Балкан и мир: Зашто Сарајево никад није направило Парк праведника
„Праведници нису ни свеци ни хероји. Праведници су мушкарци и жене који су се током свог живота суочили са неправдом, ратовима или прогонима, бирајући да помажу слабијима".
Парк праведника Габриеле Нисим, председник непрофитне организације „Гариво - Паркови праведника широм света" и оснивач парка праведника у Милану, одувек је сматрао да велика дела за човечанство настају управо захваљујући обичним људима, а који својим понашањем остављају пример будућим генерацијама. Светлана Броз, позната кардиолошкиња и списатељица, једна је од особа због чијих је заслуга засађено једно од првих стабала у миланском парку праведника „Монте Стела". „Одувек сам сматрао да концепт праведних људи треба да постане универзалан. Када се говори о злочинима или геноциду, они су се дуго везивали само за холокауст. Наш парк је симбол тог универзалног концепта", каже Габриеле Нисим за ББЦ на српском. Универзални концепт праведника Књига „Добри људи у времену зла", коју је Светлана Броз објавила 1999. године изазвала је бурне реакције у тек распаднутој држави. Међутим, познати италијански писац Ензо Бетица, добар познавалац дешавања на Балкану, ову књигу поклонио је свом пријатељу Габриелу Нисиму, која му постаје његова идеја водиља. Нисим је 2000. године у Сарајеву упознао Светлану Броз, а тај сусрет био је одлучујући за отварање парка праведника „Монте Стела" у Милану 2003. године. Захваљујући идеји о концепту праведника, а о којој је пре двадесет година почео да размишља Габриеле Нисим, тада већ афирмисани италијански новинар и писац, име унуке Јосипа Броза Тита, нашло се у миланском парку заједно са именима двојице такође великих људи - Моше Бејског - пољски Јеврејин, судија Врховног суда и Пијетра Кучукијана - Јермена који је направио меморијални центар поводом геноцида у Јерменији. Овај парк први је такав у Европи. У њему је до сада посађено 61 стабло у име многих праведника, међу којима Денис Муквеге, гинеколог из Конга, добитник Нобелове награде за мир 2018. године, један од највећих бораца против апартхејда Нелсон Мандела или Примо Леви, италијански хемичар и писац који је преживео ужасе Аушвица. Претеча се налази се у Јерусалиму, што је први парк праведника, а чији је оснивач Моше Бјески, један од преживелих у логору Аушвиц, и то захваљујући чувеној листи Оскара Шиндлера. Бјески је такође председник комисије за најважније израелско одликовање „Праведник међу народима", а које додељује Израел како би одао признање припадницима других народа који су спасавали Јевреје током Другог светског рата. Данас у Италији постоји 126 паркова, а у свету укупно тринаест, од којих деветоро њих настаје у сарадњи са организацијом Гариво из Милана. Можда ће вас занимати видео - Хуманост у доба пандемије: Шта спаја Бујановац и Того Ни даљина од четири хиљаде километара није препрека, ако желите некоме да помогнете. Парк који никада није отворен у Сарајеву Када су се Габриеле Нисим и Светлана Броз састали у Сарајеву 2000. године, он ју је неколико дана убеђивао да би требало да прихвати сарадњу на његовој идеји оснивања паркова праведника широм света, а она њега да институционализује ту идеју. „Тако је Габриеле у Милану основао организацију Гариво, а ја сам у Сарајеву отворила огранак те организације, који водим већ деветнаест година", каже Светлана Броз за ББЦ на српском. Градско вијеће Сарајева је 2001. године прихватило је Светланин предлог да се у Сарајеву оснује такав један парк, а који би био и једини на Балкану. „Идеја је била да том простору припадају имена свих оних људи који су ризиковали или жртвовали много да би спасили некога ко није припадао њиховој етничкој или верској групи, а био је жртва прогона", наглашава Броз. Убрзо је установљен Иницијативни одбор којим је она председавала, а чланови су били најистакнутији интелектуалци у Босни и Херцеговини. Међутим, на прес конференцији те исте године један од чланова странке Странке демократске акције, изјавио је да ће он, ако у том парку буде и једно дрво посвећено некоме ко не припада његовој етничкој групи, то дрво лично посећи. Сарајево је тада било једини главни град у Европи који по архитектонским правилима није имао ниједан парк. Све зелене површине биле су толико мале да су се сматрале сквером. У току четворогодишње опсаде овог града, грађани су посекли готово сво дрвеће да би преживели бруталне зиме. „На истој тој прес конференцији питала сам ко има морално право да у том граду страдања откине грану, а камоли посече посађено дрво", додаје Броз. Она је међутим наставила да ради свих наредних година на реализовању те идеје. Добила је и обећање тадашњег декана Архитектонског факултета Универзитета Харвард, да ће он лично са својим колегама и студентима направити комплетан пројекат, као поклон граду. Било је потребно само да им пошаље нацрт двадесет хектара на Бетанији, где је била предвиђена градња. „На тај захтев добила сам од градских власти одговор да тражим војне тајне, те да их никада нећу добити. А један градски службеник ми је чак рекао: 'Шта има тај господин Харвард нама да поклања пројекат, умемо ми и сами да га направимо'", присећа се Броз. „Да је парк отворен у Сарајеву пре двадесет година, данас би смо имали генерацију младих људи, који би кроз живот носили вредности људскости и спремности на сопствену жртву у име моралних норми". „Те вредности они би етаблирали у срединама у којима живе и помогли да се националистичке идеје полако гасе и одлазе у прошлост, а не да се и даље распламсавају", сматра Броз. Такав парк, који никада није отворен, требало је да служи грађанима, посебно деци и младима, а који би захваљујући истом проширили своја знања о хуманости и добрим делима свих људи, без обзира којој вери или нацији припадају. Парк праведника Ко су заправо праведници у ратовима на Балкану? Светлана Броз каже да су то „сви они који су ризикујући много, без икакве накнаде, прелазили етничке и верске границе и помагали онима који су били жртве прогона на етничкој, верској, политичкој, полној или било којој другој основи". „А било их је свуда, само се о њима ћути. Поуздано знам да је било праведника и у Сребреници у току геноцида, али се ни данас, двадесет пет година након злочина геноцида о њима не сме говорити јавно, јер би били жртве неких припадника сопствене групе, третирани као издајници.", истиче она. Садашње стање у Србији, Хрватској и у Босни и Херцеговини види као „политиканство најниже врсте". „Те земље једноставно немају више ниједног политичара с визијом. Они су само чиновници, и то лоши, и када су на највишим позицијама у друштву. То из дана у дан потврђују изјавама, одлукама, нечињењем... ", каже она и оцењује да је највећи проблем свих земаља Западног Балкана већ деценијама исти - организовани криминал и корупција. „Све остало је бацање прашине у очи", наглашава. Забринута је због младих рођених после ратова у бившој Југославији који су, како каже, „потпуно залуђени национализмом и клерикализмом који неминовно воде у фашизам". „Они су производ комбинације примитивизма средина у којима су одрастали и манипулације представника политичких и верских заједница и не знају да постоје здравији модели живљења", примећује Светлана Броз. „Њихова нетолеранција је огромна, а знање јако оскудно и зато представљају реалну опасност да буду манипулисани и у ратне сврхе, јер сви ултрадесничари на Балкану само чекају када ће Европска унија окренути главу, да покушају поново да остваре сулуде циљеве велике Србије, велике Хрватске, велике Албаније, а све то велико на тако маленом простору Западног Балкана", истиче она. Према њеним речима, тој младости треба хитно помоћи едукацијом. „То је јако тешко, јер је она у рукама фашиста, који желе што мање образоване младе људе којима могу лако манипулисати", каже Светлана Броз. Ширење знања о праведним људима Сваке године на Дан сећања на жртве холокауста, као и на Међународни дан праведника, који се обележава 6. марта, милански парк посети на хиљаде људи, од којих највише студената и ђака. Осим организованих посета овом меморијалном центру, организација Гариво је активна на едуковању учитеља и наставника. Ова организација је 2018. године потписала посебан протокол са италијанским Министарством образовања и просвете о ширењу знања о концепту праведника. Од тада постоји и конкурс „Усвоји праведника", намењен свим ученицима основних и средњих школа. Путем овог конкурса, ученици могу да изаберу једног праведника и да направе истраживање о тој личности. Сазнања ученици представљају у виду фотографија, цртежа, писаних текстова или видео материјала. „Када се припреме и направе одређено истраживање, ми организујемо дебате у којима су ученици протагонисти искустава која су доживели приликом истраживања", објашњава Граси. Прошле године, на овом конкурсу учествовало је више од сто основних и средњих школа, а у парку Монте Стела изложено је више од двеста пристиглих радова. Деца помно слушају предавање Семинари и предавања у име грађанске и моралне храбрости Гариво такође одржава многобројна предавања и семинаре, а чији предавачи се истичу својим ангажовањем у борби за правду. Светлана Броз је један од честих гостију на оваквим предавањима у Италији. Њено ангажовање да пренесе своја знања и искуства о ширењу мржње у ратовима 1990-их, али и о томе како је избор да се остане човек увек могућ, чак и у нељудским временима, непроцењиво је код италијанске публике. „У време тероризма, мигрантских криза и многих ратова, читав свет је осетљив и изложен великим драмама. Млади људи у свету, а нарочито у Италији и у Европи морају да уче из искустава на Балкану. „Праведници су им најбољи примери и учитељи", закључује Светлана Броз. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk