Мој отац, католички свештеник, не жели да чује за мене
Са 12 година, Сара Томас је сазнала да је њен отац - ког никад није упознала - римокатолички свештеник.
Сара Томас Потом је годинама покушавала да успостави однос сa њим. Било јој је потребно искуство блиског сусрета са смрћу да би преболела ожиљке од његовог одбацивања. Сару Томас одгојила је њена мајка у државном стану за социјалне случајеве, са балконом пуним цвећа, у стамбеном блоку у југоисточном Лондону. Иако су једва састављале крај с крајем, Сара се детињства сећа као срећног, обележеног прославама рођендана и Божића, као и недељним одласцима у цркву. Али како је одрастала, Сара је почела да увиђа да је њена породица другачија. Сви које је познавала проводили су време са очевима чак и ако су им родитељи били разведени, зашто онда није могла и она? Она чак није знала ни ко јој је отац. Мајка је на крају испричала Сари да је њен отац предавач на универзитету. Сара Томас кад је имала једну и по годину „Али имала сам осећај да ми нешто не говори. Зашто је све то морало да буде толика тајна?", каже Сара. Мајка јој је 1990, кад је Сара имала 12 година, коначно рекла истину. Њен отац није предавач - он је римокатолички свештеник који живи и ради у Лондону. „Само сам рекла: 'Па то је сјајно! Сигурна сам да би волео да ме упозна'", каже Сара. Њена мајка баш није била сигурна у то. Сарини родитељи су се упознали док су обоје били старији студенти у Лондону седамдесетих. Били су заједно око две године када је, у 34. години, Сарина мајка затруднела. „Она је дефинитивно била заљубљена у њега, а мислила је да је и он заљубљен у њу", каже Сара. Мајка се надала да ће њен љубавник одустати од студија и оженити се с њом. Живела је у студентском стану са две пријатељице које су се такође забављале са студентима теологије, а један од њих одлучио је да љубав има приоритет у односу над свештеничком каријером. Међутим, Сарин отац је био ужаснут кад је сазнао за трудноћу. Окончао је везу истог дана и више никад није проговорио са Сарином мајком насамо - само у присуству другог представника цркве. Један старији свештеник предложио је Сариној мајци да отпутује и одседне крај мора док се не роди беба, па да је онда да на усвајање, али је Сарина мајка то одбила. „Тај свештеник је, дакле, проценио да мој отац може да настави са студијама и постане свештеник", каже Сара, „док год се моја мајка и дете - то јест, ја - придржавају плана о држању свега у тајности." Сара Томас као петогодишњакиња Зато Сари није речено ништа о оцу док је одрастала. Касније је сазнала да је повремено слао новац њеној мајци. „Али уз новац су често стизала и писма која су потцртавала потребу за тајношћу, наводећи ствари као што су: 'Ако некад будеш причала о овоме или га идентификујеш као оца, новац ће престати да пристиже.'" Кад је Сара изразила жељу да упозна оца, међутим, њена мајка је почела да му пише убеђујући га да пристане на састанак. И две године касније, он је пристао. „У својој наивности, гледајући ток-шоу емисије у којима људи који се никад нису срели хитају једни другима у загрљај, крећу да плачу и постају пријатељи до крај живота - моје пријатељице и ја мислиле смо да ће тако бити и у овом случају", присећа се Сара. Сара, на слици у време кад је први пут упознала оца Она је била узбуђена због састанка и обукла је омиљене тиркизно-беле тај-дај фармерке са пијаце у Кемдену. „Увек ћу их се сећати", каже она. "Било ми је страшно непријатно, већи део сусрета провела сам зурећи у своја колена." Њен отац је са собом повео католичког саветника, а Сара, која је тада имала 14 година, била је у пратњи мужа једне од својих школских наставница, што је нимало није опустило. „Одрасла сам без очинске фигуре у животу, тако да нисам била опуштена у друштву мушкараца и нисам знала како да реагујем на њих", каже Сара. „Толико сам била нервозна да сам једва могла да говорим, сва питања која сам планирала да поставим напросто су ишчезла." Руски Јеховини сведоци тврде да их држава мучи Најбоље се сећа очевих очију, којима ју је фиксирао током читавог сусрета, његове необавезне одеће која уопште није деловала свештенички и кратко подшишане седе косе. „Ушла сам мислећи да ћемо постати најбољи пријатељи, али он је био веома повучен и хладан", присећа се она. Последње што је Сари отац рекао тог дана било је да неће моћи поново да се види с њом наредне четири године. „Пре него што смо се срели, мислила сам: 'Па наравно да ће ме волети'", каже она. „А кад се састао са мном и исход је био да и даље нећемо имати никакав однос, то ме је стварно заболело." Кад се данас присећа првог сусрета, Сара га доживљава као прекретницу у животу. Престала је да се труди у школи и сећа се да би бризнула у плач у најнеприкладнијим тренуцима. Њени дневнички записи из тог времена били су пуни беса и несреће. „Увек ми је нешто у позадини главе говорило да сам безвредна", каже она. После средње школе, Сара се уписала на припремни курс на уметничком колеџу, преселивши се са групом пријатеља у заједничку кућу у јужном Лондону. Предала се необузданом проводу, у нади да ће се осећати добро и тако надокнадити низак ниво самопоштовања. Живела је увек у датом тренутку и није била способна да прави планове за будућност. Одећа јој е висила јер је мало јела. Сара је наредних година видела оца свега пар пута. Он је увек инсистирао да се нађу у бару или хотелу, далеко од места где је живео, док се она врашки трудила да у њему изазове било какву очинску реакцију. „Поклањала сам му књиге о породичним односима", каже она. „Чак сам му дала албум својих фотографија од времена кад сам била беба до тадашњих дана поручујући му: 'Види! Ја сам твоја ћерка, погледај ове слике, види како су слатке." Али Сара није изазвала реакцију за којом је жудела. „Никад се нисам осећала добро, никад се нисам осећала вољено и никад се нисам осећала као да разумем ситуацију", каже она. Почетком 1998. године, након неколико дана посебно жестоког провода, Сара и њена пријатељица су одлучиле да искористе студентски кредит како би одлетеле на Тенерифе на одмор. Сара 2002. године „У овој фази била сам веома, веома мршава, престала сам да водим рачуна о себи до те мере да нисам ништа јела током тог путовања", каже она. Једног јутра док је покушавала да се врати у њихов хотел после ноћног изласка, Сара се оклизнула на ивици планинског пута и пала у понор, након чега се дочекала на бетону. Сећа се сирена, како јој завлаче носила испод тела, како јој нешто намештају око врата. Али, изненађујуће, није осећала бол. Уместо тога, осећала се у савршеном миру са собом, блажено срећна, усхићена. „Била сам жива, али далеко од сопственог тела", каже она. „Било је фантастично, не сећам се да сам се икад осећала боље." Сећа се да се осећала као да излази из свог тела нагоре и ка умирујућем јарком светлу, али искуство је нагло прекинуто кад је докторка почела да извикује њено име и да је удара по руци. „Покушала сам да је игноришем", каже Сара. „Знала сам да умирем, а она је покушавала да ме поврати." Светло је нестало, дивно осећање почело је да јењава, појавио се бол. Сара није могла да помери највећи део свога тела и једна рука јој је била искривљена на погрешну страну. Лекари су телефонирали Сариној мајци у Лондон и рекли јој да дође што пре. „Мајка је тада телефонирала мом оцу и рекла: 'Сара би могла да умре, дођи''", каже Сара. „Али он је само одбио." Сломљена рука била је најлакша од Сариних повреда. Имала је три фрактуре лобање, унутрашње крварење у глави, пнеуомоторакс плућа и повреду јетре. После две недеље у болници на Канарским острвима, пребачена је у болницу у Лондону. Али, иако је скоро умрла и месецима се опорављала од повреда, Сара каже да је та несрећа била нешто најбоље што је могло да јој се деси. Била је то још једна прекретница. „Имала сам живот пре и живот после, и схватила сам да не морам више да играм ту игру с оцем", каже она. „Његова је одлука да не буде део мог живота, али нисам желела да свакодневно доживљавам тај осећај одбачености." Сара се бацила на учење, путовања и посао. На крају се удала и сада, са 40 година, има троје деце узраста од једанаест, девет и четири године. Труди се да буде онолико отворена према њима по питању њиховог деде колико је то могуће." „Рекла сам им да је он свештеник, да ради у Лондону, да није породични човек и да му је посао на првом месту", каже она. Сара је 2015. године случајно набасала на сајт Коупинг интернешенел, организацију за самопомоћ за децу католичких свештеника и њихове родитеље. „Било је то као да ме је погодио гром, буквално сам мислила да сам једино дете свештеника на свету", каже она. Сара Томас 2002. године Она сада пише докторат на ту тему на Отвореном универзитету. „Радим то да бих истакла да постоји на хиљаде деце свештеника широм света и нико не зна за њих", каже она. „Она су немоћна и препуштена на милост и немилост ове установе, а то није у реду." Током менторског рада са Коупинг интернешенел и истраживања везаног за докторат, Сара је сазнала за 100 особа којима су свештеници очеви, у свим земљама света, али сматра да постоји још на хиљаде њих. Она каже да је шокантно да постоји толико заједничких обележја њиховог искуства. „Увек на површину испливава тајновитост - многи причају како се на њих утицало да лажу како би своје очеве сачували у тајности", каже Сара. „Уобичајен је и недостатак идентитета, а нису ретки ни споразуми о поверљивости - било званични или усмени - и новчане исплате." Будући да је одгајана као католкиња, Сара није могла да разуме зашто је прихватљиво за њеног оца, човека који проповеда важност породице и љубав према ближњему свом, да се понаша у потпуној супротности са тим у приватном животу. "Кад би група наставника одлучила да одбаци своју децу зато што тврде да имају позив од Бога или зато што желе више да раде, то не би било у реду - па није у реду ни што се ово дозвољава", каже она. Дечак се попео на бину током обраћања Папе Портпарол Конференције католичких бискупа Енглеске и Велса каже: „У таквим околностима, које су веома личне и посебне, сваки бискуп у Енглеској и Велсу желео би да пронађе најбољи начин на који је могуће за оца детета, који је свештеник, да испуни своје одговорности... Сваки бискуп у Енглеској и Велсу жели да се сретне са свима у својој бискупији чији је отац свештеник." Сара сматра да би католичка црква - која забрањује свештеницима да се жене или имају секс - требало да свештенички целибат прогласи опционим. „Деца ће наставити да пате а свештеници ће наставити да крију своју децу све док се то не прогласи опционим", каже Сара. „Кад би било опционо, вероватно би помогло многобројној деци будућих свештеника да имају срећнији однос са својим очевима и да ти мушкарци осећају мању кривицу и срамоту што гаје однос са сопственом децом." Сара Томас данас Сарин отац је сада у седамдесетим. Више се не састају. Сара му повремено пише, а он шаље новац за дечје рођендане, али она више не гаји наду да ће се ситуација међу њима поправити. „Кад неко упорно ставља своје потребе испред ваших - испред свог детета - увек се питате да ли ћете поново бити повређени." Али искуство блиске смрти пружило је Сари нову перспективу о њеном односу са оцем. „То што сам била свесна, у приправности и будна далеко од свог тела после несреће потврдило ми је да ми заиста живимо и после смрти", каже Сара. „Нисам религиозна, али можда ћемо једног дана, након што обоје умремо, постати ближи. Ко зна?" Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk