Стравични биланс саобраћајних несрећа: Возачи бржи од живота
Ненад Марковић има 53 године и ради као професор физичког.
Око 600 људи годишње страда на путевима у Србији Један четвртак никада неће заборавити. „Био је дан, јутро, око пола 11. Возио сам мало брже и нисам размишљао о вожњи, него о ономе што ме чека тамо где сам ишао. „Ишао сам да обиђем баку која је била на самрти". Како каже, поред брзине којом је возио проблем је била и непрегледност пута - велико растиње на кривинама због којег се није лепо видело ко иде у супротном правцу. „Овај са супротне стране је мало секао кривину, ја сам изашао из ње и директно смо се сударили. „Он је био јачи, возио је камион, а ја обичан голф, па сам... Мало више настрадао", каже за задршком. То „мало више" значи прелом бутне кости, ребара и напрснуће лобање. „АМАН!!!" Удесе попут овог готово свакодневно виђамо широм Србије, једино што неки заврше са мало више повреда од Ненадових. Или их једноставно више не буде. Прекорачење брзине је најчешћи узрок удеса у Србији Уторак, 9. октобар биће запамћен по стравичном билансу: Осам људи је погинуло, а више од 30 је повређено у два ланчана судара на аутопуту Београд - Ниш, на деоници од Ћуприје до Јагодине. Несреће су се догодиле на удаљености од 400 метара, а учествовало је 40 возила возила свих врста и величина, од чега чак 16 камиона. Троје људи је страдало у смеру из Ниша, а четворо у смеру из Београда, саопштио је МУП, истичући да међу повређенима има и страних држављана. Како се наводи, до несреће је дошло „због слабе видљивости узроковане маглом". „АМАН!!! Држите одстојање АМАН!!! Поштујте правило две секунде АМАН!!! Не набијајте се возилу испред у гепек АМАН!!!", написао је на Твитеру након несреће Дамир Окановић из Комитета за безбедност саобраћаја. Јасна рачуница „Уз тај твит сам окачио и фотографију аутопута у Београду, на којој се види да су возила и ту била свега неколико метара удаљена једно од другог", каже Окановић за ББЦ на српском. „Велики је проблем та веома ниска свест доброг дела возача који не схватају потребу држања одстојања између возила". Сведоци ланчаних судара на аутопуту кажу да је магла била „као зид" и да се ништа није видело. Ако брзину саберемо са таквом маглом и недовољним растојањем између возила, рачуница узрока тешких несрећа код Јагодине је јасна. Према Окановићевим речима, на српским путевима годишње у просеку живот изгуби око 600 људи, уз 20.000 повређених. Окановић истиче и прекорачење брзине најчешћи узрок саобраћајних несрећа. „На пример, није познато да је неко кажњен због небезбедног одстојања, што је проблем и законске регулативе која то не одређује прецизно". Како каже, у закону се наводи да је возач дужан да има такво одстојање да у случају потребе може да заустави возило, али дистанца је произвољна. „Није прецизно прописано и онда се људи набијају једни другима у гепек и мисле да је то безбедно", наводи Окановић. Хитна помоћ је због блокираног пута имала проблем да повређене у удесу код Јагодине одвезе у болницу „Ма, неће мени" Као један од велики проблема Окановић истиче и „ма неће се то мени десити" став великог дела возача. „Од свих људи који су код Јагодине погинули и који су повређени, да ли је ико мислио да ће то да му се деси? Да ће скончати код неке Јагодине или Ћуприје?" Аутомобил који иде 100 километара на час за секунд пређе 26 метара, а по магли видљивост може да буде знатно мања од тога. „У тим ситуацијама када налетите на камион - који, на пример, стоји због неког удеса - нећете стићи ни да пипнете кочницу пре него што ударите у њега у пуној брзини", истиче Окановић. Системски проблем је што се током обуке нових возача не посвећује довољно пажње конкретним стварима, каже Окановић. „Имамо питања колика је важност регистрационе таблице, али немамо шта је правило две секунде". Правило две секунде налаже да би требало да прођу две секунде између вашег проласка поред неког објекта или знака, а након што је возило испред вас исто то урадило. Ни Мишко више неће да вози Сви наши метрои које смо желели Воз је увек бржи Школски - шмекерски Инструктор вожње Бојан Бранковић за ББЦ каже да узрок тешких саобраћајних несрећа нису грешке почетника. „Углавном су то људи који возе годинама... Брзина их кошта главе". Он наводи да будући возачи током обуке науче све што је потребно, али да проблем настане чим из клупа пређу на пут. „Онда неће више да возе школски, него 'шмекерски'. Забораве све што су учили и раде све супротно", истиче Бранковић. „Проблем је журба, прече им је да стигну два минута раније и онда буде свашта. После буде касно". Шта кад је магла Време реаговања Окановић истиче и да постоји проблем са системом реаговања након удеса. „Рецимо да је ланчани судар био у Лапову. Питање је када би помоћ стигла, јер тамо немају службу Хитне помоћи". Како каже, кад је неко одређивао колико ће која општина имати возила Хитне помоћи, искључиво су се водили бројем становника. „Лапово које има 25.000 људи по закону нема право на то, а нико није размишљао да тамо пролази међународни Коридор 10 и 150.000 возила дневно током сезоне. „Да је тамо био судар, лекари би у мантилима и кломпама морали на терен, а то споро иде". Према његовим речима, требало би да постоји центар за обавештавање који би према густини магле мењао дозвољену брзину вожње. У удесу код Јагодине учествовало је око 40 возила, од чега чак 16 камиона Деца Битна ставка безбедности је и да деца све време морају да буду у специјалним седиштима. „Без обзира да ли идете у вртић који је удаљен на 100 метара или до тетке која је на 100 километара то једноставно мора", каже Окановић. „Саобраћајна незгода не бира ни време, ни место, дете увек мора да буде безбедно". У времену друштвених мрежа, телефона и фотографисања на сваких неколико минута, постоји још један проблем. „Има родитеља који не само да не стављају дете у седиште, него их возе у наручју на предњем седишту, па и за воланом, док поносна мајка снима телефоном са сувозачевог седишта. „Не можемо рећи су то људи који не воле своју децу, већ да је њихова свест толико ниска да не знају шта раде". Шта после удеса „Грешка" О томе какво је стање на српским путевима, показује и случај из 2004. године, када је држава у Женеву слала званичне податке о удесима. „Кроз табелу и статистичку грешку су приметили да имамо пешаке погинуле на аутопуту, па су нам написали 'грешка, како пешаци да погину на аутопуту', претпостављајући да је то немогуће. „Дакле, та појава да пешаци претрчавају или се крећу аутопутем је изгледа специфична само за нас", оцењује Окановић. Како каже, корак даље је да аутобуси укрцавају и искрцавају путнике на аутопуту, наводећи пример станице после Змаја, на улазу у Београд. Он истиче да тренутно постоји тренд смањења броја погинулих, али ни близу колико треба да буде. „Стратегијом безбедности саобраћаја прописано је да до 2020. треба да имамо 365 погинулих у удесима, а прошле године смо имали 579 страдалих, дакле треба да смањимо за 200". „Системским мерама се све може решити, питање је да ли ћемо нешто урадили или чекати неку нову Јагодину", закључује Окановић. Цвет на месту погибије у саобраћајној несрећи Не брже од живота Марковићева несрећа догодила се 28. маја 2009. године на путу између Смедеревске Паланке и Михајловца. Да ли ће је икада заборавити? Сигурно неће. Тог дана је више од једног сата са поломљеном ногом и крвавом главом седео у слупаном аутомобилу. „Плинска боца је била ишчупана, па је шиштао плин и док није стигла Хитна помоћ из Смедерева тако сам седео, нико није смео да приђе да ме извуче. „Могло је све да експлодира и да ме нема". А бака? Бака је преминула. И то отприлике у време кад је он имао удес, журећи да је види. На питање шта му данас прође кроз главу кад се осврне, каже: „Тада, одмах после удеса, био сам свестан, али сам после тога пао у несвест. Остала ми је само слика возача камиона који је био запрепашћен. „Сада само мислим на то да треба возити спорије и обраћати пажњу на друге у саобраћају. „Ма не само да се спорије вози... Спорије да се живи". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk