта јој се све током три месеца на послу дешавало - од порука какве је добијала и Марија Лукић, до непримерених и узнемиравајућих додира и Јеличићевих захтева да ништа "не помиње тати", наводи Бојић. „Нисам знао где сам. Тог момента сам умро, изгубио сам се као родитељ" каже он. „Много је Јутки у Србији, много више од овог једног", истиче Марија Пријава за сексуално узнемиравање, „брука" и охрабривање Требало је и скупити храброст и превазићи осећај срамоте јер је у питању мало место где је „Јутка јак као слон, позива се на политичку заштиту и председник је општине више од 20 година", објашњава он. Када су поднели кривичну пријаву, додаје он, нису имали велику подршку околине - људи су их избегавали, говорили да су луди што се супротстављају Јутки, добијали су претње, а чак им је нуђен и новац да Снежана демантује своје тврдње. „Били смо понижени, и ја и моја ћерка и моја породица и све остале жртве", наглашава Бојић. Иако је Снежанина пријава касније одбачена, она је крајем јануара ове године изнела детаље о свом случају као сведокиња у суђењу по тужби Марије Лукић. Снежанин отац каже да је његова ћерка због траума имала проблеме са менталним здрављем, али да се уз подршку породице опоравила. Он каже да су акције испред суда помогле његовој ћерци да схвати да поред родитеља, има и подршку широм земље. Тако је Снежана Бојић скупила храброст да крајем јануара у очи оптуженом каже да га се „данас не боји". „Зашто би се бојали када знамо шта је истина", поручује њен отац. Графит у центру Београда Бруси Рајот Убрзо после почетка суђења, уследили су симболични скупови подршке жртвама насиља и сексуалног узнемиравања у више градова у Србији. Жене Бруса су на друштвеним мрежама добиле име „Бруси Рајот" - као пандан руској активистичкој панк групи Пуси Рајот која је боравила у Београду баш у време једног од рочишта. Ако на Твитеру објавите хештег #правдазамаријулукић, добићете аутоматски одговор „Ниси сама" са недавно отвореног налога @BotZaMariju, чији творац је Бојан*, који стоји и иза графита „Данас га се не бојим". „Хероине из Бруса" - симбол #МеТоо покрета у Србији Снежана се у међувремену преселила у други град где ради у струци и живи са супругом. Уз Марију и друге жене, „Хероине из Бруса", које су пријавиле Јеличића постале су симбол #МеТоо покрета у Србији. Лукић се нада да ће њихов случај охрабрити и друге жене. „Знам да их има много, редовно ми се јављају преко друштвених мрежа. Скоро свака трећа порука је од неке злостављане жене", каже она. О оваквим случајевима се углавном ћути, каже Марија, а они који пријаве бивају стигматизовани. Лукић каже да је „много Јутки у Србији, много више од овог једног" и да мора да им се стане на пут. Снежана Бојић жели „правду за све жене, Марију, мене." „А за све оне које се боје - да престану да се боје", поручује она. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk