Џорџ Буш старији - последњи председник из редова „највеће америчке генерације"
Прошло је годину дана од сахрана некадашњег Џорџа Херберта Буша, 41. америчког председника и политичара чије одлуке су у великој мери обележиле светску историји.
Џорџ Х.В. Буш 2011. Ратни херој који је жалио што се окончала патриотска сарадња двеју партија која је толико обликовала године непосредно после рата; умерењак који је био искрен када се 1988. године заветовао да ће се борити да његова земља буде више благонаклона и добродушна. Био је прагматичар који је сумњичаво гледао успон идеолошких чистунаца унутар Републиканске партије којима је фетиш смањења пореза и демонизују власт као такву. Многима је његова смрт 2018. обележила крај једне ере. Међутим, ера таквих америчких политичара окончала се још пре четврт века. Тој ери је почело да одзвоњава почетком 1990-тих година услед генерацијске смене. Политичаре старог кова какав је Џ. Х. Буш, који је служио у Другом светском рату и доказао се у борби, заменили су „бејби-бумерси" какви су били Бил Клинтон и Њут Гингрич. Они су стасавали водивши културне ратове 1960-тих, и агресивније су заступали политичку линију. Као Хари Труман, још један велики председник недовољно цењен у своје време, и Буш је првокласни пример тога како се репутација одређеног председника мења и развија током година, како се заоставштине преиспитавају, и како се нечије особине које су се у дато доба сматрале слабостима могу код будућих нараштаја видети као врлине. Будући нараштаји су свакако благонаклонији према Бушу од оних који су састављали наслове док је био председник, у којима су га називали „слабићем" и некаквом прелазном председничком фигуром у сендвичу између далеко важнијих личности: Роналда Регана и Била Клинтона. Буш је, међутим, на сопствени ненаметљив начин, био и политичар који је обележио једну еру, ма колико кратког века - оне године неприкосновене америчке доминације на глобалном плану. Руковање након разговора у Хелсинкију са совјетским председником Михаелом Горбачовом Да не западнемо у улепшавање историје, којем су људи данас склони у свету све лишенијем аутентичних политичких гиганата, вреди нагласити на самом почетку Бушове бројне неуспехе. (фалинке, мане.) У трци за председника 1988. године, до Беле куће је стигао недоличним путем, тако што је доводио у питање патриотизам свог грчко-америчког супарника Мајка Дукакиса, и потпиривао међурасне тензије. Нису људи из Бушове кампање снимили озлоглашени спот о Вилију Хортону - направио га је пробушовски комитет за политичку акцију - али се спот вртео по кабловској телевизију пуних 25 дана пре него шта га је кандидат осудио. Ли Етвотер, безобзирни шеф Бушове кампање из Јужне Каролине, облизивао би се на помисао да може да прикаже Дукакиса као либерала елитисту који се недовољно чврсто обрачунава са криминалом. „Ако од Вилија Хортона могу да направим свима препознатљиво име, добићемо изборе", рекао је, очигледно са благословом свог кандидата. Љубазно срочено писмо које је Буш упутио Билу Клинтону за дан инаугурације у јануару 1993. године, у коме тврди да је „твој успех сада и успех целе наше земље", исто тако треба да се стави у контекст. Буш није сматрао да Клинтон као особа не поседује честитост потребну за председничку позицију, и у свом дневнику је тог дана забележио своју реакцију на једног војника који је Клинтону упутио одобравање подигнутим палцем током (прослављања) инаугурације. „Морам да кажем да сам помислио: 'Како је, за име Бога, ова земља изабрала неког ко је избегао мобилизацију?' Нисам то помислио с огорчењем. Више као неку генерацијску ствар. Шта ми измиче па да схватим?" Буш у дебати са Перотом и Клинтоном Пред изборе 1992. године, овај некадашњи ратни пилот, кога су Јапанци оборили изнад Пацифика, отписивао је свог млађег супарника који није служио у Вијетнаму нити је икад носио војну униформу. „Амерички народ никад неће изабрати личност таквог морала каквог је Бил Клинтон", рекао је подругљиво. Док се борио за место у Сенату у Тексасу 1964. године, Буш се противио чувеном Закону о грађанским правима који ће уништити сегрегацију на Југу земље, док је за Мартина Лутера Кинга говорио да је „милитант". Међутим, чак и средином 1960-тих, када је центар теже у Републиканској партији почео да се премешта са Вол Стрита на државе које су некад сачињавале Конфедерацију и на југозападни „Осунчани појас", Буш је изражавао забринутост над растућом радикализацијом конзервативног покрета. „Када 'умереност' постане увредљива реч, треба да ставимо прст на чело", приметио је након свог пораза 1964. године. „Ја бих хтео један конзерватизам који је осетљив и динамичан, а не престрашен и реакционаран. До 1988. године, када се изборио за председничку номинацију своје партије тако што је из игре испратио супарнике са тврђе деснице, речи „осетљив и динамичан" претвориле су се у „добродушнији и благонаклонији". Породица Буш чека резултате након избора 1988. Доналд Трамп недавно је исмејавао Бушов чувени говор о „хиљаду светлосних снопова", питавши своје поклонике на митингу: „Шта му, који мој, то значи?". Али Бушу су те речи одређивале једну врсту саосећајног конзерватизма који је делом служио као корективна мера неумереностима и геслу „похлепа је добра" које су обележиле године Регана, делом је произилазио из осећаја својеврсног племства кojи му је усађен као детету америчке аристократије, а можда је био и израз ожалошћеног родитеља. Вољена ћерка брачног пара Буш, Робин, умрла је од леукемије са три године. Парадоксално, управо је Буш најбоље оваплоћивао географско преусмерење Републиканске партије - потомак банкарске породице из Конектиката и син аристократског сенатора постао је тексашки нафташ и политичар. Међутим, увек је остављао утисак некога ко лажира тај имиџ - да више воли да се вози својим глисером у близини породичног имања у Кенебанкпорту у држави Мејн него да баца потковице; да му је удобније у скупим мокасинама него у чизмама од јегуљине коже - да је пре потомак сенатора Прескота Буша него што је прави син Југа. Једном током 1960-тих, Бушов шеф кампање у Тексасу рекао је за њега да је „најгори кандидат ког сам икада имао", делом зато што је начинио грешку да носи кравату на пруге у држави у којој махом живе радници на фарми и нафтним бушотинама. Упркос томе што је постао кандидат Републиканске партије за председника и што је једно време, у позним годинама Никсонове администрације, био председавајући партијског националног комитета, Буш се често осећао неснађено у модерном конзервативном покрету. Ма колико јавно изражавао љубав према кожици од прасета, ма колико се изјашњавао као поново рођени хришћанин, ма колико се додворавао новим демагозима деснице тако што би позвао Раша Лимбауа да преспава у Линколновој спаваћој соби у Белој кући, тешко му је ишло да се представи као прави поборник. Често је изгледао и звучао као неки Рокфелер републиканац који се труди, неубедљиво, да буде Реганов политички наследник. Његова звезда водиља била је умереност, а идеолошки острашћеним саборцима попут Њута Гингрича то је смрдело на издајство. Иронично, Буш је ненамерно потпомогао Гингричев успон, када је тадашњег конгресмена Дика Чејнија одредио за секретара одбране. Тиме се отворило место у врху републиканског тима у Конгресу које је испунио амбициозни момак Гингрич из Џорџије. Буш (средина) са Њутом Гингричом (лево) на састанку с конгресменима 1990. године Од тад је Гингрич почео да жуља председника. Кад је Буш, 1990. године, прекршио заклетву - „Читајте ми са усана: нема нових пореза" - и нагодио се око буџета са Конгресом којим су тад управљале демократе, Гингрич је предводио републикански устанак. „Постоји хрпица тих екстремиста које презирем", написао је Буш у дневнику који је дао на увид биографу Џону Мичаму, „али не смем да дозволим да нас ђубрад поколеба." За њега лично је тај договор око буџета био лош политички потез, који га је можда и коштао места председника. Али тиме су се срезали дефицити, a државне финансије поставиле на реалније основе, што је допринело доласку благостања 1990-их година. Тај буџет, заједно са кључним Законом о Американцима са инвалидитетом, биo je његов главни законодавни успех. Овај бивши амбасадор а једном и шеф ЦИА био је, пре свега, председник посвећен спољној политици, и пуно је писано о томе како је вешто окончао Хладни рат мирним путем, и помогао поновном уједињењу Немачке. Медији су га критиковали што не слави америчку победу, што пропушта један тако историјски моменат, што не хита у Берлин. Али он је знао да би ликовање оснажило присталице тврде струје y Русији које су тражиле сваку прилику да свргну Михаила Горбачова. А и поред тога, мајка му је увек говорила да се не хвалише. Нека мање вредна личност лако је могла упрска крај Хладног рата, али Бушова стратешка памет била је кључни разлог за то што је Америка упловила у нови миленијум као једина суперсила у униполарном свету. Бушово умеће дипломатије уочи првог рата у Заливу такође је било првокласно. По ирачкој инвазији на Кувајт, он је стрпљиво саставио широку међународну коалицију 35 држава, тражио и добио дозволу Савета безбедности УН, и натерао Конгрес да гласањем усвоји овлашћење за рат након избора за конгрес 1990. године, а не раније, како би избегао да се конфликт политизује. Операција Пустињска олуја донела је тако брзу и неспорну победу да је растерала бројне утваре које су походиле америчку спољну политику још од Вијетнама. Сам Буш, међутим, није присуствовао победничкој прослави у Њујорку; саветницима је рекао да су параду заслужиле трупе, а не њихов врховни командант. Председник Буш и генерал Норман Шварцкопф у Саудијској Арабији 1990. године. Одупрео се и позивима да изврши тоталну инвазију на Ирак и збаци Садама Хусеина. За разлику од свог сина, он је разумео опасности промена режима (иако су неке грешке начињене када је Буш охрабривао Курде и југ земље где су живели већином Шиити да се побуне против Садама Хусеина, али им накнадно није понудио довољно америчке подршке.) Након Заливског рата, Буш је уживао највећу подршку председнику коју је икад забележила агенција Галуп - астрономских 89 одсто - али како је америчка економија посрнула, а он није успео јасно да опише своју визију за земљу после Хладног рата, тако се и његова популарност сурвала. Мучило га је што у земљи није добио више признања за успехе у спољној политици. „Моји противници кажу да превише времена одвајам за спољну политику као да им ништа не значи то што су се деца у школи некад крила под клупама током вежби у случају избијања нуклеарног рата", написао је у дневнику. „Видео сам прилику да из снова наше деце избацим нуклеарну ноћну мору, и то сам и урадио." У време трке за председника 1992. године, Бил Клинтон, коме је помагао први амерички милијардер популиста Рос Перо, успешно га је представио као аристократу којег је прегазило време, те је освојио само 37 одсто гласова. Ниједан кандидат који се бори за останак на месту председника дуже од сто година уназад није добио мањи постотак гласова. Са малим Џорџом, Робином и Барбаром 1950. године на ранчу Пошто је владао само један мандат, те се самим тим сматра мање успешним председником, често се превиде његови политички успеси. Али, он је био последњи станар Беле куће који је освојио 40 држава, и последњи председнички кандидат који је освојио 53 одсто гласова. Клинтон, који је владао два мандата у благодетима мира и просперитета за које се добрим делом побринуо његов претходник, никад није прешао 50 одсто. У тексту за часопис Атлантик, политички коментатор Питер Бејнарт имао је проницљиву опаску: „Буш је био последњи у Белој кући кога су противници видели као потпуно легитимног председника." Не само што је он последњи председник пре доба политичке поларизације земље, него је исто тако и последњи председник пред доба интернета, што је сигурно у спрези. Терминологија „црвених" и „плавих" држава тад још није била у свакодневној употреби. Политичке „ехо-коморе" на интернету, које су толико урадиле на заоштравању подела међу Американцима, тад још нису биле измишљене. И медијски крајолик био је веома другачији, још понајмање зато што Фокс Њуз, који је одвукао конзервативни покрет даље на десно, тад још није емитовао ниједну емисију. Одавање поште у Капитол ротонда Сједињених Држава Буш никад није био политичар коме је стало до тога да победи у оквиру једног циклуса кабловских вести, нити да се одређује носи ли „боксерице или слип" - захтеви шоубизниса који се данас очекују да један председник испуњава. Имајући у виду његову племићку уздржаност и навику да не довршава реченице, није био спреман да се носи са „селебритизацијом" политике коју је увео Реган, нити је био довољно приступачан за „опрафикацију" политике коју је наговестио Бил Клинтон. За њега политика није била ријалити шоу, већ ријалити - стварност. Зато не треба да чуди да је, када је Доналд Трамп предложио Лију Етвотеру да му он буде кандидат за потпредседника, Буш уз смех одбацио предлог као „чудан и незамислив". Након што је својој земљи донео победу у Заливском рату, Буш је патио од нечег близу депресије, од баксузног расположења у којем је размишљао да се можда потпуно повуче из политике. У тренутку највећег тријумфа и популарности, он се на на моменат погубио. Али најсветлије тачке његовог председничког мандата вреди изнова размотрити. Као што је приметио његов најбољи биограф, Џон Мичам: „На тренутак, Буш је био председник уједињене земље и, до завидне мере, он је био водећи државник уједињеног света." У подељеној нацији и свету пуном сукоба, тешко је замислити да се ове речи поново напишу за неког савременог америчког председника. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk