Корона вирус: Како ће се лични контакт променити када једном Kовид-19 буде под контролом
У уобичајеној недељи је тешко избројати колико пута долазимо у физички контакт са другим људима.
Корона вирус и односи Многима који се изолују сами ово је можда најдужи период у животу у којем су прошли без људског додира коже на кожу. Екстремно дистанцирање које сада видимо је, могло би се надати, привремена промена. Али како све више земаља почиње да укида мере закључавања, суочавамо се са проблемом како да се вратимо у стварност. Како комуницирамо једни са другима на начин који нас чува, али не вређа? Месецима смо вежбали социјално дистанцирање, држећи се најмање два метра једни од других, избегавајући додиривање заједничких површина и потискујући кашљање и кијање. Било је тешко прекинути цело животно искуство научених друштвених норми које показују уљудност или наклоност: у многим културама рукујемо се када поздрављамо нове људе, грлимо оне до којих нам је стало или пружамо руку, дословно, онима којима је то потребно. Сада се спремамо да поново кренемо у свет, можда ће све те укорењене навике морати да престану. Ваздушни пољубац Двоструки ваздушни пољубац који су волели Французи могао би бити вектор преноса; топли загрљај Италијана потенцијално сувише опасан. „Осећајно" понашање у целини може престати да буде прихватљиво, а са њим би се могло променити све што смо сазнали о свету који је обично пун физичких контаката. Биће тешко носити се са тим, каже Робин Данбар, професор емеритус еволуционе психологије на Универзитету Оксфорд. „Физички контакт је део механизма који користимо за успостављање односа, пријатељства и породичне припадности", каже он. Све то потиче из наше историје као примата, када миловање длакаве коже покреће ендорфински систем у нашем мозгу, због чега се осећамо угодно и позитивно. Можда ће нам бити угодније да држимо људе на дистанци када их поздрављамо И вероватно ће доћи до забуне и забринутости док покушавамо да се прилагодимо новој нормалној ситуацији. „Тактилно додиривање или шапутање на уво људи вероватно ће нестати на неко време", каже Кери Купер, професор организационе психологије и здравља у Манчестерској пословној школи. „Комуникација ће бити мало компликованија и као последица тога мање нијансирана. Људи могу погрешно протумачити ствари јер ви нећете имати слати сигнале као обично". Међутим, већ видимо начине на које би наш нови социјално динстанцирани свет могао да функционише, примењујући понашања из телевизијских програма које конзумирамо током закључавања. Емисије широм света приказују како њихови водитељи седе на дистанци од својих колега, што појачава важност и прихватљивост боравка на даљини. „Сви заиста примењују идеју да су одвојени, али заједно", каже Ерика Хјуџис, академска водитељка за наступе на Универзитету у Портсмуту. „За тебе #ВажноЈе": Место за подршку и разговор о менталном здрављу Супротно томе, препознајемо промену перцепције када гледамо програме произведене пре социјалног дистанцирања. Нелагода у стомаку на претрпане сцене смештене у баровима, ноћним клубовима и тржним центрима признање су да се наш мозак преобликује како би прихватио удаљеније друштвене праксе. То одражава ширу забринутост широм света о ризицима повратка у социјални контакт. Према истраживању анкетара Ипсос-Морија, само седам одсто Британаца жели да се затворена предузећа поново отворе ако вирус није у потпуности сузбијен, док се седамдесет одсто снажно противи враћању у нормалу. Открили су да се исти осећај огледа и другде: шездесет одсто Аустралијанаца и Американаца, седамдесет одсто Канађана, половина Француза и Бразилаца и четврдесет одсто Кинеза не жели да поново отвори друштво док се вирус не савлада. „Недавна пандемија променила је све што знамо, посебно о томе како остајемо социјално повезани", каже Бавна Јани-Неганди, клиничка психолошкиња у приватној пракси. „Људи су одговорили на изазов и покушали да на креативан начин одрже друштвене везе, али у исто време је било другачије и може бити тешко прилагодити се новим начинима да се буде друштвен". Савети за љубљење Толике промене у животу сада се називају „без преседана". Као прво, у марту је француски министар здравља саветовао грађане да престану да се љубе због Ковида-19. У ствари, били смо овде и раније. У ствари, ово смо већ видели - У Енглеској у 15. веку, краљ Хенри VI забранио је љубљење настојећи да заустави ширење бубонске куге. Одбојност блиског контакта са неким ко има инфекцију има и тамнију страну. Откад се ХИВ/АИДС први пут појавио, постоји велика стигма против оних који су били позитивно тестирани на вирус. Многи људи су се бојали да могу добити ХИВ/АИДС чак и руковањем, упркос доказима да се ради о полно преносивој инфекцији. У том контексту се покојна принцеза Дајана руковала са пацијентом који се лечио од ХИВ/АИДС-а у лондонској болници Мидлсекс 1987. године, у покушају да се избори са стигмом. Слично томе, оболели од туберкулозе доживљавају предрасуде у различитим облицима широм света, укључујући мере прекомерне дистанце, а постоји и дуга глобална историја да људи који имају губу бивају протерани. Ставови се временом мењају усклађеним кампањама рушења митова, тако да многи, на пример, не би двапут размислили да прихвате некога ко је ХИВ позитиван. Када је покојна принцеза од Велса ухватила за руку пацијента са ХИВ-ом у болници, помогло је да се отклони нека стигма око болести Ако и када се појави дуго очекивана вакцина против коронавируса и физички контакт са онима изван „мехурића" нашег непосредног домаћинства постане сигуран, колико ће трајати наши нови ставови о додиру? „Сумњам да ће доћи до промене у кратком року, али временом ће се они истрошити", каже Данбар. Почетни страх и одбојност од блиског личног контакта вероватно ће уступити место праксама у којима учествујемо од рођења. Руковање је парадигма по којој ћемо највероватнје спознати промене, а медијски наслови већ пишу о његовом крају. Али то је можда преурањено, сматра Данбар. „Руковање нам је укорењено", каже он. „Људима ће бити врло тешко да не испруже руку". То је нешто са чим је Купер сагласан. „Уопште не видим замену за руковање у блиској будућности", каже он. Испробани су различити покушаји, укључујући додиривање стопала и лактова, али њихова перформативно неугодна природа значи да можда неће дуго трајати. Бол због губитка Иако су усвојени начини поздрављања са минималним контактима, то можда неће умањити бол због онога што смо изгубили. Када је куповала намирнице, Хјуџизовој је било тешко да пригуши физички импулс да поздрави некога за кога зна да је у близини. „Готово је нешто болно у томе што не прелазимо ту линију, иако знамо да то не бисмо смели", каже она. Она то поистовећује са тугом, не због губитка пријатеља, већ губитка нечег важног у вези са нашом везом. „Мислим да губимо смисао да знамо шта да радимо са тим осећајем када желите да одете и природно загрлите некога", каже она. А страх од непознате, невидљиве претње одржаваће нас да осећамо ту забрињавајућу емоцију. „Можемо да променимо начин повезивања са другима и да приступимо опрезно, у зависности од нашег искуства са пандемијом и њеног утицаја на нас појединачно", каже Јани-Неганди. Пре него што оплакујемо оно што се може изгубити, вреди размислити о томе шта бисмо могли добити. Можда ће први пољубац бити снажнији јер поприма нови значај. Авиони, који су у шкрипцу да зарађују на ценама, могу постати подношљивији како се поново буду разматрале норме око личног простора. Загрљаји подршке значиће више када будете морали размислити коме ћете их дати, а исто тако ће љубазна рука на рамену бити прожета са више значења. Хјуџизова предвиђа будућност у којој своје друштвене групе делимо на унутрашњи круг оних са којима се осећамо угодно и вољно да додирнемо и на спољни круг према којима смо обазривији. „То би могло да повећа значај додира када коначно до њега дође", каже она. „Помериће се са онога што је сада у западном друштву велико, што је као поздрав, више као потврда." Приближавање довољно да шапнете на нечије уво захтева одређени степен интимности који се сада може сматрати чудним То не значи да ће транзиција бити лака. „Биће срцепарајуће. Многе културе имају заиста лепе начине повезивања који не укључују додир", каже Хјуџизова. „Али да се замени нешто тако симболично као загрљај или пољубац у образ, мислим да ће бити потребна нова кореографија". Што се тиче алтернативних поздрава, Хјуџизова, која долази са америчког југа, рачуна да већ имамо готову замену за поздрав: махање и климање главом на које наилази када се вози дугим сеоским путевима до куће својих родитеља, чини да се осећа добродошлом. „Можеш да изађеш из аутомобила", каже она. За оне који брину због недостатка физичког контакта који нас лишава нечег урођеног, Данбар има неколико речи наде. „Додир није једини механизам који се користи за физичко везивање", каже он. Еволуција од наших далеких предака примата дала нам је нове начине да осетимо везу са другима који такође покрећу ендорфине. „То су ствари попут смеха, певања, плесања, причања прича, верских ритуала и тако даље", каже он - „ствари које користимо у свакодневним друштвеним интеракцијама". Дакле, иако још неко време морамо бити опрезни у вези са физичким контактом, боравак на физичкој удаљености не мора значити да се не можемо осећати блиско. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk