Бернандо Бертолучи: Последњи танго у Паризу, Последњи кинески цар и други кључни филмови
Италијански филмски редитељ и сценариста Бернандо Бертолучи, један од најцењенијих, али и најконтроверзнијих европских филмских стваралаца, рођен пре 80 година - 16. марта 1941. године.
Бернрдо Бертолучи Бертолучи је филмску каријеру започео као помоћник редитеља Пјера Паола Пазолинија на филму Акатоне (Accattone) из 1961. године. Већ следеће године, као 21-годишњак, самостално je режираo Кошчату Смрт (La commare secca). Уследили су филмови попут Пре револуције (Prima della rivoluzione, 1964) и Стратегија Паука (Strategia del ragno, 1970), али светску славу стиче филмом Последњи танго у Паризу (Ultimo tango a Parigi, 1972). Звезду на Холивудском Булевару славних добио је 2008. године, а 2011. је награђен почасном Златном палмом у Кану. Кански филмски фестивал је одао почаст редитељу назвавши га „гигантом италијанске кинематографије, који ће заувек остати водећа светла тачка у свету филма". Његов последњи филм Ти и ја (Me and You) премијерно је приказан у Кану 2012. Бертолучи је преминуо 26. новембра 2018. године у Риму, у 77. години. Ево пет кључних филмова Бернанда Бертолучија: Конформиста (Il Conformista, 1970) Бертолучи се већ раније прославио филмовима попут Стратегије паука - који је такође имао премијеру 1970. године - али захваљујући овом визуелном ремек-делу задобија пажњу светске јавности. Као адаптација романа Алберта Моравије из 1951. године, филм се бави фашистичком прошлошћу Италије, а радња прати члана тајне службе који добија задатак да убије његовог бившег професора антифашисту, који се налази у егзилу у Паризу. Филм је хваљен због ексцентричне, готово оперске сликовитости и често се наводи као узор за први и други део Кума. Френсис Форд Копола је чак ангажовао Бертолучијевог директора фотографије, Виторија Сторароа, за филм Апокалипса данас из 1979. године. Конформиста је Бертолучију донео и прву номинацију за Оскара - додуше не за најбољег редитеља, већ за најбоље адаптиран сценарио. Последњи танго у Паризу (Ultimo tango a Parigi, 1972) Две године касније, Бертолучи је номинован за најбољег редитеља за филм Последњи танго у Паризу, а Марлон Брандо је номинован за најбољег глумца, годину дана након што је освојио Оскара за најбољу улогу у филму Кум. Бертолучи (лево) на снимању филма Последњни танго у Паризу са Брандом и Маријом Шнајдер Брандо глуми Пола, Американца у Паризу, који се носи са самоубиством супруге тако што почиње да живи са Џин (Марија Шнајдер) у празном стану. Покојни филмски критичар Роџер Егберт је Брандов намучени монолог над телом мртве супруге описао као „можда најбољом глумом коју је икада извео". Али мрачна, врела прича о љубави и патњи је шокирала гледаоце одмах по изласку филма, па је Последњи танго у Паризу био забрањен у Италији због бруталне, сада озлоглашене сцене секса која укључује путер. Редитељ се суочио са критикама годинама касније када је открио да је на идеју са путером дошао заједно са Брандом тог јутра, не откривши унапред детаље Шнајдер. Желео је „реакцију ње као девојке, а не као глумице." У интервјуу из 2007. године, Шнајдер је изјавила да се, иако је сцена била режирана, осетила „понижено" и као да су је „помало силовали, како Брандо, тако и Бертолучи". О раду са Марлоном Брандом: „Био сам заљубљен у њега" Брзо после смрти Марлона Бранда 2004. године, Бертолучи је објавио текст у којим се опрашта од „бесмртне филмске легенде" Са сузама у очима, постаје ми јасно да је самим чином умирања Марлон постао бесмртан. Али можда је већ био бесмртан још у Паризу - то је свакако нешто што је цела екипа која је радила на Последњем тангу у Паризу мислила, потпуно хипнотисана самим његовим присуством. Нико од нас се пре тога није сусрео са таквом живом легендом, а за љубитеље филма, он је можда био једина права легенда. Сећам се прве снимљене сцене у филму: повикао сам „Океј, то је било добро", али ми је пришао Утемели, сниматељ, и црвеневши од срамоте шапнуоЧ „Извини, чим сам видео Бранда кроз објектив, паралисао сам се само гледајући га". Морали смо да поновимо сцену. На филму се често од глумаца тражи да уђу под кожу неког другог лика. Али ја сам тражио од њега да уради супротно, да у ову улогу унесе његово комплетно животно искуство, као човека, и као глумца. Када смо завршили снимање, рекао ми је: „Никада више нећу да снимам овакав филм. Ја ни не волим превише да глумим, али ово је било много горе". „Од почетка до краја снимања сам се осећао нападнуто - интимни детаљи о мени, мом животу, чак и о мојој деци су били истргнути из мене и приказани свету." После тога није разговарао са мном 12 година, због чега сам ужасно патио и озбиљно сумњао у себе и сопствени рад. Затим сам га позвао једног дана и задржао ме је на телефону два сата. Поново смо почели да причамо као некада, било је толико тога за надокнадити - Марлон је био болесно радознао о свему. Последњи пут сам га видео пре неколико година у његовој кући на Малхоланд Драјву у два поподне. Разговарали смо и разговарали, и одједном је било осам увече и ноћ је пала. Тако у мраку, питао сам га да ли је икада схватио колико сам био заљубљен у њега. Последњи кинески цар (The Last Emperor, 1987) Бертолучи на снимању Последњег кинеског цара Прича о Пу Јиу, ко је постао кинески цар са само три године, сматра се Бертолучијевим уметничким и комерцијалним врхунацем. Пу Ји је збачен с трона када је имао шест година, али дозвољено му је да остане у Пекиншком огромном Забрањеном граду. Последњи кинески цар је први филм који је сниман унутар комплекса палате. Филм је сниман четири године, са 19.000 статиста, а искоришћено је 9.000 костима. Кроз бројне флешбекове, прича прати „сина раја", који је живот почео као владар половине светске популације, а завршио као нижи помоћник у ботаничкој башти у Пекингу. Али поред тога, Бертолучи је изјавио да је то „један од ретких филмова који, у неку руку, има срећан завршетак". Можда је то био један од разлога због којих је био обасут Оскарима - укупно девет - међу којима за најбољи филм, најбољег редитеља и директора фотографије за Сторароа. У говору захвалнице, Бертолучи се осврнуо на његов нови однос са Холивудом, шалећи се: „Ако је Њујорк велика јабука, за мене је Холивуд вечерас велика брадавица". Чај у Сахари (The Sheltering Sky, 1990) Дебра Вингер и Џон Малкович у филму Чај у сахари Бертолучи је прешао у послератну Америку за његов наредни филм, адаптацију романа Пола Боулса из 1949. године. Џон Малкович тумачи улогу америчког композитора Порта Морезбија (из неког разлога названом по престоници Папуа Нове Гвинеје), а Дебра Вингер глуми његову супругу Кит. Заједно одлазе на путовање самоспознаје попут самопрокламованих путника у непознато. Филм је наишао на добре критике и Бертолучи је номинован за Златни глобус, док је Стораро освојио награду Бафта. Међутим, није могао да понови успех Последњег кинеског цара. Сањари (The Dreamers, 2003) Италијански редитељ је наставио да снима романтичне филмове о лепим младим девојкама - 1996. године излази Украдена лепота (Stealing Beauty); 1998. Опчињени (Besieged), са Танди Њутон; и Сањари, у ком је Ева Грин дебитовала на великом платну. Дебитанткиња на филму Ева Грин и Мајкл Пит на снимању Сањара Са Сањарима, Бертолучи се враћа радикалној Европи касних шездесетих, и баш као и у Последњем тангу, смешта Американца (Мајкл Пит) у Париз. Пит је био млађи од Бранда и његов лик се нашао у чудном еротском троуглу са близанцима Изабел (Ева Грин) и Теом (Луј Гарел). Филмски критичар Гардијана Питер Бредшо је истакао да је то био „Бертолучијев најбољи филм у последњих много година". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk