Праисторија и наука: Наши преци су имали секс са неандерталцима - научници знају детаље
Погледи су им се срели преко грубог планинског пејзажа праисторијске Румуније.
Он је био неандерталац и го голцијат, ако се не рачуна крзнени плашт. Имао је добро држање и бледу кожу, можда малко црвену од сунчанице. Око једног од дебелих мишићавих бицепса носио је огрлицу од орлових канџи. Она је била рани савремени човек, одевена у капут од животињске коже са крагном од вучјег крзна. Имала је тамну кожу, дуге ноге и коса јој је била у плетеницама. Он је прочистио грло, одмерио је од главе до пете и - и апсурдно високим, назалним тоном - изговорио најбољу реченицу за мување коју је знао. Она га је бледо погледала. Срећом по њега, нису говорили истим језиком. Насмејали су се од нелагоде и можемо да претпоставимо шта се десило после тога. Наравно, могло је да буде много мање налик узаврелој сцени из љубића. Можда је жена била неандерталац, а мушкарац је припадао нашој врсти. Можда је њихов однос био необавезан и прагматичан, зато што у оно време није било превише људи. Сугерисано је чак и да оваква смувавања нису била на узајамно добровољној бази. Иако никад нећемо сазнати шта се заправо дешавало током ових сусрета - или њима сличним - оно у шта можемо да будемо сигурни јесте да се такав пар јесте смувао. Око 37.000-42.000 година касније, у фебруару 2002. године, два истраживача дошла су до изузетног открића у подземном пећинском систему југо-западних Карпата, близу румунског града Анина. Чак ни стићи тамо није био лак задатак. Прво су морали да корачају подземном реком која је сезала све до њиховог грла неких 200 метара. Потом је уследило роњење 30 метара кроз подземни пролаз, након чега је ишао успон од 300 метара до „мишје рупе" - отвора кроз који су ушли у претходно непознату одају. Унутар Пестера цу Оасе илити „Пећине са костима" пронашли су хиљаде костију сисара. Током њене дуге историје, сматра се да су је настањивали само мужјаци пећинског медведа - изумрли рођаци мрког медведа - којима углавном припадају. На њиховој површини лежала је једна људска вилична кост, за коју је датирање методом радиоактивног угљеника показало да припада једном од најстаријих познатих раних савремених људи у Европи. Сматра се да су остаци стигли у пећину природним путем и да су остали тамо нетакнути од тада. У оно време, научници су приметили да је, иако је вилична кост непогрешиво савремена по изгледу, садржала и неке необичне неандерталске црте. Годинама касније, тај утисак је потврђен. Кад су научници анализирали ДНК извучен из овог налазишта из 2015. године, открили су да је јединка био мушкарац и да је највероватније био 6-9 одсто неандерталац. То је највећа концентрација икад пронађена у раном савременом човеку и око три пута већа од оне пронађене у данашњим Европљанима и Азијцима, чији је генетски састав отприлике 1-3 одсто неандерталски. Зато што је геном садржао велике сегменте непрекинутих неандерталских секвенци, аутори су израчунали да је власник вилице највероватније имао неандерталског претка свега четири до шест генерација раније - што је еквивалент пра-пра-прародитеља, пра-пра-прародитеља или пра-пра-пра-прародитеља. Установили су да је та веза вероватно настала мање од 200 година пре времена у ком је он живео. Поред виличне кости, тим је у Пећини са костима пронашао фрагменте лобање још једне јединке, који је поседовао сличну мешавину својстава. Научници још нису успели да извуку ДНК из тих остатака, али као и код виличне кости, сматра се да су можда припадали неком ко је имао скорије неандерталско порекло. Од тада, докази о томе да сексуални однос између раних савремених људи и неандерталаца није био редак случај само су се гомилали. Скривени у геномима данашњих популација налазе се знаци да се то десило у много појединачних случајева и на широј географској области. До данашњег дана постоје људи који носе генетски материјал најмање две различите популације неандерталаца, за које једна анализа говори да су се укрстили са људима више пута и у Европи и у Азији. Штавише, неандерталска ДНК може се наћи у сваком ко је жив данас, међу којима су и људи афричког порекла, за чије се претке сматра да нису директно долазили у контакт с овом групом. А трансфер се дешавао и обрнутим смером. Научници су 2016. године открили да неандерталци из Алтајских планина у Сибиру деле 1-7 одсто своје генетике са прецима савремених људи, који су живели отприлике пре 100.000 година. Кључно, иако можете да помислите да су голицави детаљи тих древних веза изгубљени у праисторији, и данас имамо наговештаје како су они могли да изгледају. Ту је све што сте икада желели да знате о овој голицавој епизоди у људској историји. Љубљење Лаура Вејрич - антрополошкиња са Државног универзитета у Пенсилванији - открила је 2017. године сабласни траг 48.000 година старог микроскопског аутостопера који се закачио за један праисторијски зуб. „Проучавам древне микробе да бих сазнала више о прошлости, а дентални прорачуни једини су поуздан начин да реконструишете микроорганизме који су живели у древним људима", каже Вејрич. Она је била посебно заинтересована за оно што су неандерталци јели и какве су интеракције имали са окружењем. Да би то открила, секвенцирала је ДНК из плака на зубима пронађеним у три различите пећине. Два узорка узета су међу 13 неандерталца пронађених у Ел Сидрону у северозападној Шпанији. Овај локалитет недавно су обележиле интриге, кад је откривено да су многи од тих појединаца изгледа патили од урођених абнормалности, као што су деформисане чашице колена и пршљенови, и млечних зуба који су се задржали дуго после детињства. Сумња се да се група састојала од блиских рођака, који су акумулирали рецесивне гене после дуге историје укрштања међу сродницима. Породица је доживела трагичан крај - у њихове кости били су урезани знаци да су били жртве канибализма. Сматра се да су они међу последњим неандерталцима који су ходали Земљом. На велико изненађење Вејричове, један од зуба из Ел Сидрона садржао је генетски траг микроорганизма налик бактерији, Метанобревибактер оралис, која може да се нађе у нашим устима до данашњих дана. Упоредивши неандерталску верзију са верзијом савремених људи, успела је да израчуна да су се њих две раздвојиле пре око 120.000 година. Ако су неандерталци и данашњи људи одувек делили исти орални састав, очекивали бисте да се то десило много, много раније - најмање пре 450.000 година, кад су две подврсте пошле различитима путевима. „Ово значи да су се микроорганизми пребацили у међувремену", каже Вејрич. Немогуће је знати засигурно како се то десило, али могло би да буде повезано са нечим другим што се исто десило пре 120.000 година. „За мене је фасцинантно то што је то исто тако један од првих временских периода у којима смо забележили укрштање између људи и неандерталаца", каже Вејрич. „Тако да је на неки начин дивно видети да је овај микроб умешан у ту интеракцију." Вејрич објашњава да је један од могућих путева трансфера љубљење. „Кад пољубите некога, орални микроби се размењују између ваших уста", каже она. „Могло се десити једном, а онда некако магично раширити, ако је група људи која се заразила након тога била веома успешна. „Али могло би бити и да се то дешавало прилично редовно." Још један начин за трансфер ваших оралних микроба је путем хране. А иако нема директних доказа да је неандерталац припремао вечеру за раног савременог човека, романтични оброк могао је да буде алтернативни извор М.оралиса. За Вејрич, ово откриће узбудљиво је и зато што сугерише да су наше интеракције са другим врстама људи пре много времена обликовале заједнице микроорганизама које носимо у себи и дан-данас. То поставља једно питање за Вејрич: „Да ли наш микробиом функционише правилно зато што смо покупили микроорганизме од неандерталаца?" На пример, док се М.оралис обично везује за болест десни код савремених људи, Вејрич каже да је пронађен код многих праисторијских појединаца који су имали савршено здраве зубе. У будућности, она предвиђа коришћење ових увида извучених из древног зубног плака да би се реконструисали здравији орални микробиоми за људе који живе у савременом свету. Мушки или женски неандерталци Немогуће је засигурно рећи да ли су се углавном неандерталке мувале са савременим мушкарцима или обрнуто - али постоје неке назнаке за то. Археолози су 2008. године открили сломљену кост прста и један једини кутњак у пећини Денисова у руским Алтајским планинама, на основу којих је откривена једна потпуно нова подврста људи. Годинама су „денисовљани" били познати само на основу шачице узорака ископаних на овом локалитету, заједно са њиховом ДНК, из које су научници сазнали да се њихово наслеђе протеже све до данашњих дана у геномима људи источноазијског или меланезијског порекла. Денисовљани су много ближи сродници неандерталаца него данашњих људи; две подврсте можда су имале области које су се преклапале у Азији стотинама хиљада година. То је постало посебно очигледно 2018. године, после открића фрагмента кости која је припадала младој девојци - која је добила надимак Дени - са мајком неандерталком и оцем денисовљанином. Сходно томе, имало би смисла ако би мушки полни хромозоми неандерталаца личили на оне денисовљана. Али пошто су научници секвенцирали ДНК из три неандерталца који су живели пре 38.000-53.000 година, изненадили су се кад су открили да су њихови ипсилон хромозоми имали више тога заједничког с онима данашњих људи. Истраживачи кажу да је ово доказ „необичног тока гена" између неандерталаца и раних савремених људи - они су се прилично много укрштали. Толико често, чак, да како су бројеви неандерталаца опадали пред крај њиховог постојања, њихови ипсилон хромозоми можда су изумрли и у потпуности били замењени нашим. То сугерише да је значајан број наших мушких људских предака имао секс са неандерталкама. Али ту причи није крај. Друга истраживања показују да је скоро идентична судбина задесила неандерталске митохондрије - ћелијску машинерију која је помогла да се шећери претварају у употребљиву енергију. Оне су се искључиво преносиле са мајки на децу, тако да кад је митохондрија раног савременог човека пронађена у остацима неандерталаца 2017. године, указала је на то да су наши преци такође имали секс са мушким неандерталцима. Овај пут, укрштање се највероватније десило пре 270.000 до 100.000 година, кад су људи углавном били ограничени на Африку. Сексуално преносиве болести Пре неколико година, Виле Пименоф проучавао је сексуално преносиви људски папиломавирус (ХПВ) кад је приметио нешто чудно. Папилома вируси су свеприсутни међу животињама, укључујући медведе, делфине, корњаче, змије и птице - штавише, пронађени су у свакој врсти која је проучавана да би се пронашло њихово присуство. Само међу људима у оптицају постоји више од 100 сојева, који су колективно заслужни за 99,7 одсто ракова грлића материце широм света. Од ових, један од најсмртоноснијих је ХПВ-16, који може да остане у телу годинама док полако разара ћелије које је заразио. Ти сексуални односи мора да су били прилично уобичајени у Евроазији, у областима где су биле присутне обе људске популације - Виле Пименоф Али на планети постоји јасна подела између места на којима могу да се нађу одређене варијанте вируса. Широм већег дела планете, највероватније је да ћете налетети на тип А, док се у подсахарској Африци већина људи зарази типовима Б и Ц. Да све буде интригантније, образац прецизно одговара расподели неандерталске ДНК широм света - не само да људи у подсахарској Африци носе необичне сојеве ХПВ-а, већ са собом носе и релативно мало неандерталског генетског материјала. Да би открио шта се дешава, Пименоф је искористио генетску разноликост међу данашњим типом А да израчуна да се он први пут појавио отприлике пре 60.000 до 120.000 хиљада година. То га чини много млађим од других врста ХПВ-16 - и кључно, поклапа се са временом кад су се рани савремени људи стигли из Африке и дошли у контакт са неандерталцима. Иако је тешко то доказати дефинитивно, Пименоф верује да су одмах почели да размењују сексуално преносиве болести - и да подела у варијантама ХПВ-16 одражава чињеницу да смо добили тип А од њихових предака. „Тестирао сам то хиљадама пута користећи рачунске технике и резултат је увек био исти - да је то највероватнији сценарио", каже Пименоф. На основу начина на који се ХПВ вирусу шири данас, он подозрева да вирус није био пренет на људе једном, већ у много различитих прилика. „Мало је вероватно да се то десило само једном, зато што би онда било вероватније да се преношење даље није примило", каже Пименоф. „Ти сексуални односи мора да су били прилично уобичајени у Евроазији, у областима где су биле присутне обе људске популације." Интригантно, али Пименоф такође верује да преузимање типа А од неандерталаца објашњава зашто је он толико канцероген код људи - зато што смо се први пут срели с њим релативно скорије, наш имуни систем није се довољно развио да се ослободи ове инфекције. Штавише, секс са неандерталцима могао је да нам пренесе и велики број других вируса, укључујући древног претка ХИВ-а. Али немамо разлога да се љутимо на наше давно изгубљене рођаке зато што постоје докази да смо и ми њима подарили сексуално преносиве болести - укључујући херпес. Полни органи Иако можда делује неукусно запитати се како су изгледали пениси и вагине неандерталаца, гениталије различитих организама биле су предмет огромног корпуса научних истраживања; у време писања овог чланка, претрага за „еволуцијом пениса" на Гугл сколару избацио је 98.000 резултата, док је „еволуција вагине" показала 87.000. Испоставља се да животињски полни органи могу да открију изненађујуће много тога о њиховом начину живота, стратегији парења и историји еволуције - тако да је постављање питања о њиховим споловилима само још један пут да се они боље упознају. Животињско царство садржи калеидоскопски дијапазон маштовитих састава полних органа. Они подразумевају октопода аргонаута и његов црволики одвојиви пенис, који може сам да отплива да се пари са женкама - што је практично својство за које се сматра да се развило зато што су мужјаци само 10 одсто величине њихових љубавница - као и троструке вагине кенгура, који женкама омогућују да буду стално трудне. Један од начина на који су људски пениси необични јесте то што су глатки. Наши најближи живи рођаци, обичне и бонобо шимпанзе - са којима делимо око 99 одсто наше ДНК - имају „пениске кичме". Ове сићушне бодље, које се састоје од исте супстанце као и кожа и коса (кератин), сматра се да су се развиле да би рашчистиле сперму конкурентских мужјака или да би благо нажуљале женску вагину тако да је одврате од новог секса на неко време. Сматра се да је пениска кичма најкориснија код промискуитетних врста, код којих може да помогне мужјацима да максимизују своју шансу за репродукцију Научници су 2013. године открили да генетски код за пениске кичме недостаје у неандерталским и денисовљевим геномима, баш као и код савремених људи, сугеришући да је нестао код наших заједничких предака пре најмање 800.000 година. Ово је значајно, зато што се сматра да је пениска кичма најкориснија код промискуитетних врста, код којих може да помогне мужјацима да максимизују шансе за репродукцију. То је довело да спекулације да су - попут нас - неандерталци и денисовљани углавном били моногамни. Спавање са ким стигнеш Међутим, постоје неки докази који указују на то да су неандерталци спавали наоколо са ким су стигли више од савремених људи. Студије фетуса показале су да присуство андрогена као што је тестостерон у материци може да утиче на „размере прстију" особе кад одрасте - меру дужине њеног кажипрста и домалог прста, која се израчунава ако се први подели са другим. У окружењу са више тестостерона, људи обично заврше са нижом размером. Ово важи за оба биолошка пола. После овог открића, пронађене су везе између размере прстију и привлачности лица, сексуалне оријентације, ризиковања, академског учинка, колико су жене саосећајне а мушкарци доминантни, па чак и величине њихових тестиса - мада су неке студије у овој области контроверзне. Тим научника је 2010. године запазио образац и међу најближим рођацима људи. Испоставља се да шимпанзе, гориле и орангутани - који су обично промискуитетнији - имају у просеку нижу размеру прстију, док рани савремени човек пронађен у израелској пећини и данашњи људи имају вишу размеру (0.935 и 0.957). Људи су углавном моногамни, тако да су истраживачи сугерисали да можда постоји веза између размере прстију врсте и њене сексуалне стратегије. Ако су у праву, неандерталци су - који су имали мању размеру од ове две групе (0.928) - били незнатно мање моногамни и од раних савремених и од данашњих људи. Одлазак у залазак сунца Једном кад су се неандерталац и рани савремени човек спојили, вероватно су се настанили близу места где су живели људи, а свака генерације је следила исти образац. Генетски докази о неандерталцима показују да су се њихова домаћинства састојала од сродних мушкараца, њихових партнера и деце. Чини се да су жене напуштале своје породице кад нађу партнера. Други увид у сценарио „живели су срећно до краја живота" између раних савремених људи и неандерталаца потиче из студије гена које су остали у данашњим Исланђанима. Прошле године је анализа генома 27.566 таквих појединаца показала годишта у којима су неандерталци обично добијали децу: и док су жене биле старије него њихови еквиваленти међу раним савременим људима, мушкарци су обично били млади очеви. Ако би наш пар добио бебу, онда ју је можда - као други неандерталци - мајка дојила око девет месеци и потпуно одбила од сисе око 14. месеца, што је раније него код људи у савременим неиндустријским друштвима. Знатижеља у вези с овим древним интеракцијама открива нове информације о томе како су неандерталци живели уопште - и зашто су нестали. Последњи неандерталац: Крај пута Чак и ако вас не занимају древни људи, сматра се да су ова упаривања допринела читавом дијапазону особина које савремени људи поседују данас, од нијансе коже, боје косе и висине, до наших навика у спавању, расположења и имуног система. Њихово откривање већ доводи до потенцијалних метода лечења за савремене болести, као што су лекови који циљају наендерталски ген за који се сматра да доводи до тешких случајева Ковида-19. Данас се сматра да је до изумирања неандерталаца пре око 40.000 година можда делом дошло захваљујући нашој узајамној привлачности, као и факторима као што су изненадне климатске промене и укрштање у оквиру сродника. Наша најновија теорија је да су болести које носе ове две подврсте - као што су ХПВ и херпес - првобитно формиране као невидљива баријера, која је спречавала обе врсте да проширују своју територију и потенцијално дођу у контакт. У ретким областима у којима се јесу преклопили, они се јесу укрштали и рани савремени људи су добили корисне гене имунитета који су наједном омогућили да пођу даље. Али неандерталци нису били те среће - моделовање сугерише да ако су имали већи терет болести од старта, можда су остајали дуже рањиви на ове нове егзотичне сојеве, без обзира на укрштање - а то значи да су остали заглављени ту где су. На крају су данашњи људи стигли до њихове територије и истребили их. Друга идеја је да смо постепено апсорбовали њихову релативну малу популацију у ону раних савремених људи. На крају крајева, они су већ углавном усвојили наше ипсилон хромозоме и митохондрије, а најмање 20 одсто њихове ДНК и даље постоји у живим људима данас. Можда пар који се смувао у праисторијској Румунији и даље живи у некоме ко управо чита овај чланак. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk