Деца и родитељи којих нема: Мајка, синови и њена борба са раком кроз фотографије
Снажан и дуг загрљај је последње сећање које имам на Негрицу Ђорђевић.
Негрица Ђорђевић Пре тога би ме, увек, охрабрила да будем добар и чувам ближње. Љубав према синовима Стефану и Бошку била је скоро па опипљива, али је увек остајало понешто и за нас, њихове пријатеље, када бисмо дошли да преспавамо, ручамо и направимо лом у кући. „Када поред себе имаш особу која је толико испуњена животом и љубављу, уопште не гледаш на трагичне ствари трагично", каже на почетку Стефан Ђорђевић, што одмах опушта разговор у коме би покушај раздвајања пословног и приватног био у најмању руку бесмислен. Са Стефаном и Бошком, браћом и фотографима из Бора, разговарам и њиховој заједничкој изложби „Дневник о мами", о последњим данима живота њихове мајке и њене борбе са раком. После премијере крајем фебруара у Београду, ванредног стања због корона вируса, изложба је коначно стигла кући, у Бор. Жеља за животом „На фотографијама је најприсутније Борско језеро. Мама је добила камп приколицу од породичног пријатеља коју је средила и од тог неког празног простора пуног камења направила мали дом", објашњава Бошко. Време је проводила читајући књиге. Угостила је и све ситне и крупне животиње које су се окупљале око тог предела. „Узела је једног мачка и пса који је долазио. Наравно, њих двојица се нису увек трпели, али су живели сви заједно у природној атмосфери", додаје. Бошко и Стефан већ годинама живе и раде ван Бора. Смењивали су се и обилазили мајку у њеној оази мира у природи, покушавајући да нађу равнотежу између обавеза и времена које су желели да проведу са њом. Фото: Негрицина борба са раком почиње 2002. године. Тада је одбила медицинско лечење и одлучила се за алтернативне методе, објашњава Стефан. „Пре свега мислим на исхрану, неку везу са природом, не знам ни како бих то рекао - живот испуњен вредностима које сви генерално занемарујемо", каже он. Разочарана односом лекара према болесницима, тражењем мита и односом према пацијената „као да су предмети", прича Стефан, Негрица је започела самосталну битку. Све до 2017. године. „Тада је стање било озбиљније него први пут, али она је остала при својој одлуци. „Схватио сам да се бори са озбиљном болешћу и да не знамо какав ће исход бити и желео сам да ми остану сећања на њу", објашњава Стефан када и како су почели да бележе те дане. Отац им је преминуо десет година раније. „Нисмо живели седам година са њим и нису нам остала сећања, а ове фотографије евоцирају та сећања. „Због тога сам почео да фотографишем, а временом ми је постало важно", додаје Стефан. Породичне фотографије заузимају посебан део изложбе Бошко каже да је искрено веровао да ће „моћи да изгура поново". „На крају смо сви заједно покушали да верујемо у то што је изабрала као начин живота и да тако и ми учествујемо у тој борби", каже он. Док су бележили тренутке љубави и среће, туге и страха, боли и сахране њихове мајке, ни Стефан ни Бошко нису размишљали о изложби. „То је била потреба да та борба и жеља за животом остане вечно са нама", каже Стефан. Касније је потреба прерасла у одвајање од стварности, додаје. „Када се особа коју волиш највише на свету толико пати и мучи, буде ти тешко, а мени је фото-апарат помогао да се на неки начин мало издвојим. „Мораш и себи да помогнеш у таквим тренуцима", објашњава Стефан. Тек када им је некадашњи професор са Факултета драмских уметности предложио да направе изложбу, схватили су да желе да испричају њену причу и поделе „начин на која се носила са болешћу, како размишљала и колико је волела живот." „Не може то што се десило да буде никако снажније од позитивних осећања које нам је она дала, нисам видео у животу бољи пример да неко жели да буде ту, да живи, да жели да искуси нове ствари", каже Стефан. Уз фотографије, изложени су и Негрицини дневници које је писала од 1979. до 2019. године. „Дневнике је стално писала, али то није довољно да се она упозна као особа", каже Бошко. Негрицини дневници су део изложбе Отуда је и потекло име изложбе - Дневник о мами. „Као неки омаж томе како се она бавила собом и колико је имала потребу да разуме мисли које је записивала у дневницима годинама". додаје Стефан. Осим слика које дочаравају интиму, сировост и суровост живота и смрти, посебан део изложбе чини једно писмо. „Она то писмо завршава обраћајући се нама двојици - како треба да будемо сложни, да се држимо заједно и имамо разумевања једно према другом јер смо различити и да треба да поштујемо природу оног другог. „То наше заједништво се кроз фотографије чита у тексту", додаје Стефан. Братско заједништво Стефан и Бошко од тинејџерских дана деле исту страст према фотографији. Изложба о мами је први у потпуности братски подухват. Питам какав је њихов однос данас и за одговор добијам осмехе које ће разумети они који их дуго познају, али и свака два брата међу којима је тек неколико година разлике. „Све бољи и бољи", каже Бошко, намигујући кроз осмех. Бошко (лево) и Стефан Ђорђевић (десно), Фото: Маја Медић Стефан на тренутак постаје озбиљан. „Имамо ми успоне и падове, разумевање и неразумевање. Одувек смо волели исте ствари", каже. „Заједничке ствари које су нас спајале су нас и раздвајале", додаје Бошко. Бошко и Стефан се слажу да не постоји плоднији извор инспирације од онога што ти се дешава у животу. „Ја увек имам осећај да су коаутори свега што стварамо мама и тата, начин на који су нас васпитавали и колико су нам љубави дали. Одатле црпимо ту вечну инспирацију", закључује Стефан. Тек отварањем изложбе у Београду увидели су колико је различитих људи било дирнуто њиховом причом. „Било је дивно поделити то са свим тим људима, заправо можда и више са онима које не познајеш, а који су препознали нешто њима блиско, мајчинску љубав, и поделили то са нама", каже Бошко. Загрљаји на изложби у Београду, Фото: Маријана Јанковић Загрљаји „Далеко смо ми од тога да избацимо све то из себе, али свакако помаже да делимо са људима, не само како би нама пао камен са срца, већ да људи осете да је битно делити и тешке и лепе тренутке и да само када смо заједно нешто има смисла", каже Бошко. Стефан препричава да му је Бошко после отварања изложбе у Београду рекао да се не сећа када се последњи пут загрлио више људи. „Данас људи физички све мање изражавају осећања, али смо јако срећни како су доживели све то и како је било снажно и испуњено правим вредностима којима се мама увек окретала. „Некако су то сви препознали, као да је она била на неки начин ту", каже Стефан. Изложба „Дневник о мами" отвара се 26. јуна у 19 часова у Народној библиотеци у Бору и трајаће до 31. августа 2020. године. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk .