Хонгконг и протести: Све што треба да знате о разлозима незадовољства грађана
После неколико недеља продемократских протеста, немири не показују знаке посустајања.
Транспарент против изручења Кини Протести су започели због планова - касније замрзнутих - који би омогућили екстрадицију из Хонгконга у копнену Кину. Али они су се сада проширили тако да одражавају шире захтеве за демократским реформама. И ништа од тога се не дешава у вакууму. Постоји много важних разлога - неки се протежу деценијама уназад - који би помогли да се објасни шта се тренутно дешава. Хонгконг има специјалан статус... Био је британска колонија више од 150 година - један његов део, хонгконгшко острво, припојен је Великој Британији после рата из 1842. године. Касније, Кина је изнајмила остатак Хонгконга - Нове територије - Британцима на 99 година. Постао је прометна трговачка лука, а његова привреда процветала је 1950-тих, када је постао фабричко чвориште. Територија је била популарна и међу мигрантима и дисидентима који су бежали од нестабилности, сиромаштва или прогона у копненој Кини. Потом, раних 1980-тих, како је полако истицао рок за 99-огодишњи најам, Велика Британија и Кина започели су преговоре о будућности Хонг Конга - комунистичка влада у Кини сматрала је да читав Хонгконг треба вратити. Две стране постигле су споразум 1984. године према ком ће се Хонгконг вратити Кини 1997. године, под начелом „једна земља, два система". То је значило да ће, иако ће постати део јединствене земље са Кином, Хонгконг у наредних 50 година уживати „високи степен аутономије, сем у спољним пословима и одбрани". Као последица тога, Хонгконг има властити правни систем и границе, а права, укључујући слободу окупљања и слободу говора, остају заштићена. На пример, то је једно од ретких места на кинеској територији на ком људи могу да обележе масакр на Тјенанмену из 1989. године, када је војска отворила ватру на ненаоружане демонстранте у Пекингу. Али ствари се мењају Хонгконг и даље ужива слободе које се не виђају у копненој Кини - али критичари кажу да су оне у опадању. Групе за заштиту права оптужиле су Кину за мешање у послове Хонгконга, наводећи примере као што су судске одлуке које су дисквалификовале про-демократске посланике. Забринуте су и због нестанка пет хонгконгшких књижара и једног тајкуна - који су се сви на крају појавили у притвору у Кини. Уметници и новинари тврде да су под све већим притиском да спроводе ауто-цензуру - а новинару Фајненшел тајмса било је забрањено да уђе у Хонгконг након што је организовао догађај на ком се појавио активиста борбе за независност. Детаљ са демонстрација 2014. Друга тачка трвења је демократска реформа Лидера Хонгконга, извршног шефа, тренутно бира изборни одбор од 1.200 чланова - углавном про-пекиншко тело које бира само шест одсто легалних гласача. Гласачи из Хонгконга не бирају директно свих 70 чланова у законодавно тело територије, Законодавни савет. Већину места која се не бирају директно заузимају про-пекиншки посланици. Неки изабрани чланови су чак били смењени након што је Пекинг донео контроверзну судску одлуку која их је практично дисквалификовала. Мини-устав Хонгконга по имену Основни закон тврди да би на крају и лидер и Уставни савет требало да буду изабрани на демократскији начин - али не постоји консензус око тога како то треба да изгледа. Кинеска влада је 2014. године саопштила да ће омогућити гласачима да изаберу властите лидере за списка који одобрава про-пекиншки одбор, али су критичари то прозвали „лажном демократијом" и није изгласано у хонгконгшки закон. За 28 година, 2047. године, истиче Основни закон - а није најјасније шта ће се десити са аутономијом Хонгконга након тога. Иако су већина људи у Хонгконгу пореклом Кинези и овај град је званично део Кине, већина тамошњих људи не доживљава себе као Кинезе. Анкете са Универзитета у Хонгконгу показују да се већина идентификује као „Хонгконжани"- само 11 одсто је себе назвало „Кинезима" - док 71 одсто људи каже да се не осећа поносно што су кинески грађани. Та разлика је посебно истакнута међу младима. „Што су млађи испитаници, мања је вероватноћа да ће се осећати поносно што ће постати кинески држављани а исто тако су негативнији према политици Централне владе према Хонгконгу", каже програм јавног мњења универзитета. Грађани Хонгконга су навели правне, друштвене и културолошке разлике - и чињеницу да је Хонг Конг 150 година био одвојена колонија - као разлоге зашто се не идентификују са сународницима у копненој Кини. Последњих година дошло је и до пораста антикинеских осећања у Хонгконгу, са људима који се жале на безобразне туристе који не хају за локалне норме или подижу трошкове живота. Неки млади активисти чак позивају на независност Хонгконга, што посебно брине владу у Пекингу. Демонстранти сматрају да ће предлог закона о екстрадицији, уколико буде усвојен, ставити територију под тешњу контролу Кине. „Хонгконг ће постати само још један кинески град уколико овај закон буде изгласан", каже за ББЦ један демонстрант, 18-годишњи Мајк. Грађано Хонгконга знају да протестују Пре пет година демонстрације су трајале неколико недеља У децембру 2014. године, када је полиција растурила оно што је преостало од продемократских протеста у Хонгконгу, демонстранти су скандирали: „Вратићемо се". Чињеница да су се демонстранти сада вратили не мора нужно да буде изненађујућа. Хонг Конг има богату историју побуне, која сеже у много даљу прошлост од последњих неколико година. Демонстрације су избиле 1966. године након што је трајектна компанија Стар Фери донела одлуку да подигне цену вожњи. Протести су прерасли у немире, проглашен је полицијски час, а на улице је изашло више стотине војника. Протести су се редовно наставили и после 1997. године, али сада су највећи међу њима обично политичке природе - и доводе демонстранте у сукоб са позицијом копнене Кине. Иако грађани Хонгконга уживају одређени степен аутономије, имају мало слободе на изборима, што значи да су протести једни од ретких преосталих начина на које могу да искажу своје мишљење. Одржани су велики протести 2003. године (на улице је изашло и до 500.000 људи, што је довело до одустајања од контроверзног предлога закона о безбедности), а годишњи маршеви за универзално право гласа - као и обележавања масакра на Тјенанмену - постали су фиксни датуми на календару ове територије. Демонстрације из 2014. године трајале су неколико недеља, а грађани су захтевали право на избор властитог лидера. Али такозвани Покрет кишобрана на крају се „издувао" а да није довео до уступака из Пекинга".