Смех као лек - зашто је важан и када нам највише помаже
Амерички председник Доналд Трамп у септембру је добио салве смеха кад је у Уједињеним нацијама изјавио да је постигао више него „скоро било која администрација" у историји његове земље.
Деца воле да се смеју Трамп је признао да „није очекивао" ту реакцију - али да је она „сасвим у реду". То је пример за један од многих разлога зашто се људи смеју - а већина није зато што је неко посебно духовит. Смех је превасходно облик остваривања блискости; 30 пута смо склонији да се смејемо уколико смо у друштву него кад смо сами. То је древна, универзална реакција која није чак ни ограничена само на људе; забележена је код многих животињских врста, укључујући човеколике мајмуне, па чак и пацове. Кад се пацови играју једни са другима или их голицају, они испуштају препознатљив цвркутав звук који су научници повезали са смехом. Користи га као сигнал да се само кобајаги боре уместо да исказују праву агресију. Човеколики мајмуни се такође смеју, тврде научници Ако се већ пацови понашају на тај начин, онда не изненађује што људи користе смех на веома сложене и суптилне начине. Смех користимо да бисмо остварили и одржали друштвене везе. То је спољно изражавање да се разумемо, а функционише и да би искључило оне који нису део наше групе. Ова друштвена и емотивна контрола смех чини необично моћним оруђем, тако да не изненађује кад знамо да га људи константно искоришћавају, и у политичке и у личне сврхе. Зашто се смејемо Смех је спонтана невербална вокална експресија, попут вриска или грцаја. Звук који производимо кад се смејемо веома је сличан стењању које производе човеколики мајмуни у игри. За разлику од говора, испуштање овог звука не подразумева готово ниједан покрет језиком, вилицом или уснама. Ближи је звуку који производе други сисари него људском говору. Иако научници и даље не знају зашто тачно испуштамо тај звук, то је можда зато што је он један од најпростијих начина да се произведе звук нашим гласом - просто само у налетима истискујемо ваздух из себе. Иако се наша употреба смеха током времена развија, он је урођена реакција - слепе и глуве бебе такође ће се смејати кад их голицате. Политичко Комичари имају дозволу да заслуже наш смех, али постоје многи други који су искористили смех, или покушали да га искористе, да би постигли неке своје циљеве. Руски званичници оптужени су да су користили подсмех како би избегли одговорност или унизили своје критичаре, најскорије поводом тровања новичоком из 2018. године у Солзберију. Али хумор не мора да раздваја људе да би био моћан. Амерички председник Бил Клинтон претворио је намргођено саопштење за штампу руског председника Бориса Јељцина у урнебесан догађај, просто се понашајући као да је Јељцин намерно духовит, а да је он немоћан да ради било шта друго него да се смеје. Клинтон је, међутим, уложио посебан труд да не изгледа као да се смеје њему, сугеришући да су обоје упознати са поентом вица. Бил Клинтон и Борис Јељцин на конференцији за штампу Друге јавне личности наизглед пажљиво граде „смешни" имиџ, често делујући као да су они предмет подсмеха. На пример, Борис Џонсон је наводно прво био доживљен као смешан у сатиричном телевизијском квизу Have I Got News For You. Џонсон је у наредних неколико деценија наставио да гради ту безазлену смешну персону, што му је помогло да се одбрани од критичких коментара уз помоћ пошалица и спрдње. Лично Смех је и важан саставни део наших свакодневних живота. На пример, налетела сам директно на другу жену док сам прелазила пут пре неки дан. Обе смо се насмејале, али не зато што је то било смешно. Смејале смо се да бисмо показале да смо обе добро, да нисмо повређене и да нисмо покушавале да повредимо једна другу или да украдемо једна другој мобилни телефон. Ова интеракција била је успешна зато што се ослањала на то да обе разумемо и користимо смех на исти начин. Опсервационе студије указују на то да је већина смеха реакција на изјаве и коментаре, уместо на шале. Особа која је управо проговорила смеје се најчешће, што сугерише да смех често није само реакција на нешто што је изговорио неко други. Ова врста смеха „везивања" усавршава се временом кроз друштвене интеракције. Једна од актуелних студија моје лабораторије показује да се наше разумевање друштвеног смеха развија током нашег раног зрелог доба, а да у њему не постајемо сасвим умешни све до наших тридесетих година. Он такође зависи од жеље да се оствари блискост; истраживање показује да је за мушке тинејџере склоне психопатији смех мање заразан него у случају њихових вршњака. Борис Џонсон је остао да виси на жици у Парку Викторија Друга кључна употреба смеха је да би се лакше изашло на крај са неком стресном ситуацијом. Парови који причају о предмету спора у њиховој вези уз позитивно изражавање као што је смех одмах постају мање стресирани, показује истраживање. Они су и срећнији у вези и остају дуже заједно. Међутим, то функционише само ако оба члана пара разумеју шалу. Ако се, на пример, једна особа смеје и говори: „О, да, заиста купујем превише књига", а друга, без осмехивања, каже: „То је огроман проблем и било би добро кад би га некако решила", онда се ту нико неће осећати боље. Смех функционише, не зато што је то нека врста чаробног праха од кога људи постају срећнији, већ зато што указује на то да сте довољно опуштени да га заједнички користите као алатку за постизање бољег расположења. Јер суштина је - за скоро све врсте смеха - да се људи смеју кад су у друштву људи који им се допадају, али и кад се осећају физички безбедно. Када, где и са ким се смејете говори вам нешто веома важно о вашем емотивном свету. Смех уме да буде значајан део нашег механизма излажења на крај са тешким ситуацијама. О овом чланку Ову анализу ББЦ је наручио од експерта који ради за спољну организацију. Софи Скот је професорка Когнитивне неуронуке на Лондонском универзитетском колеџу.