Други светски рат и археологија: Трговац уметнинама, афричко благо и Холокауст
Безброј историјских артефаката опљачкано је широм света током колонијалне ере и донето у Европу, али тренутно је у току све јача кампања да се они врате.
Ова Бенинска бронза продата је приватном колекционару за рекордних 10 милиона фунти Међу најславнијим је Бенинска бронза похарана из данашње Нигерије. Барнаби Филипс открива све о дилеми једне породице. Једног јутра у априлу 2016. године, жена је ушла у Барклис банку у лондонском ексклузивном Парк Лејну, да поврати мистериозни предмет који је таворио закључан у њеном трезору 63 године. Банкари су је испратили у подрум. Тројица људи сачекало ју је на спрату, седећи нервозно на неудобној софи, гледајући муштерије док обављају уобичајене послове. Двадесет минута касније, жена се вратила, носећи нешто прекривено старом крпом. Размотала ју је и сви су остали без даха. У њих је зурило младалачко лице извајано у бронзи или месингу. Имало је бисерну огрлицу око врата и тикву на глави. Мушкарци, дилер уметнина по имену Ленс Ентвистл и двојица стручњака из аукцијских кућа Вули и Валис, препознали су је као главу ране Бенинске бронзе, која вероватно описује обу, илити краља, из 16. века. Била је у готово беспрекорно очуваном стању, са тамносивом патином старе бронзе, налик савременом примерку из времена италијанске ренесансе. Проценили су да вреди милионе фунти. Особље банке их је брзо увело у засебну просторију, где су ставили главу на сто. Жена која је сишла у трезор била је ћерка дилера уметнина по имену Ернест Охли, који је умро 2008. године. Одлучио сам да је у овом тексту зовем Фрида, да не бих открио њено венчано презиме и како бих заштитио њену приватност. Ернестов отац, Вилијам Охли, који је био Јеврејин, побегао је из нацистичке Немачке и био је истакнут на лондонској сцени уметнина средином прошлог века. Изложбе Вилијама Охлија из касних четрдесетих привлачиле су естете и славне личности Вилијам Охли је живео „на укрштању културе, друштва и уметника", каже Ентвистл. Његове изложбе „примитивне уметности" привлачиле су колекционаре, виђеније личности и уметнике као што су Џејкоб Епстин, Лусијен Фројд, Хенри Мур, Френсис Бејкон, Данкан Грант и Ванеса Бел. Умро је 1955. године. Ернест Охли наследио је његову љубав према уметности, али је био резервисанија личност. „Веома, веома га је било тешко упознати. Није ништа одавао о себи. Нисте знали шта мисли", рекао је Ентвистл. Смрт Ернеста Охлија изазвала је плиму узбуђења у лукративном врху света етнографске уметности. Причало се да је поседовао богату колекцију. Његове статуе из Полинезије и маске из Западне Африке завршиле су на аукцији 2011. и 2013. године. И то је, претпостављали су дилери, било то. Али његова деца су знала праву истину. Под старе дане, испричао им је да поседује још једну скулптуру. Налазила се у банковном претинцу Барклиса и није смела да се прода, изричито је тражио, сем уколико не дође до новог Холокауста. Све је, међутим, извучено из руку његове деце 2016. године. Барклис на Парк Лејну је затварао своје претинце; муштеријама је саопштио да дођу и покупе сву имовину. Упознао сам Ленса Ентвистла 2019. године, у његовој библиотеци препуној књига о афричким скулптурама. На његовом сајту стоји да је његова компанија „лидер међу дилерима трибалних уметнина већ више од 40 година". „Трибалне уметнине" је израз који западњачки музеји сада избегавају, али је и даље уобичајен у свету аукција и приватних продаја. Ентвистл је ретко путовао у Африку, а никад у Нигерију, али је имао добре везе. Од њега су уметнине куповали и Британски музеј, Музеј Кеј Бранли у Паризу и Метрополитен у Њујорку. Питао сам га како се осећао кад је Фрида скинула крпу са главе Бенинске бронзе у банци. „Био сам оборен с ногу", рекао је. „Била је прелепа, потресна, а њен излазак на светлост дана био је изузетно узбудљив. Навикао сам да слушам о Бенинској глави, Бенинској плакети, Бенинском коњу и јахачу. Углавном се не узбуђујем зато што се у 99 одсто случајева ради о лажњаку, а преосталих 1 одсто је украдено." Порекло је све у Ентвистловом свету. Овај пут, захваљујући везама Ернеста Охлија, био је сигуран да има посла с аутентичним примерком. Он је Фриди рекао да је глава од Бенинске бронзе значајна и необична, и убедио је да је понесе кући таксијем, у њену кућу у низу у Тутингу, у јужном Лондону. Фигуре од Бенинске бронзе донете су у Европу у пролеће 1897. године, као плен британских војника и морнара који су освојили западноафричко краљевство Бенин, на територији државе Едо у данашњој Нигерији. Иако се називају Бенинском бронзом, ради се заправо о хиљаде месинганих и бронзаних одливака и дубореза у слоновачи. Кад су неки од њих били изложени у Британском музеју те јесени, изазвали су сензацију. Африканци, веровали су у то време Британци, нису поседовали вештину да произведу дела такве софистицираности или лепоте. Нити је требало да поседују много историје за собом. Али бронзане фигуре - од којих су неке приказивале португалске посетиоце у средњовековном оклопу - биле су очигледно стотинама година старе. Бенин је оцрњиван у британском новинама као место дивљаштва, „Крвави град". Сада су те исте новине описивале Бронзе као „изненађујуће", „изузетне" и признавале да су „збуњене". Неке од ових бронзи и даље су у власништву потомака људи који су похарали Бенин, док су се друге преносиле са власника на власника. Виктор Ехикаменор, уметник из државе Едо, рекао ми је да бронзе нису прављене само ради естетског уживања. „Оне су наши документи, наша архива, 'фотографије' наших краљева. Кад су однете, наша историја је била ексхумирана." Али како је њихова вредност на Западу расла, постајале су и престижна инвестиција, коју су у свом поседу држали богаташи и ексцентрици. Историјат њихове продаје у лондонским аукцијским кућама прича занимљиву причу. Сотби је 1953. године продао главу од Бенинске бронзе за 5.500 фунти. Цена је изазвала позорност; претходни рекорд за Бенинску главу био је 780 фунти. Кристи је 1968. године продао Бенинску главу за 21.000 фунти. Открио ју је неколико месеци раније полицајац који се мувао по комшијској стакленој башти и приметио нешто занимљиво међу биљкама. Седамдесетих се цена „трибалних уметничких дела" винула у небеса, а Бенинске бронзе биле су предводници тог тренда. И тако је то ишло све до 2007. године, кад је Сотби у Њујорку продао Бенинску главу за 2,35 милиона фунти. Ентвистл је помно пратио ту продају из 2007. године. Купац, чији идентитет није био јавно обелодањен, био је један од његових поузданих клијената. Девет година касније, кад му је Фрида задала изазов да прода главу Ернеста Охлија, Ленс је знао коме да се обрати. „То је био први клијент коме сам је понудио, што обично и желите, нема потребе да је нуткате около", рекао је он. Дошло је само до кратке расправе око цене. Клијент, инсистирао је Ентвистл, мотивисан је искључиво љубављу према афричкој уметности. „Никад је неће продати, према мом мишљењу." Ко год да је, гдегод да је, платио је још једну рекордну светску суму. „Охлијева глава", како је Ентистл зове, продата је за 10 милиона фунти - суму која претходно није била обелодањена. Кад бисте замишљали жену која је продала најскупљу Бенинску бронзу на свету, не би вам прва на памет пала Фрида. Срели смо се у Тејтовој модерној галерији, која гледа на Темзу. Путовала је из Тутинга подземном железницом. Она је бака, са седом кратко подшишаном косом и наочарима. Радила је у обдаништима, али сада је у пензији. „Моја породица је препуна тајни", рекла је она. „Мој отац је одбијао да говори о свом јеврејском пореклу." Сама је обавила истраживање о својој родбини убијеној у нацистичким концентрационим логорима. Ернест Охли је био поседнут, „параноидан", каже Фрида, по питању могућности још једне катастрофе која би могла да задеси Јевреје. У Холокаусту је страдало шест милиона Јевреја - а према Конференцији за јеврејска материјална потраживања, нацисти су отели око 650.000 уметничких дела и верских предмета од Јевреја и других жртава. Уметничка дела настала у Бенин Ситију и даље причају хронолошку причу - као ово које описује трговину робљем Ернест Охли није веровао непознатим људима и живео је у свету готовине и тајних предмета. Испод кревета је држао је кофер пун новчаница од 50 фунти. Породични надимак му је био „Дилер Ерни". Његова деца су одрасла окружена уметнинама. Али пред крај се уморио од живота. Кућа му је била у хаосу, персијски ћилими пуни мољаца. Породица је пронашла кофер пун банкнота, али је открила да оне више нису биле важеће. Ернест Охли се можда јесте запустио, али је и даље био врхунски колекционар. „Он и мој деда никад нису путовали у Африку или на Јужни Пацифик, али су све своје знање стекли радећи са вредним предметима", рекла је Фрида. „Постојала је читава група европских дилера у Лондону, од четрдесетих до седамдесетих година прошлог века." Британско царство се урушавало, а смрти њихових последњих администратора и војника донеле су богат улов. „Никад нисам разумела зашто су мог оца толико занимале читуље у новинама. Телеграф, Тајмс, свуда их је пажљиво проучавао. Ако је то био неко из Форин офиса, оружаних снага, било чега што је имало везе са Царством, писао је удовицама." Ернест Охли записивао је своје куповине у трговачке књиге. Тако је Ентвистл открио оно што је тражио. „Бенинска бронзана глава… децембар 1951, 230 фунти" из Глендајнингса - лондонске аукцијске куће од које је такође куповао новчиће и поштанске марке. Трговачка књига Ернеста Охлија показала је колико је платио за Бенинску бронзу 1951. године У данашњем новцу, то је мало више од 7.000 фунти. Другим речима, вредна куповина. Али Ернест Охли је знао шта ради. Била је то багатела. Ставио је главу у банковни претинац 1953. године и она је остала тамо све до 2016. „Био је то као грумен злата", рекла је Фрида. Овај добитак, међутим, није био баш толико позамашан као што је могао да буде. Ернест Охли је оставио своја пословања у хаосу, а и на порез је отишла позамашна свота. Ипак, каже Фрида, сада може мирно да спава. Бенинска глава је обезбедила њену породицу и оставила заоставштину за њену децу. Фрида је удата за човека карипског порекла - а њен син је новинар. Пре неколико година он је написао чланак о томе како су Едо - народ из Бенинског краљевства - покушали да зауставе продају Бенинске маске од слоноваче у Сотбију. Штавише, мада он то није знао, била је то маска коју је његов прадеда, Вилијам Охли, изложио у својој галерији 1947. године. Чланак је описао незадовољство Едоа што ће породица која је поседовала маску - рођаци британског званичника који ју је украо 1897. године - зарадити од нечега што они сматрају крађом и ратним злочином. Фрида је сувише интелигентна и префињена да не уме да препозна слојеве ироније иза сопствене приче. Помно је пратила расправу око тога да ли Бенинске бронзе треба да се врате Нигерији. Британија има законе који омогућују повратак уметнина које су покрали нацисти, али не постоје слична регулатива која би покрила њен властити колонијални период. „Део мене ће увек осећати кривицу зато што је нисам вратила Нигерији… То је мутна прошлост, повезана са колонијализмом и експлоатацијом." Глас јој се губи док говори. „Али то је у прошлости, већина влада није стабилна и предмети су били уништени. Плашим се да сам донела одлуку да је продам. И стојим иза те одлуке. Желела сам да моја породица буде осигурана." Фрида није једина власница Бенинске бронзе која се последњих година борила са властитом грижом савести. Марк Вокер, доктор из Велса, вратио је две бронзе које је отео његов деда, официр у експедицији 1897. године. Марк Вокер (десно) био је слављен 2014. године кад је вратио оро птицу и звоно за звање предака које је украо његов деда Он је био дочекан као херој у Бенин Ситију. Други и даље оклевају. У велелепном блоку вила у западном Лондону срео сам се са старијом женом чији је деда такође опљачкао бронзе 1897. године. До пре десет, или чак пет година, не би било тешко навести некога у њеном положају да да интервју. Али данас су власници Бенинске бронзе неповерљиви и ја сам пристао да прикријем идентитет ове жене. Она ми је показала две месингане оро „пророчанске птице". Питао сам је да ли јој је непријатно због њих. „Изједала ме је сумња, разне су ми дилеме пролазиле кроз главу… Сумња је можда прејака реч. Не осећам потребу да им дајем било шта." Наступила је дуга тишина. „Знате", рекла је он, „човек проживи 77 година и сад одједном то постане осетљива тема. А раније није била." Фрида и ја смо напустили Тејт и прошетали се уз Темзу. Спремио сам се да се опростим од ње. Неподстакнута, одједном се вратила на питање Бенинских бронза. Понекад јој је жао, каже она, што њен отац сам није продао главу док је још био жив. Та дилема тако више не би била њена. „Било ми је тешко", понавља она. „Један део мене је сматрао да је требало да је вратим." И онда је само отишла. Погледајте како Јадранско море чува тајне из Другог светског рата Хрватска: Откривена локација пада авиона из Другог светског рата Битка за Бенинску бронзу: Барнаби Филипс је бивши ББЦ дописник из Нигерије. Његова књига Плен: Британија и Бенинска бронза, биће објављена 1. априла Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk