Сексуално насиље у Индији: Жене истражују - зашто мушкарци силују
Интервјуисање силоватеља оставило је дубоког трага на здравље Таре Каушал.
Две истраживачице кренуле су у потрагу за одговорима на питање - зашто мушкарци силују Још откако је започела своје истраживање 2017. године, она је патила од депресије и помрачења свести. Неких дана, биле су то само сузе. Једне вечери, не тако давно, затекла се закључана у својој спаваћој соби у Ноиди, предграђу главног града Индије Делхија. „Мој партнер Сахил био је споља и покушавао да поправи браву", каже она. „Лупао је по вратима да види јесу ли у реду, а ја сам била унутра и само цмиздрила." „Тад сам схватила да ми је потребна терапија." Чак и пре него што је започела истраживање, Тара је у себи носила дубоку трауму сексуалног насиља. Први пут је проговорила о томе кад је имала 16 година.. „Била сам силована са четири године", испричала је својим родитељима. „Силовао ме је наш баштован." Њени родитељи били су шокирани тим открићем. Али за њу, било је то као да је отворила брану. Од тог тренутка, Тара ће отворено причати о сексуалном злостављању које је доживела, говорећи на јавним расправама, причајући то пријатељима и на крају написати чак и књигу. „Имам веома мали број сећања на тај догађај", каже она. „Знам како се он зове. Знам како изгледа. Сећам се његове кратке коврџаве косе и крви на мојој плавој хаљиници." Како је одрастала, почела је да размишља о другим случајевима сексуалног насиља који су се догађали сваки дан. Желела је да открије зашто се они дешавају. „Моја књига 'Зашто мушкарци силују' кулминација је стварно дугог личног и професионалног ангажовања", каже она за ББЦ. „Али она је дошла са властитом кумулативном траумом." Проналажење „неоткривених" силоватеља Силовање и сексуално насиље нашли су се у жижи јавности у Индији после 2012. године, када је 23-годишња студенткиња физиотерапије била групно силована у аутобусу у покрету у Делхију. Она је умрла неколико дана касније од повреда задобијених током напада. Четворица оптужених обешена су у марту 2020. године. Упркос све већој осуди сексуалних злочина од тада, број напада и даље је у порасту. Према Националном заводу за статистику криминала, полиција је забележила 33.977 случаја силовања у Индији 2018. године - кад се прерачуна, то се своди на једно силовање на сваких 15 минута. Али активисти кажу да су праве бројке много више, јер се многи случајеви не пријављују. Тара је спровела тајну истрагу са разним мерама безбедности Тара је желела да сазна више о тим силоватељима који никад не буду пријављени или осуђени. Срела се са деветорицом мушкараца из свих крајева земље, који су сви оптужени за силовање, иако се никад нису нашли под званичном истрагом власти. „Провела сам неко време у њиховом кућном окружењу; интервјуисала сам их и посматрала, њих, њихову породицу и пријатеље", пише она у својој књизи. „Радила сам то у тајности - под другим именом и са одговарајућим лажним имејлом и Фејсбук профилом." Сакрила је своје тетоваже и водила рачуна да се облачи скромно, у традиционалној туники и џинсу. Тара се постарала да је увек у пратњи преводиоца, ког је описала и као свог телохранитеља. Претварала се да је Индијка из Аустралије која не живи у земљи и истражује грађу за филм о животима обичних мушкарца. „Двеста педесет питања која сам поставила и ствари које сам посматрала били су исти код свих мушкараца, али им никад нисам рекла да их проучавам зато што су идентификовани као силоватељи", пише она. „Неразумевање добровољног пристанка" Тара је мислила да се припремила за сваку нежељену ситуацију: у сваком тренутку је у џепу имала сузавац, локални хитни контакт за било какав спонтани бег и групу подршке на Воцапу на којој је могла да подели своју локацију у реалном времену. Али није очекивала да ће тројица од њених саговорника током интервјуа, док одговарају на интимна питања, почети да се додирују. Сећа се како је седела преко пута једног од њих, под зимским сунцем, на тераси његове куће у северној Индији. „Тај мали човек преда мном био је један од најпродуктивнијих серијских сексуалних преступника које сам срела [према његовом властитом признању]. „Многе жене из његовог сеоцета постале су његове жртве", пише она. „А опет, далеко од тога да се налази иза решетака или да је проказан, био је ту, слободан, важна личност у својој заједници… „Уз све то, узбудила сам га и није се нимало устручавао да то покаже додиривањем себе." Ова искуства озбиљно су утицала на њено ментално здравље. „Кад бих одлазила са тих интервјуа, схватила бих да сам доживела кумулативну трауму са којом морам да се позабавим путем терапије", каже она за ББЦ. „Борила сам се са депресијом и било је ноћи кад бих угризла партнера у сну - и говорила му да престане да ме злоставља." На крају свега, Тара је дошла до јасног просветљења: „Ови мушкарци нису имали представу о томе шта је добровољни пристанак нити општу идеју о томе шта је то силовање." Уобичајено је мишљење, али и погрешно да највећи број сексуалних напада извврђе незнанци Доживљавање силоватеља као „туђина" Кад је Тара започињала истраживање, разговарала је са женама на друштвеним мрежама о родном насиљу. „За двојицу од мушкараца које сам на крају проучавала сазнала сам у разговорима које сам водила са тим женама", каже она. „Било је много теже наћи преосталу седморицу. „И зато сам се обратила локалној полицији, локалним медијима, непрофитним организацијама, па чак и детективским агенцијама." Већина мушкараца потврдила је силовање - или више силовања - које су починили у њиховим интервјуима са њом. Али она је свесно донела одлуку да не говори са осуђеним силоватељима. „За мене затвор није репрезентативан за ону врсту мушкарца који силује", каже она. „Људи нису острва - проучавање мушкараца без проучавања њиховог окружења за мене је било некомплетно." Тара и Мадхумита су пробале да разумеју став који су ови мушкарци имали према женама За разлику од ње, докторка Мадхумита Пандеј, професорка криминологије са Универзитета Шефилд Халам, одлучила је да се за властито истраживање усредсреди управо на осуђене сексуалне преступнике. Њено путовање започело је убрзо након случаја групног силовања из 2012. године. „Силоватељи су проглашени чудовиштима и људи су се колективно згражавали над њима", присећа се она. „Били смо толико шокирани њиховим понашањем да смо их посматрали као 'туђине' - потпуно одвојене од нас и наше културе." Као истраживачица, она је желела да се усредсреди на широко распрострањен доживљај да силоватељи имају традиционалније и репресивније ставове према женама. „Али да ли се ови мушкарци толико разликују у својим размишљањима о женама као што ми мислимо?", пита се она. „Било ко може да буде силоватељ" Докторка Мадхумита је интервјуисала више од 100 осуђеника за силовање у делхијском затвору Тихар, описаном као једном од највећих затворских комплекса у Јужној Азији. Сви су они имали да испричају своју причу; групни силоватељ који је тврдио да је побегао одмах после инцидента, чистач храма који је рекао да је био „испровоциран" да силује петогодишњу девојчицу, и младић који је тврдио да је био у добровољној вези, али да је оптужен за силовање када је породица његове девојке сазнала да су они заједно. Др Мадхумита је била посебно дирнула прича о мајчиној борби за петогодишњу ћерку која је била жртва силовања Посебно ју је потресла прича о петогодишњој жртви силовања и одлучила је да упозна њену породицу. „Кад је чуо да је његова ћерка силована, отац девојчице је доживео нервни слом и напустио је породицу", каже докторка Мадхумита. „Мајка је била та која је отишла у полицију и изборила са се са свом папирологијом да би пријавила злочин, без много наде да ће правда бити задовољена." Докторка Мадхумита је желела да разуме ставове ових мушкараца према женама и како њихово размишљање доприноси ендемском сексуалном насиљу. „Упркос разликама у природи самог злочина, заједничка тачка био је осећај полагања права на жене, што даље указује на мушку привилегију у нашем друштву", каже она. Међу преступницима она је затекла акутно окривљавање жртве и тешко неразумевање појма добровољног пристанка на секс. Њено истраживање, као и Тарини налази, срушило је распрострањени мит да се „силоватељи често сматрају незнанцима који вире из сенке", каже она. „Али у овом случају, већина је познавала жртве. „И зато је лако схватити да било ко може да буде силоватељ - то ни на који начин нису никакви посебни мушкарци." Претходни подаци показују да су у огромној већини случајева силовања жртве познавале починиоце - Индијски национални завод за статистику криминала наводи тај број као 95 одсто 2015. године. Активисти сматрају да би то могао да буде разлог за недовољно пријављивање злочина. „Непријављивање је проблем зато што су починиоци углавном познати жртвама и у игри су разне врсте динамика које присиљавају жртве и њихове старатеље да не пријаве злочин", рекао је доктор Ануп Сурендранат, извршни директор Пројекта 39A, организације за социјалну правду. Међу оним злочинима који се пријаве, само најбруталнији и најшокантнији заврше у вестима. Погледајте видео: Силовање мушкараца у Африци Мушкарци јавно говоре о томе како су силовани Да ли је смртна казна одговор? Индија није усамљена кад је у питању висока стопа случајева силовања. Али многи верују да патријархално друштво и неравнотежа међу половима само погоршавају ствар. Као што је индијски дописник Соутик Бисвас приметио: „Силовање се све више користи као инструмент да се наметне моћ и застраше беспомоћни у Индији." „Земља је постала боља кад је у питање пријављивање силовања. „Али лоша вест је да хаотични кривично-правосудни систем остаје рањив на политичке притиске и дозвољава многим оптуженима да прођу потпуно некажњено - са мало укупног броја пресуда за силовање." Власти јесу усвојиле строже законе после групног силовања и убиства из 2012. године, укључујући и примену смртне казне у ретким случајевима. Али и Тара и докторка Мадхумита се слажу да смртна казна не нуди дугорочно решење. „Велика сам поборница реформе и рехабилитације", каже докторка Мадхумита. „Треба да усмеримо пажњу на структуралну друштвену промену која се бави асиметричним односом моћи између мушкараца и жена у овој земљи." Историјски гледано, јавни простори су били уобичајени простори доминације мушкараца Тара је сагласна. „Морамо да преусмеримо пажњу на активног чиниоца у овом злочину, а активни чинилац је мушкарац", каже она. „Како да их зауставимо? Тако што ћемо их учити да буду бољи још од детињства." Ниједан од мушкараца које је Тара интервјуисала, из свих друштвених слојева, није имао никакву врсту сексуалне едукације у школи. „ Уместо тога, знање обично стичу од легендарног хвалисања по свлачионицама, од пријатеља који су једнако неупућени као и они, и из порнића и од сексуалних радница." Многи од њих такође су присуствовали насиљу у детињству. „Поред тога што су гледали како отац туче мајку и нису добијали довољно љубави као деца, суочавање са сталним насиљем које врши отац и/или други старији мушкарци тема је која се понавља изнова и изнова код мојих субјеката, у читавом класном спектру", пише она. Њено истраживање такође је закључило да су мушкарци одрасли с осећајем да у потпуности полажу право на моћ над женама. Погледајте видео: Свештеници у Ираку подводе девојчице Islamski sveštenici u Iraku podvode devojčice Зашто, дакле, мушкарци силују? „Не постоји један једини одговор, пошто је силовање сложен злочин", каже докторка Мадхумита. „Сваки наратив је јединствен и крајње субјективан - неки су учествовали у групном силовању, неки су познавали жртве, док су неки силовали потпуну незнанку. „Постоје и сасвим другачији типови силоватеља - силоватељ из беса, садистички силоватељ, серијски силоватељ." Али она истиче чињеницу да ти мушкарци могу да буду било ко; мужеви, колеге, блиски пријатељи, другови из одељења или професори. „Као и већина људи у овој земљи, и ја сам имала неке грубе претпоставке о томе шта ћу затећи по ћелијама, што је углавном било засновано на оном што сам виђала по боливудским филмовима", каже она. „Видно застрашујући људи - можда са ожиљцима и масницама на телу и обучени у пругасту затворску униформу. „Плашила сам се још и да ће ови људи да се понашају непримерено према мени и добацивати ми увредљиве коментаре и да ће ми читаво искуство бити непријатно." Али она је брзо схватила да они нису део хомогене групе. „Што сам више времена проводила разговарајући с њима, слушајући њихове животне приче, изгледали су ми све мање необично или изузетно, што је управо оно што сви морамо да прихватимо." Нема одговора на питање зашто мушкарци силују Она позива на колективну интроспекцију друштва како би се оно изборило са питањем родног насиља, ослањајући се на концепт британске професорке Лиз Кели да се сексуално узнемиравање налази на истом континууму на ком различити облици сексуалног насиља прелазе из једне нијансе у другу. „Идеја да би мушкарци око нас могли да буду опасни делује застрашујуће, али она није нова", каже она. „Живимо у патријархалном друштву и можда вас нико неће силовати, али тај ауторитет и доминација над вама могу да се манифестују на много различитих начина. „А друштво је нормализовало већи део тога." Она говори о свакодневној мизогинији која се налази на доњем делу тог истог спектра - ствари као што су сексизам на радном месту и улично узнемиравање - и како она пролази непримећено уколико се ситуација не отргне контроли. „Наљутимо се кад сазнамо да је силоватељ коментарисао избор одеће жртве и искористио то као изговор да је силује. Али зашто смо ми толико згрожени тиме?", каже она. „Зашто толико изненађује кад свакодневно понашање које смо нормализовали постане пренаглашено и потом се манифестује у неком екстремнијем облику?" „Кад на крају причам са силоватељем, видим да њихов друштвени речник и изговори за њега дела заправо проистичу из друштвених коментара на којима је одрастао." Шта мора да се уради да би се ублажио овај проблем? Докторка Мадхумита Пандеј предлаже: Докторка Мадхумита сада ради на програму рехабилитације како би помогла да се промени накарадно размишљање о сексуалним преступницима у Индији. „Волела бих да видим како се програм Обуке за рехабилитацију сексуалних преступника (СОРТ) спроводи у Индији, где могу да се организују групне или појединачне сесије заједно са другим активностима које би срушиле митове о силовању, баш као и изменили архаични ставови према женама." „То је нешто са чим се вероватно будим и одлазим на спавање све време. И то ми даје велику наду." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk