Мама није ту, мама прави џемпере
Када је пре неколико година избила економска криза у Грчкој, Маријана Андрић је била млада мама.
„Рекла сам себи да сутра морам да имам оправдање пред децом зашто нисам била са њима" - Маријана Андрић редовно путује између Атине, где јој живи породица и Панчева, где је покренула посао Пореклом из Панчева, у Грчку је отишла на школовања и тамо основала породицу. Њен муж, заступник међународног ланца трговина за продају одеће, није имао разлога да брине за будућност. Све се променило када је Грчка потонула у кризу. „Од богатог човека остао је без примања. Са двоје деце знала сам да немам времена за губљење", прича Марија данас. Разговарамо у Панчеву, у стану који је претворила у радионицу за ручно плетене џемпере од вуне. Окружени смо разнобојним моделима и ролнама вуне. Шта је потребно да знате да бисте постали предузетница Извор: Предузетништво жена у Србији, М. Бабовић, 2012. Када је пре две године покренула посао, имала је три плетиље - сада за њу ради тридесетак жена. Неке су из Панчева, неке из села у околини Златибора. „Посао се развио зато што сам била упорна, нисам никога слушала. Због тога је трпео мој брак, али сам успела да подигнем породицу", каже она. Њен живот се данас одвија између Атине и Панчева. Улоге у кући су се промениле - док је она „на терену", муж је са децом. „Деца знају да мама није ту, јер мама прави џемпере. Отац ужива у времену које проводи са њима. Била сам 20 дана да им скувам, да их одведем у школу". Своју манифактуру је назвала „Маридруна". „Рекла сам себи да сутра морам да имам оправдање зашто нисам била са њима, да им кажем да је мама била одсутна зато што је хтела да иду у добре школе". У Грчкој не постоји оваква вуна Са нама су две плетиље са којима ради. Служи нам турску кафу у великим шољама док прича о томе како је дошла на идеју да покрене посао. Сваки њен гест одражава хитру и одважну тридесетогодишњакињу. Док је слушам постаје ми јасно шта значи бити предузетница. „Била сам у осмом месецу трудноће када сам позвала другарицу која живи у Њујорку", каже. „Питала сам је шта тамо нема што ми имамо. Рекла је - ручно плетени џемпери су веома на цени". Два месеца након што се породила села је у кола и упутила се ка Златибору. Зауставила се у првом селу и питала за плетиље. Ова традиција се одржала у златиборском крају захваљујући изузетном квалитету сирове, неупредене вуне. „У Грчкој не постоји оваква вуна", објашњава Маријана. Њена замисао је била да традиционалну вештину плетења прилагоди новом добу. Женска мануфактура: Марија, Маријана и Гордана „Џемпер прво треба мени да се свиди", каже уз широк осмех. Када се на насловној страни популарног грчког часописа славна водитељка појавила у њеном џемперу, знала је да је на добром путу. Вратила се у Панчево, код мајке, и ставила оглас за плетиље у листу „Панчевац". Одзив је био одличан, као и реакција у општини, где је представила пројекат. „Кад су чуле кукичање, плетење, жене су изашле из својих канцеларија и обасуле ме питањима", каже млада предузетница. Џемпери у Бразилу Од новца који је добила од општине купила је разбој и вуну. „Плетење је било запостављено. Сви су хтели нешто модерно", објашњава седамдесетчетворогодишња Марија Королија док испијамо кафу. „Онда су се појавили Кинези, Бугари, Румуни, Пољаци, Руси, свашта је било да се купи јефтино на бувљаку. А вуница је скупа, рад је скуп", каже ова пензионерка која је некада радила у локалном суду као дактилографкиња. „Плела сам да бих зарадила неки динар за унуке. Дођем кући након посла, око пет сати, оперем шта има, па узмем игле у руке", прича Королија. Колико је потребно времена да исплете џемпер? „Зависи од модела, од вуне. Када радим од 8 ујутру до 1 увече завршим за три, четири дана", каже она. Гордана Барбара, тридесетогодишња медицинска сестра, упознала је Маријану преко мајке која се јавила на оглас у „Панчевцу". „Допала ми се атмосфера. Окупи се пуно жена, једна другој показују мустре", каже ова Гордана Барбара, тридесетогодишња медицинска сестра и плетиља „Допала ми се атмосфера. Окупи се пуно жена, једна другој показују мустре. У почетку није било лако, доста сам научила", каже ова мајка троје деце. Џемпере које праве шаљу купцима широм света, захваљујући интернету. Цена је око 200 евра, а поруџбине стижу из Европе, Америке, Израела, али и - Бразила. „Мислила сам да је тамо увек лето", смеје се Маријана. Намерава, каже, да запосли још жена. „У овом послу не можеш да имаш велика очекивања јер се не користе машине, већ руке. Циљ ми је да се наш производ више цени", објашњава наша саговорница. Из Лондона, где се џемпери продају у неколико радњи, већ је стигла поруџбина за наредну зиму.