Како ће историја судити о председнику Трампу
Критички настројени историчари могли би на председнички мандат Доналда Трампа да гледају као на амалгам неславних особина његових претходника.
Трамп у друштву Регана, Џонсона и Обаме Силеџијско понашање Линдона Бејнса Џонсона, који је редовно понижавао службенике Беле куће, па чак понизио и властитог потпредседника Хјуберта Хамфрија - присиливши га једном приликом да изрецитује говор о Вијетнаму док га је слушао раширених ногу, панталона спуштених око чланака, седећи на ве-це шољи. Незаинтересованост за било шта интелектуално Роналда Регана, који се једном извинио тадашњем шефу кабинета Беле куће Џејмсу Бејкеру зато што није прочитао његове брифинге уз легендарно извињење: „Е, па Џиме, синоћ су пуштали Моје песме, моји снови." Бесрамне лажи Била Клинтона о његовој афери са Моником Левински. Параноја Ричарда Никсона, који је у последњим данима, попут Краља Лира, псовао портрете обешене на зидовима Беле куће. Неспособност Џорџа Буша Млађег, чије непознавање основних вештина владавине делимично објашњава неуспелу реакцију његове администрације на последице рата у Ираку и урагана Катрина. Историјска амнезија Џералда Форда, чија је изјава током председничке дебате из 1976. године да Источном Европом не влада Москва претеча Трампове скорашње позитивне оцене совјетске инвазије Авганистана. Стратешко нестрпљење Барака Обаме, чији је инстинкт одувек био да повлачи америчке трупе са проблематичних ратишта као што је Ирак, иако мисија још није била завршена. Чак и недостатак концентрације Џона Ф. Кенедија, који је читава поподнева проводио у базену Беле куће у друштву младих жена које је требало да задовоље његов либидо, потенцијално сексуализована верзија Доналда Трампа који сатима седи испред флетскрина свог телевизора гледајући пријатељски настројене десничарске водитеље како му пумпају его. Џими Картер и Џералд Форд усред дебате 1976. године На половини првог мандата Доналда Трампа, историчари су се помучили да нађу ону врсту особина које су потирале мане његових претходника: Реганов заразни оптимизам; Кенедијеву инспиративну реторику; Џонсонову законодавну мудрост; или Никсонов владарски прагматизам. И тако, уместо да се доживљава као реинкарнација Роналда Регана или Френклина Делана Рузвелта, Трампа обично називају савременим Џејмсом Бјукененом, Френклином Пирсом или Вилијамом Харисоном. Анкета спроведена прошле године на скоро 200 академика из области политичких наука, која је у прошлости рутински боље пласирала републиканце од демократа, ставила га је на 44. место од 44 мушкараца који су обављали ту функцију (за оне који се питају зашто је Трамп 45. председник, Гровер Кливленд је служио у два наврата). Иако је председник самог себе упоредио са Абрахамом Линколном, ког су будући нараштаји прогласили највећим од свих председника, према овој анкети испао је најгори од најгорих. Чак и конзервативни учењаци, који су се представили као републиканци, ставили су га на 40. место. Да нема његовог непрестаног разметања, Доналд Трамп би можда добио позитивнију историјску оцену. Стални проблем, на крају крајева, представља то што се он оцењује у односу на своје хвалисање. А заправо би могао да се похвали поприличним списком десничарских учинака. Пореска реформа. Два кандидата безбедно постављена у Врховни суд. Забрана путовања. Ватромет федералних прописа. Реформа кривичног права. Законска регулатива усмерена ка заустављању кризе опиоида. Чланице НАТО које сада издвајају више новца. Највиши годишњи раст личних доходака у последњих девет година. Прошла година као најбоља година за отварање нових радних места после 2015. Многа његова обећања из кампање су и одржана, као што је поновно преговарање о НАФТА споразуму о слободној трговини и пресељење америчке амбасаде у Израелу из Тел Авива у Јерусалим. Обећано-испуњено једно је од његових хвалисања која увек делују истинито. Он, међутим, често успева да ублажи ефекат истински добрих вести неумереним тврдњама. УС Стил не отвара шест нових постројења. Он није аутор највећег смањења пореза у америчкој историји. Осим тога, трговински рат оштетио је америчке произвођаче и фармере, а 2018. године берза је имала најгору годину још од финансијске кризе 2008. године. Ове непостојаности на тржишту истичу и друге Трампове склоности које доприносе његовим лошим оценама: указивање на раст берзе као меру личног успеха, што долази на наплату кад дође до пада; сваљивање кривице на друге кад ствари пођу по злу, у овом случају председника Федералних резерви Џерома Пауела. Трамп у Овалној соби седи за нечим што се зове сто „Резолут", направљеним од дрвета напуштене британске ратне крстарице, који је први користио Џон Ф. Кенеди, и сам бивши морнарички официр. Али на њему нећете затећи омиљени натпис Харија С. Трумана: „Овде кривица престаје да се сваљује на другог." Овај председник, чији је изборни слоган био Америка на првом месту, и сам је први Американац у много тога. И заиста, још један разлог за осуду историчара је тај што, историјски гледано, његова администрација не личи ни на једну која му је претходила. Хаос са сменом функционера - два државна секретара, два секретара одбране, два државна тужиоца, три шефа кабинета Беле куће и стална смена виших саветника из Западног крила. Спољна политика путем твитова. Друговање са непријатељски настројеним ауторитарним вођама, као што су Ким Џонг Ун и Владимир Путин. Разводњавање етичких граница које би требало да раздвајају Трампову Белу кућу од Трампове пословне империје. Истрага о дослуху са Русијом, која је поставила бројна питања, а која су до сада остала без одговора, о томе коме је он стварно лојалан. Најсвежији потези Доналда Трампа: Нити смо икад до сада видели неког америчког лидера који је толико флагрантно кршио нормална правила председничког понашања. Надимци са дечјег игралишта. Тираде на Твитеру. Ружне увреде - „коњска фаца" упућено Сторми Данијелс, бившој порно звезди са којом је некад наводно био интиман. У реакцијама на оптужнице из Милерове истраге, понекад је више звучао као бос некаквог криминалног синдиката. Бившег адвоката и фиксера Мајкла Коена описао је као „тастера", служећи се језиком мафијаша. Иако за себе тврди да представља узорног моралног лидера, чак су и конзервативци критиковали његов начин владавине као оличење аморалности, било да се ради о реакцији на убиство саудијског новинара Џамала Кашогија или протест бакљама у Шарлотсвилу. Једна од мојих најупечатљивијих успомена из протекле две године настала је у предворју Трамп Тауера током ванредне конференције за штампу одржане неколико дана касније, кад је упоредио неке „веома фине људе" међу улатрадесничарским демонстрантима са њиховим противницима. Поред мене стајао је камерман Афро-Американац, који је за собом оставио троножни сталак да би се придружио новинарима у извикивању питања, нешто што се ретко, ако икада, дешава на конференцијама за штампу. „Шта да кажем деци?", викао је он. „Шта да кажем деци?" Са сваким следећим бизарним сусретом са новинарима и твитом исписаним ВЕЛИКИМ СЛОВИМА, понекад се стиче утисак да Америка проживљава некакву контрафактуалну алтернативну историју. Као да је десничарски популиста Пет Бјукенен успео да победи Џорџа Херберта Вокера Буша на републиканској трци за председничку номинацију 1992. године и, на крилима острашћеног говора о културолошком рату на конвенцији Републиканске странке, после победио и Била Клинтона. Бјукенен је лансирао своју бунтовничку кампању са слоганом да се „Америка стави на прво место" и користио мантру „Учинити Америку поново великом". Или је можда Трампов мандат како би изгледала Пероова администрација. Рос Перо, који се такође кандидовао за председника 1992. године, био је још један популистички милијардер и теоретичар завере о дубокој држави. А опет би чак и Бјукенен и Перо, подозрева човек, били много ортодокснији председници. Овај утисак алтернативне историје који одаје Трампово обављање председничке функције делимично објашњава зашто је Трамп утицао на пораст продаје неких дистопијских романа из жанра „Може ли се десити овде?" као што су Слушкињина прича Маргарет Етвуд или 1984 Џорџа Орвела. Завера против Америке Филипа Рота такође је постало кључно дело. Роман као председника замишља авијатичара Чарлса Линдберга, харизматичног портпарола изолационистичког „Комитета за Америку на првом месту", који САД претвара у ауторитарнију државу. Те дистопијске аналогије, међутим, често уопште нису аналогне. Америка Доналда Трампа није Гилеад Маргарет Етвуд, нити Океанија Џорџа Орвела. И баш као што овај милијардер непромишљено пореди себе са херојима историје, што је особина која неизбежно изазива подсмех, његови строги критичари претерују кад га пореде са најгорим зликовцима из историје. Он није савремени Адолф Хитлер, нити амерички Мусолини. Кад је Доналд Трамп положио председничку заклетву, нико није смео бити изненађен што ће се анти-политичар претворити у анти-председника. Американци су 2016. као и обично одбацили политику. А тврдокорни следбеници и даље пуне његове митинге, носећи капе с натписом Учините Америку поново великом и скандирајући да подигне зид и стрпа Хилари Клинтон иза решетака. Степен његове подршке међу републиканцима и даље је висок - 88 одсто, према истраживању Галупа. Његов укупни степен подршке - 37 одсто, према Галупу - идентичан је Регановом после две године мандата. А опет скандирање „још четири године" више остаје пуста жеља него пророчанство, будући да пораз који су републиканци претрпели на новембарским изборима за Конгрес указују на суштинску слабост: незадовољство умерених републиканаца, који никад нису били одушевљени Доналдом Трампом, али су одбили да подрже Хилари Клинтон као председницу. Трамп је једини председник у историји Галупове анкете који није прешао праг од 50 одсто подршке. Зато што Доналд Трамп одбија да прихвати да је било шта сем најсавршенијег председника - што је оцена коју је самом себи изрекао - он није спреман да усвоји ону врсту коректива који су спашавали друге проблематичне администрације. ЏФК је извукао лекције из катастрофе у Заливу свиња и пацки које је добио од Никите Хрушчова на самиту у Бечу 1961. године, после ког је брзо уследило совјетско подизање берлинског зида. Суочен годину дана касније са Кубанском ракетном кризом, био је мање поверљив према својим генералима, који су заговарали ваздушне нападе, и мање спреман да допусти да га Хрушчов поново извоза. Више о Трамповом мандату: Бил Клинтон, који је оптужен да је био претерано либералан у првих неколико месеци владавине и због тога кажњен на изборима за Конгрес 1994. године, приближио се политичком центру на време да поново буде изабран 1996. године. Ова администрација није од оних које уче на властитим грешкама. Владајући председници обично могу и да извуку корист из сумње у саме себе, што је особина коју, чини се, Доналд Трамп сматра дефектом личности. Председници се такође обично развијају док су на функцији. Али, иако се јављају физички знаци да овај 72-годишњак стари - није био способан да проведе божићне празнике на Флориди, а последњих неколико дана изгледа посебно уморно - мало је знакова да сазрева. Не помаже ни то што се многе високе фигуре у његовој властитој администрацији и странци према њему понашају као према малолетном краљу. Састанци кабинета током којих носиоци највећих државних функција обигравају око стола обасипајући председника похвалама делује као Пјонгјанг на реци Потомак. Потпредседник Мајк Пенс је усавршио одани поглед прототипске политичке супруге. Виши републиканци, који приватно преврћу очима, пуни су дивљења, па чак и улагивања, кад су у његовом присуству. Састанак Трамповог кабинета Најчешће се и међународни лидери одлучују на покорност. Тереза Меј не само да је пожурила у Вашингтон да Трампа позове у државничку посету - државничку посету која још није добила дневнички запис - већ га је назвала и у председнички авион да му честита после избора за Конгрес, иако су на њима демократе успеле да поврате Заступнички дом. И све то након што би Трамп често минирао њено лидерство над Брегзитом и укаљао њихов посебан однос. Прича се да је један од разлога зашто Трамп с толико мржње посматра Меркелову тај што она не улаже готово нимало напора да сакрије властити презир према њему. Кад прођу прве две године владавине, обично постаје јасно какав ће траг актуелни председник оставити на свој мандат. Након уштогљености Ајзенхауерових година, Кенеди је учинио да председничка функција постане младоликија и гламурознија. Џонсон, тај препредени „Господар Сената" успео је боље да усагласи извршне и законодавне гране власти. Никсон је консолидовао више моћи у Белој кући, убрзавши тренд који је либерални историчар Артур М. Шлезинџер Млађи назвао „империјални председник". Форд је обрнуо већи део тог процеса, отишавши чак толико далеко да укине свирање „Hail to the Chief" кад улази у просторију. Вечито у џемпер обучени Џими Картер, који је имао обичај да иде од собе до собе и гаси светла да би штедео енергију, трансформисао је Белу кућу. Реган, који је повратио многа њена церемонијална обележја, избрисао је границу између политике и забаве. Клинтон, у доба Опре, приближио је председничку функцију људима, смањивши емоционалну дистанцу између председника и народа. Обама је поставио нови стандард етичког понашања - делимично мотивисан афро-америчком мантром да мораш да се трудиш двоструко више да би постигао упола мање - и учинио да функција буде више кул. Џими Картер у Овалној соби Игноришући протоколарне обичаје, Доналд Трамп је функцију учинио одбојнијом и мање поузданом. Одуставши од извршних и управних норми, домаћу и страну политику начинио је импулсивнијом и хаотичнијом. Одрекавши се традиционалних савезника, функцију америчког председника учинио је изолованијом. Запретивши да ће прогласити ванредно стање поводом спора о његовом зиду дуж мексичке границе, указао је и на спремност да одбаци уставне норме, што може да значи и кршење уставних граница. Кумулативни ефекат овога био је претварање Овалне собе у поприште сталног превирања и неизвесности, са Белом кућом као таоцем променљивих хирова и расположења њеног станара. Управљање земљом понекад делује мање битно од добијања политичких и културолошких битака, и поражавања противника. Његово председниковање постало је једна непрекидна политичка кампања. Хоће ли његов утицај довести до још више трајних промена? То ће зависити, у великој мери, од тога да ли ће добити други мандат. Пораз 2020. године представљао би одбацивање његовог лидерског стила. Победа би га само потврдила. А опет, чак и само као председник једног мандата, Трамп ће сигурно на ширем плану променити карактер председничке функције и америчке политике уопште. Иако је тешко замислити да ће 46. или 47. председник отварати исту баражну ватру увреда, већ се назиру знаци „Ефекта Трамп" на политички дискурс. Многе трке за места у Конгресу обележила је необично ружна реторика. Свега неколико сати након што је положила заклетву, представница демократа Рашида Тлаиб употребила је профани епитет док је позивала на председников импичмент. Оно што је познато као Овертонов прозор, широко прихваћени параметри прихватљивог јавног дискурса, померило се удесно. Добро се сећам тренутка током кампање 2016. године кад је мејл из Трампове кампање стигао у наше инбоксе с најавом да ће свим Муслиманима забранити улазак у Сједињене Државе. Испрва смо мислили да се можда ради о намештаљки, јер је деловало толико далеко од главнотоковске америчке политичке мисли. Сада, међутим, позив на забрану Муслимана изазвао би позор и протест, али тешко да би због њега неком отпала вилица. Фраза „Трамп је нормализовао абнормално" и сама је постала клише. Ипак, међутим, и даље сам изнова запањен колико приче и скандали о Трампу, који би иначе изазвали месеце, па чак и године, критичког извештавања у случају његових претходника, понекад не потрају нити један цео информативни циклус. Матис или Тилерсон можда имају још тога да кажу о времену које су провели у влади Још дугорочније могло би да буде гажење по чињеницама као основи сваке дебате и политичке формулације. По властитом признању, ова администрација понекад се служила оним што је саветница Беле куће Келиен Конвеј упечатљиво назвала „алтернативним чињеницама", почев од првог дана и лажним тврдњама о величини масе на инаугурацији. Од тада, Вашингтон пост је забележио више од 7.000 председничких лажних тврдњи. Али непријатна лекција Трамповог мандата јесте да политика пост-истине уме да буде и те како ефикасна, нарочито кад је у питању стицање политичке подршке. А што се тиче хаотичне владавине, будуће администрације сигурно ће бити стабилније кад је у питању смена особља, уређеније кад је у питању формирање и примена политике. Али није тешко замислити Трампове наследнике како растежу границе извршне власти кршећи уставне норме, нарочито сад кад је пат позиција на Капитол Хилу за вашингтонску политику постала толико уобичајена. Обама, уз рику протеста републиканаца из Конгреса, умногоме се ослањао на извршне одлуке, елегантни потез свог председничког пенкала. Трамп је отишао велики корак даље запретивши да ће се позвати на своје моћи у случају нужде како би заобишао непријатељски настројен Конгрес. Тестови издржљивости за амерички Устав, чак и праве уставне кризе, могле би лако да постану уобичајена појава. Прва рука историје о Трамповом председничком мандату - најистакнутији бестселер Боба Вудворда Страх - сликају портрет једне неприкосновене дисфункционалности. Ако бивши званичници ове администрације буду написали искрене мемоаре о свом учешћу - на пример, бивши државни секретар Рекс Тилерсон, бивши секретар одбране Џејмс Матис или бивши шеф кабинета Џон Кели - врло је вероватно, на основу њихових опроштајних коментара за јавност, да ће то додати још више детаља и текстуре истој тој слици. Ако неки од славних председничких биографа буду усмерили пажњу ка Трампу - можда Џон Мичам, Дејвид Макалоу или Мајкл Бешлос, који су у прошлости спасли репутације лоше оцењених председника као што су Џорџ Херберт Вокер Буш и Хари С. Труман - мало је вероватно да ће предати рукописе пуне хвале. Историјати који су већ написани, укључујући и оне у настанку, једног дана ће се наћи у Председничкој библиотеци Доналда Џ. Трампа, додатку 13 постојећих председничких библиотека које чине део Националне архиве. Хоће ли она бити симбол једне америчке величине или велике америчке лудости? Иако је преостало још читаве две године до краја овог председничког мандата који се опире свакој традицији, чини се да се већина Американаца по том питању већ определила. Пратите Ника Брајанта на Твитеру