Корона вирус: Зашто људи више не маре за смрти и нове случајеве заражених
„Уколико погледам масу, никад се нећу покренути. Уколико погледам једну особу, хоћу."
Апатија према пандемији може да учини да људи постану незаинтересовани Ово су речи жене којој су њена доброчинства и доброта донели статус светитељке - Мајке Терезе. Оне су пример за један од најмистериознијих аспеката људске реакције на патњу других: док ће већина нас смрт једне особе доживети као трагедију, можда ћемо имати проблем с истом врстом реакције на масовни губитак живота. Пречесто, смрти великог броја људи напросто само остану статистика. Милиони живота изгубљених у природним катастрофама, ратовима или глади, на пример, постају превелики да би се појмили. Чак и данас можемо да видимо исти необични процес док широм света расте број смрти од корона вируса. Tinejdžerke iz Avganistana napravile respirator Десензитизовани великим бројевима Број живота које је однео вирус већ је премашио 700.000, а у 200 земаља забележено је још више од 18,8 милиона случајева заражених. Свака смрт је трагедија која се дешава на појединачном нивоу, са породицом жртве која је остала шокирана и ожалошћена. Али када се мало удаљимо, може ли било ко уопште да свари толике бројке? Пречесто смрти великог броја људи напросто само остану статистика. У САД, која је у јуну досегла суморни праг од 100.000 смрти, новинари се довијају на разне начине како да помогну људима да схвате размере трагедије. Та бројка је „двапут већа од броја Американаца који су погинули током читавог Вијетнамског рата" и „премашује број страдалих америчких војника у оружаним борбама у свим сукобима после Корејског рата." Али наша немогућност да схватимо патње толиког броја људи може да има врло штетан утицај на начин на који реагујемо на такве трагедије. Већ постоје докази да људи почињу да пате од презасићености вестима о корона вирусу и да све мање читају о пандемији. За то би делом могао да буде заслужан психолошки феномен познат као „психичка отупелост", односно идеја да „што више људи умре, нас је мање брига." „Брзи, интуитивни осећај који долази из стомака чудесан је на многе начине, али он има неких мањкавости", каже Пол Словик, психолог са Универзитета у Орегону, САД, који деценијама проучава психичко отупљивање. „Једна његова мана је да не излази баш добро на крај са великим бројкама." Док ће већина нас један смртни случај видети као трагедију, можда ћемо имати проблем с истом врстом реакције на масовни губитак живота. „Кад говоримо о животима, један живот је изузетно важан и вредан, и ми ћемо урадити све да га заштитимо. Али како ти бројеви расту, наша осећања се пропорционално не повећавају", додаје он. Штавише, Словиково истраживање показује да како статистички бројеви у вези с неком трагедијом почну да расту, ми се десенсзитивизујемо и имамо све мање емоционалних реакција на њих. Апатија и пандемија То, заузврат, смањује вероватноћу да ћемо предузети ону врсту корака неопходних за спречавање геноцида, за слање помоћи после природних катастрофа или за доношења закона за борбу против глобалног загревања. У случају пандемије, то би могло да доведе до оне врсте апатије која чини да људи више не воде рачуна о прању руку или ношењу маске - а за оба се показало да смањују пренос вируса. „Из еволутивне перспективе, ми смо се усредсређивали на ствари које су претиле да нас моментално убију", каже Мелиса Финукен, виша научница у области социјалних и бихевиоралних наука из експертске групе Ренд корпорејшн, која проучава доношење одлука и процену ризика. „Просечно људско биће које није статистички аналитичар или епидемиолог нема неопходне механизме на располагању да доноси процене о нечему толико бескрајном и сложеном као што је једна глобална пандемија." Наша жеља да помогнемо другима може нестати уколико отупимо на размере трагедије Али то може да има озбиљне последице по то на који начин излазимо на крај са масовним трагедијама. У низу студија спроведеним у Шведској 2014. године, Словик и његове колеге показали су да не само да отупљујемо пред значајем све већих бројки, већ наше саосећање заправо крене да опада како те бројке расту. Учесницима је показана или слика сиромашног детета или слика два сиромашна детета и они су упитани за спремност да донирају. Уместо да буду двоструко тужнији и двапут спремнији да помогну, људи су донирали мање кад су видели два детета уместо једног. Словик каже да је то зато што је појединац најлакша јединица за саосећање људи. „Можете да замислите то дете и колико је оно слично вашем детету. Код два детета, ваша пажња почиње да опада, а са њом и ваша осећања." „А наша осећања су та која покрећу наше понашање", истиче Словик. Learning of the plight of just one child can spur us to action far more than if we learn she is one of millions Шира слика Словиково истраживање показало је и да се позитивна осећања повезана са донирањем једном детету, илити „топли сјај", смањују кад људе подсетите на децу којој нису могли да помогну, што је феномен који су он и његове колеге назвали „псеудо неефикасност". Учесницима у студији показана је слика једног детета, али је половина добила и статистичке податке о броју других људи који гладују у региону из ког је потекло дете. „Мислили смо да ће, уколико укажемо на то колико је проблем озбиљан, људи бити мотивисанији да помогну", каже Словик. Уместо тога, донација су се преполовиле кад је фотографија садржала још и статистику. Део разлога за ово понашање потиче од тога што смо заправо у души прилично себична створења. У души смо себична створења „Ми донирамо зато што желимо да помогнемо, али и зато што се после тога осећамо добро", каже Словик. „Не осећамо се толико добро током помагања детету кад схватимо да је оно само једно од милион такве деце. Осећате се лоше што не можете да помогнете свима и ту наступају лоша осећања." То има везе и са тим колико људи осећају да њихова дела остављају некаквог трага. Кап у мору Како број људи који пате или умиру у некој трагедији расте, наше донације или труд све више делују само као кап у мору. Истраживање које су спровели Словик и његове колеге после геноцида у Руанди 1994. године - кад је за 100 дана убијено 800.000 људи а милиони њих су расељени - тражили су од групе добровољаца да замисле да воде избеглички камп. Морали су да донесу одлуку да ли да помогну или не помогну 4.500 избеглица приступом пијаћој води. Половини је речено да у кампу укупно има 250.000 људи, док је осталима речено да има 11.000 избеглица. Међународној заједници је било потребно превише времена да схвати размере геноцида у Руанди „Људи су били много спремнији да заштите 4.500 људи међу 11.000 него међу 250.000, зато што су они реаговали на пропорцију, а не на прави број људи", каже Словик. Како избећи отупелост Како, дакле, да избегнемо отупелост на трагедије као што је она која се управо одвија око нас? Постоје ситуације у којима боље схватамо праву тежину тих бројки, тврди Словик. Лаке рачунице, као кад се нешто удвостручава, умеју да нам привуку пажњу. Округле бројке, као што су 100, 1.000, 100.000 или милион су прагови који нас натерају да застанемо и размислимо. Личне приче могу да имају велики утицај на психу друштва Такође је уобичајено да новинари трагедији подаре људско лице тражећи појединачне приче из живота учесника. Због тога се новински извештаји често усредсређују на наизглед неважне детаље као што су годиште неке особе, њихово занимање или да ли имају децу. Због тога се фотографије личних предмета, као што су пар ципела или заборављена играчка, често користе да масовну трагедију врате на појединачни ниво. А постоје и тренуци када трагичан исход једног живота, кад је смештен у шири контекст, може да остави озбиљан траг на психу друштва у целини. То сада може добро да се види у САД и широм света, док демонстранти излазе на улице да протестују због полицијског насиља и системског расизма после убиства Џорџа Флојда почињеног у мају. „Присуствујемо драматичном примеру снаге једне слике, у овом случају убиства Џорџа Флојда, која нас је освестила да се врши расистичко насиље које је било присутно вековима, упркос томе што ју је последњих деценија пратило много отупљујуће статистике", каже Словик. Смрт Џорџа Флојда је усмерила пажњу јавности на проблем расизма и расистичког насиља, покренувши протесте широм света Он каже да су ови протести у складу са глобалном реакцијом на фотографију Ајлана Курдија, трогодишњег курдско-сиријског дечака који се удавио у Медитеранском мору 2015. године, кад је његова породица покушала да стигне до Европе бежећи од грађанског рата у Сирији. До 2015. године, у рату који је започео 2011. године страдало је 250.000 људи и настали су милиони избеглица. „И никоме није било стало, била је то за већину људи само статистика", каже Словик, који је проучавао међународну реакцију на фотографију и открио да је изазвала велики талас саосећања кад је објављена. „Била је то шокантна, емоционално потресна слика која је пробудила људе. Постала је вирална широм света и пробудила свест и бригу које статистика од 250.000 смрти пре те слике није успела да произведе." Број донација за фонд који је организовао шведски Црвени крст, на пример, повећао се 100 пута у недељи након што је настала фотографија, открио је Словик. Укупне дневне донације биле су такође 55 пута веће те недеље. Тек су шест недеља након што је фотографија објављена донације пале назад на пређашње ниво. Донације за сиријске избеглице су се увишестручиле после смрти трогодишњег Ајлана Курдија 2015. Али свака криза је другачија. Протести за грађанска права црнаца у САД, на пример, можда неће згаснути тако брзо. „Мислим да је до релативно кратког трајања саосећања после слике малог Курда довело то што људи нису знали шта да раде сем да донирају организацијама за помоћ сиријским избеглицама", каже он. „Људе обично одврати од делања кад не знају шта да раде. У случају протестног покрета мислим да ћемо видети да ће га одржати огромна количина труда грађана и видљиви резултати." Али шта можемо да урадимо у одсуству фотографија или чланака који су толико потресни да не можемо да не обратимо пажњу? Можемо ли заиста да приуштимо себи да нас све већи број смрти од корона вируса отупи до тачке да нам не буде стало? На неким местима, попут стоматолошких ординација, маске и рукавице нису довољне. Паметне поруке Владине агенције и званичници задужени за јавно здравље треба да буду паметни у обраћањима јавности, каже Финукен, јер промена са два милиона случајева на 2,1 милион вероватно неће привући пажњу људи и мотивисати их да раде ствари као што је избегавање гужви и ношење маски. Messages should be personal and compelling to make people comply with measures against the pandemic Уместо тога, поруке би требало да буду личније и емотивно ангажованије. „Такође, важно је користити и позитивне и негативне поруке, укључујући похвале људима кад се труде неки дужи временски период и саопштити им шта све иде како треба", каже она. А и тајминг је важан. „Кад се промени нешто што је узнемирујуће, постарајте се да имате нешто важно да саопштите о томе и упарите са конкретном бихевиоралном радњом коју желите да људи предузму као реакцију на опасност, како би обратили пажњу." За појединачног грађанина, Словик каже да је суштина у промени менталног склопа и ангажовању споријег, свеснијег размишљања. Он се позива на славни цитат преживеле жртве Холокауста Абела Херцберга: „Није убијено шест милиона Јевреја; било је то једно убиство, поновљено шест милиона пута." Појединачна прича о трагедији насупрот много веће несреће може да учини да нам је стало „Морате да употребите споро размишљање како бисте умели да цените појединца који се крије испод површине свих тих бројки", каже он. А чак и ако је непријатно, не смемо да зажмуримо пред тим. „Уколико сматрате да нешто није релевантно за вас или да ништа не можете да урадите по том питању, можда нећете желети да обратите пажњу", упозорава он. Али и додаје: „Тада гурате главу у песак на властиту одговорност." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk