Како ми је пас луталица Луси заувек променила живот
Бициклисткиња Ишбел Холмс тркала се за Иран и путовала сама око света, али њено детињство и пубертет били су тешки и трауматични.
Куда је све Ишбел путовала са Луси Мајка ју је избацила из куће са 16 година, након чега је постала бескућница и прогањале су је мисли о самоубиству. Кад је пет година касније била присиљена да напусти смештај за бескућнике, схватила је да у животу нешто мора да промени. Почела је да вози бицикл и кренула на пут око света - што ју је довело до сусрета са псом луталицом који ће јој заувек изменити живот. Једно од мојих најранијих искустава на бициклу потиче из Манчестера, кад је тата имао обичај да се вози на други крај града да узме џак кромпира од 20 кила који је био неколико пенија јефтинији. Још сам била у пеленама и обично сам седела на малом седишту до његовог са кромпиром из себе. Мој отац је студирао у том граду кад се упознао са мојом мајком и заљубио се у њу. Било је то у време иранске револуције и Иран је одједном престао да шаље новац студентима у иностранству, у покушају да подстакне држављане да се врате. Новац му је преко ноћи „пресушио", а бицикл је врло брзо постао важно средство за преживљавање. Кад сам имала две године, преселили смо се у Шкотску да би отац могао да нађе посао. Али брак није опстао и њих двоје су се разишли. Једном кад сам била у посети оцу, његов познаник је затражио да му седнем на колено, а он је кренуо руком уз моју бутину. Мора да сам имала око седам година. После тога се само сећам да сам се осећала веома лоше. Била сам једна грозна, прљава девојчица. Мислим да сам тада почела да мрзим себе. Тата нас је посетио још једном након тога и онда је нестао. Мислила сам да сам крива зато што је отишао. Ишбел са Луси у Турској Како су моја два брата расла, мајци је било све теже да нас издржава. За све породичне проблеме почела је да криви мене. Ситуација између нас била је лоша и напета, а ја сам се још више повукла у себе. Како се приближавао мој 16. рођендан, постала сам веома анксиозна, знајући да је то датум кад мајка више неће бити одговорна за мене. Као што сам се и плашила, убрзо након мог рођендана, избацила ме је заувек. Кад је затворила улазна врата био је то један од најтежих тренутака у мом животу. Тај моменат стајања на степеницама које воде ка стази и немања другог избора него отићи. Све као да је било успорено. Полако сам пошла и нисам престајала да ходам. На крају су ми нашли хранитељску породицу, али ја сам само желела да се вратим кући. Молила сам се сваком Богу за ког сам икад чула да ме моја породица прими назад. Једног дана сам се враћала са суботњег посла и једна кола су се зауставила крај мене, желећи да знају како да стигну до језера. Унутра је била група мушкараца. Замолили су ме да им покажем пут, обећавши да ће ме вратити. Ушла сам у кола, али ме нису одмах вратили. Одвезли су ме и силовали. Нисам никоме испричала зато што сам мислила да је све моја кривица. Мислила сам да сам кажњена зато што сам „лоша". Изборила сам се с тим искуством тако што сам га потиснула. У то време већ сам се навикла да људи раде са мном шта год им се прохте. Нисам имала никакво самопоштовање. Нисам редовно јела. Толико сам мрзела себе да сам само желела да умрем. Луси упија турско сунце на путу до Анталије Они мушкарци су се још једном вратили по мене, али ја сам одбила да уђем у кола. Побегла сам. Била сам толико очајна да сам отишла до телефонске говорнице и позвала мајку. Преклињала сам је. Плакала сам, грцала, говорећи да ћу урадити све што хоће. „Бићу све што желиш", рекла сам. „Дешавају ми се лоше ствари." Испричала сам јој шта ми се догодило. Рекла ми је само да сам за то ја крива и да морам да се променим. Након тога сам само желела да умрем. У једном тренутку сам звала службу за превенцију самоубиства на сваких 20 минута. Кад сам имала 21 годину, избачена сам из смештаја за бескућнике. Социјална радница је викала на мене говорећи да ћу заувек живети у сливнику. Било је нечега у њој - кад је то рекла - што ме је натерало да помислим: „Не смем то да дозволим." Знала сам да морам да донесем чврсту одлуку. Морала сам да се посветим животу и да се не препуштам мислима о смрти. Ишбел и друге чланице иранског женског бициклистичког тима Довођење у ред било је једна од најтежих ствари које сам морала да урадим. Нисам се одједном претворила у Супержену, морала сам да испужем са места на ком сам обитавала. Пријавила сам се на колеџ. Купила сам половни бицикл зато што је био бржи и јефтинији од аутобуса. Почела сам да возим са локалним бициклистичким клубом. Била сам једино женско тамо и за почетак сам се возила сама позади. После тога сам почела лагано да их сустижем. „Волела сам брзо да возим бицикл јер је то било сјајно бекство". Волела сам брзо да возим бицикл јер је то било сјајно бекство, али и зато што ми је живот тако постајао бољи. Толико сам много возила да мора да је мојим телом у сваком тренутку колала гомила ендорфина. Такође, први пут сам доживела осећај припадности. Кад су изградили велодромску бициклистичку арену у Глазгову за Игре Комонвелта 2014. године, отишла сам тамо из зезања. Добила сам понуду за место у такмичарском спринтерском тиму у Глазгову. На свом првом великом такмичењу, прешишала сам шкотског освајача медаље на претходним Играма Комонвелта и освојила злато. Тад ми се указала прилика да отпутујем у Иран. Кад се данас осврнем, то није био прави тренутак за мене, али ме је нешто вукло зато што сам тамо имала породицу. У Техерану су тражили да урадим пробну трку за ирански тим и понудили ми место у тиму. Помислила сам: „Ово је шанса да се повежем с овом земљом и са својим оцем." И тако сам одлучила да се тркам за Иран уместо да радим на времену за квалификације за Игре Комонвелта у Шкотској. Никад пре се нисам бавила женским правима, али у Ирану је проблематика била екстремна. Почела сам гласно да се буним против начина на који се третирају бициклисткиње. Ишбел на боливијском Алтиплану Морале смо да тренирамо носећи хиџаб што је по врућини било ужасно. Женама су одузимали мобилне телефоне - женама, не мушкарцима. Речено ми је да је то зато да девојкама не би одвлачили пажњу и да не би слале поруке момцима. Дигла сам глас против дискриминације и злостављања, али се ништа није променило. На крају сам отишла. Одлетела сам из Техерана у Турску, где сам случајно упознала мушкарца који је био месецима на турнеји на бициклу. Истог тренутка сам знала да је то оно што желим да радим. Одлетела сам назад за Шкотску, продала оно мало ствари које сам имала и тако кренула. Одлетела сам за Ницу, у Француској, и одатле почела да возим бицикл око света. Ишбел је возила сама кроз 20 земаља Проналажење Луси Луси сам упознала у Турској, уз Мраморно море. Угледала сам неког светлог пса како ми трчкара уз задњи точак. Налегла сам на педале и покушала да је оставим за собом, али је она само појачала темпо. Нисам планирала да станем. Ишла сам бициклом око света - шта ћу да радим са уличним псом? Покушала је да одржи корак са мном, али се њено обличје расточило у даљини. После неког времена сам помислила: „Ишбел, ово није у реду." И укочила сам. Она ме је на крају стигла, срушивши се на земљу на метар од мене. Пружила сам јој руку, али је она држала одстојање. Пошла сам да у близини пронађем место за бивак, а она ме је следила. Наредног дана сам планирала да је вратим у село, али ју је напала банда паса. Видевши та четири пса - то што су били у групи, и начин на који је она реаговала, одмах сам се вратила у време кад сам имала 16 година. Није покушала да побегне. Није покушала да пружи отпор. И ја сам била исто таква, дозволила сам људима да ме повреде. Све је постало мутно. Бацила сам бицикл и почела да вриштим, залетевши се снагом коју нисам знала да поседујем. Некако сам успела да их отерам. Устукнула сам неколико корака и почела да плачем, оплакујући Луси, али заправо и себе. Живела сам живот потискујући све и наступио је тренутак свести о томе шта ми се све десило. Ишбел са Луси Зацртала сам себи мисију да је одведем на сигурно, зато што сам знала како изгледа живот без сигурности. У том делу путовања нешто се променило - некаква снага, некакво самопоштовање, стигли су са тим псом. Постала сам неко други. Више нисам била жртва. Упорно сам мислила: „Како могу толико да штитим овог пса кад нисам успела да заштитим себе?" Знала сам да морам да почнем да волим себе, а нисам знала како, али сам опонашала начин на који сам се бринула о Луси. Старала сам се о томе да је безбедна, да је заштићена, да једе добру храну. И на крају ми је просто постало аутоматски да будем и према себи таква. Луси је мој први сусрет са безусловном љубави. То ме је променило. „Како могу толико да штитим овог пса кад нисам успела да заштитим себе?" Читава моја перцепција била је изобличена свиме што сам веровала о себи. Било је то као да сам се управо пробудила. Била сам шокирана. Сећам се да сам седела са Луси испред шатора и нисам могла да верујем да је тако изгледао мој живот. Тек сам тад помислила: „Ишбел, оно што си постигла, заправо је невероватно." Пре тог тренутка, никад нисам била поносна на себе. Обећала сам Луси да ћу помоћи свим другим Лусима овог света - свим њеним пријатељима. Један пас - један пас луталица - променио ми је живот. То је готово као да је урадила нешто што ниједан човек није. Спасила ме је. Испричано Оливији Ланг Илустрација: Кејти Хорвич