Корона вирус: Хоћемо ли се поново руковати и када
Људи широм света имају проблема с игнорисањем хиљад а година биолошко-друштвених конвенција и избегавањем да се додирују. Руковање је једно од обичаја ког је можда најтеже одрећи се у пост-пандемијском свету, али постоје алтернативе, пише Џејмс Џефри.
Обично руковање варира од баналног до моћног, од обичног поздрава незнанаца који се никад више неће срести, до закључивања уговора вредних милијарду долара између пословних титана. Постоје различите идеје о пореклу руковања. Можда потиче из древне Грчке као симбол мира између двоје људи који показују да не носе оружје. Или протресање руку током руковања потиче из средњевековне Европе, кад су витезови дрмусали руке једни другима у покушају да истресу било какво скривено оружје. Квекери се сматрају заслужним за популарисање руковања након што су га прогласили равноправнијим од наклона. Руковање је „буквални гест људске повезаности", симбол тога како су се људи развили и постали изразито друштвене, тактилно оријентисане животиње, каже Кристина Легаре, професорка психологије са Тексашког универзитета у Остину. Имајући историјат који сеже уназад хиљадама година, руковање је можда сувише укорењено да би се тако лако зауставило. „Чињеница да смо се одлучили за додир лактовима као алтернативу показује колико је додир важан - нисмо желели да изгубимо то физичко повезивање", каже професорка Легаре. Тај биолошки нагон да се додирује и да се буде додириван може се наћи и код других животиња. Шездесетих година прошлог века амерички психолог Хари Харлоу демонстрирао је колико су додир и нежност били важни за развој младих резус мајмуна. Други примери из животињског царства подразумевају наше најближе рођаке: шимпанзе се обично додирују длановима, грле и понекад љубе као облик поздрављања. Жирафе користи вратове који могу бити дуги и до два метра да би се упустили у понашање која се зове „некинг", својеврсно „мачевање" - мужјаци жирафе обавијају вратове један о другог и трљају се међусобно да би проценили снагу и величину један другог како би се утврдила доминација. Упркос томе, постоје бројни облици људских поздрава широм света који избегавају клопку преношења болести. Многе културе користе спојене дланове руку са прстима упереним према горе уз благи наклон, традиционални хиндуистички поздрав Намасте као један од најпознатијих. У Самои постоји „забљескивање обрвама", које се састоји од дизања обрва уз срдачан осмех упућен особи са којом се састајете. У муслиманским земљама, рука преко срца начин је да са пуно поштовања поздравите некога кога нисте навикли да додирујете. А ту је и хавајски знак шака, који су усвојили и популарисали амерички сурфери, када савијете три средња прста и испружите палац и најмањи прст и вртите руку напред-назад како бисте га нагласили. Физички додир није се увек сматрао толико важним. Током прве половине 20. века, многи филозофи сматрали су да је исказивање нежности према деци просто сентименталан гест који не служи никаквој сврси - чак упозоравајући да исказивање нежности представља ризик од преношења болести и доприноси психолошким проблемима одраслих. У књизи „Не гледај, не пипај" бихевиорална научница Вал Кертис из Лондонске школе за хигијену и тропску медицину каже да је један могућ разлог за то што су руковања и пољупци у образ истрајали толико као поздрави зато што сигнализирају да је друга особа довољно од поверења да се с њом размене бацили. Отуд историјат ове праксе која излази из моде или улази у њу у зависности од проблема са јавним здрављем. Двадесетих година прошлог века, појавили су се чланци у Америчком часопису за медицинску негу који су упозоравали да су руке агенси преношења бактерија и препоручивали да Американци усвоје тадашњи кинески обичај, да се човек рукује са властитим рукама кад се сретне са пријатељем. Постојале су и скорије примедбе на руковање пре избијања епидемије вируса корона: болница УЦЛА-а је 2015. године успоставила зону без руковања на одељењу за интензивну негу (ова политика УЦЛА потрајала је свега шест месеци). За то време, многе муслиманке из читавог света противе се руковању из верских разлога. Али упркос таквим резервама и примерима приговора савести на руковање, како је 20. век напредовао, гест се развио у скоро универзалан и непоколебљиви симбол професионалног поздрава. Научне студије овог ритуала откриле су да добро руковање активира исти део мозга који обрађује друге типове стимуланса награђивања као што су добра храна, пиће, па чак и секс. Будућност без руковања? И док неке савезне државе у САД почињу да попуштају мере изолације, будућност руковања и даље остаје неизвесна. „Да будем сасвим искрен, мислим да више никад не би требало да се рукујемо", изјавио је још у априлу доктор Ентони Фаучи, кључни члан радне групе Беле куће за вирус корона. „Не само да би то било добро за спречавање болести вируса корона, већ би вероватно драматично смањило и случајеве инфлуенце у овој земљи." Препоруке социјалног дистанцирања вероватно ће остати на снази још дуго времена, судећи по смерницама америчке владе за поновно отварање земље, нарочито за угрожене људе као што су старији или они са коморбидитетима као што су плућне болести, гојазност и дијабетес. То би могло да доведе до онога што Стјуарт Вулф, ванредни председавајући Клиничких интеграција и операција при Медицинском центру Дел, назива „научнофантастичном дистопијом", где ће се друштво делити на оне који смеју да додирују и да се додирују, и оне који морају да остану изоловани. То би могло да створи озбиљне психолошке последице, каже доктор Вулф. „Већ ионако претерано ценимо младост и живост, а ова присилна вештачка дистинкција између старих и неспособних и младих и здравих вероватно ће додатно тешко погодити неке људе." Нагон да посегнемо за неким - физички - дубоко је утиснут у нас. Постоји разлог зашто се процењује да се амерички председник рукује са 65.000 људи годишње. „Старе навике тешко одумиру", каже Елке Вебер, професорка психологије и јавних послова на Универзитету Принстон која проучава како људи ризикују. „С једне стране, навике и друштвени обичаји могу да се промене и мењају се кад се промени друштвени, економски и, у овом случају, здравствени контекст, сетите се само спутавања раста стопала у Кини, који је такође древни обичај." Већ постоји много опција за сусрете без контаката. Наклон се, на пример, нашироко практикује широм света - и сматра се заслужним за мање смрти од вируса корона на Тајланду. Потом је ту махање, климање главом, смешкање и мноштво сигнала руком који не укључују физички контакт. Али професор Легаре истиче да је једна од сурових иронија Ковида-19 та да управо кад су људи суочени са стресним околностима, највише зависе од људског додира. „Помислите само како реагујемо кад су људи ожалошћени после смрти или нечег лошег што им се догодило, обично је то загрљај или може да буде само седење поред особе и додиривање њеног рамена." Санитарне конвенције као што су куцкање песницама и додири лактовима просто нису довољне кад је у питању повезивање међу људима. Кад год се десе, увек постоји унутрашња прећутна свест о томе да су они супротност од интуитивне пријатељске настројености, истиче Стивен Пинкер, професор психологије са Харвардског универзитета, у чланку за Харвард газет, званични сајт за вести са универзитета. „То објашњава зашто, макар у мом искуству, људи ове гестове обично пропрате малим смехом, као да желе да разувере једни друге да су то вештачки агресивни изливи нове конвенције у време заразе и да се нуде у духу солидарности", каже професор Пинкер. Због рада на јавном здрављу, укључујући и заразне болести, Делијана Гарсија већ је почела да избацује руковање са већином људи. Али неке навике је теже одбацити од других. „Ја фанатично волим да се грлим", каже Гарсија, истичући да јој је посебно тешко пало социјално дистанцирање од њене 85-годишње мајке. „Она ми је толико близу, а ја само желим да јој приђем, притиснем лице уз њено, пољубим је и кажем јој да је волим." Овај снажан порив сукобљава се са бригом око преношења заразе, што за последицу има „неугодан плес" између њих двоје, каже она. „Чак и док ми само прилази, почнем да осећам колико сам нервозна - шта ако се разболи због мене?", каже Гарсија. „И зато се повучем, али ако она крене прва да се повлачи, ја је следим. Потребна ми је тактилност да би ми било лакше, а опет не смем да јој дозволим да ми се приближи. Одбијамо једно друго попут идентичних полова на магнету." Колико год тешка будућност без руковања или додиривања била, боља је од алтернативе, каже професор Вебер. „Мислим да људи не претерују са тим у овом тренутку, мислим да је управо супротно." „Опстанак или останак у животу још је један важан основни људски нагон. Алтернатива је вратити се животу какав познајемо и игнорисати чињеницу да ће велики број старијих, гојазних или људи са коморбидитетима умрети док не стекнемо колективни имунитет, за шта ће бити потребна поприлична количина времена." Али не одустајте од простог руковања тек тако. Иако је избегавање болести фундаменталан део људског опстанка, исто је и са испуњеним и сложеним друштвеним животима, каже Артур Маркман, професор са катедре за психологију са Тексашког универзитета у Остину. „Можда можемо да почнемо тако што ћемо се усредсредити на више рутинског прања руку, гелове за прање руку, стратегије како избегавати додиривање лица, уместо одустати од додиривања свеукупно", каже он. „Права забринутост влада да ћемо усвојити нову нормалност лишену додира и да нећемо бити свесни шта пропуштамо, немајући тактилни контакт са људима у нашем друштвеном окружењу." Џејмс Џефри је слободни новинар који живи у Тексасу и ради као стални ББЦ сарадник. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk .