Трагедија, бициклизам и нови живот: „У тренутку кад нисам осетио ноге, знао сам да ће се све променити“
Кад се Пол Басагоитија спрема да започне трку, он замисли читаву стазу у глави од старта до циља: сваки окрет од 360 степени, сваки вертикални пад са литице, сваки обртни скок преко зјапећег двадесет метара дубоког кањона.
Пол Басагоитија А у октобру 2015. године, овај маунтин бајкер светске класе припремао се за трку на врху стазе, на Ред Бул Ремпејџу у стеновитој пустињи државе Јута, у САД. Оно што издваја ово такмичење - и један од разлога зашто га називају најекстремнијим такмичењем у вожњи маунтин бајка - јесте да возачи сами одлучују како желе да возе по терену. Циљ је да се успешно пређе властита путања низ планинску стазу која се вертикално спушта 300 метара - што је отприлике еквивалент висине Шарда, највише зграде у Великој Британији. Пре сваке трке, професионални тркач Пол Басагоитиа прође стазу у својој глави од почетка до краја „То је празно платно", каже Пол. „Практично можете да се спустите тачно онако како ви желите. Има литица, има процепа у кањону, има истурених гребена са којих можете да паднете." „То је један веома опасан догађај, али истовремено, то је једини догађај на ком можемо да искажемо наше истинско возачко умеће." То није било Полово прво такмичење на Ред Бул Ремпејџу и он се осећао самоувереније него икад. „Знао сам да имам добру путању. Знао сам да имам шансу да победим." Био је посебно усредсређен на савладавање једне препреке, незгодни обртни скок уназад преко дубоког кањона. „Кад сам кренуо, све је ишло према плану, да будем искрен." „Највише сам био под стресом због великог обртног скока уназад и извео сам га савршено." После тога, док је јурио доле по неравном терену, Пол је морао да се дочека са висине од 12 метара. Али сјуривши се низ стрмину пребрзо, прелетао је тачку долета за свега метар. „Ту нема много простора за грешку", каже он. Педaла му се закачила за грану и он се претурио преко управљача, прелетео преко руба гребена и дочекао се право на леђа. Место Полове несреће обавио је облак дима. Хитно је пребачен у болницу хеликоптером Можда изненађујуће, али он у то време није осетио никакав бол. „Мислио сам да ћу моћи да устанем и да извезем другу вожњу. То ми је била намера." „И тако сам помислио: 'Човече, како сам само бесан што сам ово упрскао, јер имао сам у рукама победничку вожњу.'" Али кад је покушао да устане, схватио је да не може да помери ноге. „Тад сам знао да ће ми се читав живот заувек променити." „Падао сам стотинама пута. Губио сам свест, ломио кости, све ми се десило - и разбијао сам се много теже него што сам се разбио тога дана." „Кад нисам могао да померим ноге и устанем, знао сам да сам у великом проблему." Пол је почео да размишља о будућности. „Почео сам да мислим: 'Човече, вероватно ћу завршити у инвалидским колицима. Никад више нећу моћи да возим бицикл." „Све те мисли почеле су одмах да ми пролазе кроз главу." Пол је са места несреће пребачен хеликоптером у болницу и хитно оперисан. Операција је на крају трајала укупно десет и по сати. Имао је напрснуће у 12. пршљену - једној од костију које чине кичму - што је довело до тога да смрскани пршљен притисне кичмену мождину. Доктори су морали да му стабилизују кичму и да изваде крхотине кости из његове кичмене мождине. Такође су заменили његов 12. пршљен титанијумским цилиндром. „Био је то веома гадан захват." „Кад сам се пробудио а и даље нисам могао да померим стопала или ноге, то је било застрашујуће. Ужасно сам се осећао." Испрва, Пол није осећао ноге и морао је да користи инвалидска колица. Лекари нису били сигурни да ће моћи да мрда испод струка. Шта је повреда кичмене мождине? Кичмена мождина је збир нерава који иду од вашег мозга до тела унутар кичме. Кичмена мождина преноси и прима сигнале између мозга и тела. Те поруке нам омогућују да покрећемо наше тело, осећамо притисак и контролишемо виталне функције као што су дисање, крвни притисак, бешика и црева. Кад је оштећена кичмена мождина, сигнали између вашег мозга и остатка тела не могу да се преносе, што доводи до губитка покрета и сензација испод нивоа повреде. У тим раним данима у болници, Пол је сањао да вози бицикл, све док се не би пробудио и схватио шта је његова нова реалност. Једно од највећих изненађења - и најболнијих - било је стављање катетера, открио је Пол. „То је била једна од ствари које сам најтеже прихватио." „Нисам имао појма да ћу са повредом кичмене мождине изгубити функцију бешике и црева и био сам, ух, под великим стресом." „Нисам био срећан. Било је болно." Пол је провео три месеца у болници. „Ужасно сам се осећао", каже Пол је одлучио да бележи време које је проводио у болници - делом да би убио време током та прва три месеца, али и да би могао да прати свој напредак из дана у дан. Полова седмоминутна борба са катетером од које полазе сузе на очи није нимало пријатан призор. Али на тим снимцима забележен је и један од његових првих, изненађујуће моћних тријумфа после несреће: способност да пишки стојећи. „Мислим да узимамо много тога здраво за готово у животу, зар не? Ко би икад помислио да је могућност да пишките сами толики благослов?" „Дакле, повратити то после три месеца била је огромна прекретница у мом животу." „До дана данашњег, сваки пут кад пишким, пишким с осмехом на лицу. То ми доноси огромну радост", смеје се он. Пол је наставио да документује рехабилитацију и, пошто је упознао режисера, његов рани живот, каријера, несрећа из 2015. године и дуги пут до опоравка претворени су у дугометражни документарац. Филм, „Било коме од нас", имао је премијеру на филмском фестивалу SXSW, недавно је освојио Спортски Еми за 2020. годину и сада може да се погледа на BBC iPlayer. „После моје несреће, открио сам да нема много доступних информација о повредама кичмене мождине и надао сам се да ће моја прича помоћи људима." Помоћни точкови Пол је први пут почео да вози без помоћних точкова кад је има две године. „Мој тата ме је добро погурао и ја сам успео да одржим ту брзину", каже он у филму. Сећа се како је ушао у продавницу бицикала са мамом да купи свој први тркачки BMX - и ишао у напуштене отворене просторе после школе да се вози са другом децом која су направила рампе у кућној радиности. „То је све што сам желео да радим. Желео сам да се такмичим и желео сам да се тркам." Брзо је стекао име, завршивши на првом месту светске ранг листе за његов узраст са само 10 година. Након тога је стекао репутацију једног од најбољих слоупстајл и фрирајдера на свету. А могло је и да се заради много новца у свету такмичарског бициклизма, преко награда и спонзорстава. Награда за прво освојено место на Ред Бул Ремпејџу на ком се Пол такмичио 2015. године била је 50.000 долара. Али после несреће, Пол, који сада има 33 година и живи у Рину, у Невади, суочио се са дугим и тешким путовањем. Након што је отпуштен из болнице, радио би између шест и осам сати физикалне терапије и тренинга дневно. „То је било једино до чега ми је стало да радим, тако да нисам о томе ни размишљао." „Буквално сам то сматрао послом." „Пробудио бих се, одлазио код физикалног терапеута, ишао на пливање, јео, одлазио на масажу, ишао на акупунктуру." А то што је био код куће представљало је нове изазове, укључујући депресију. „Повратак кући постао је једно веома усамљено искуство", каже он у филму. „Сваки пут бих кад бих се пробудио, заплакао бих. Вио сам сломљен." Како су месеци пролазили, Пол није био задовољан колико му времена треба да се излечи и постао је очајан да испроба било шта што би му помогло да поврати способност да хода и вози. Чуо је за лечење матичним ћелијама које потенцијално може да помогне људима са повредама кичмене мождине. Иако медицински докази нису били убедљиви, одлучио је да отпутује у Тихуану, у Мексико, да испроба ову процедуру. Али она није помогла, оставивши Пола сломљеног срца. „Једино у чему је успела било је да ми испразни банковни рачун." Један од највећих извора подршке била је његова партнерка Никол. Она је узела слободно са посла како би спавала крај њега недељама, помажући Полу да се окупа. И пружала му је емотивну подршку у облику веома строге љубави. У једној сцени у документарцу, Пол постаје веома емотиван кад угледа оца како плаче после његове несреће. „Никад нисам видео оца како плаче, ниједном у свом животу", каже он. „Душо, стисни зубе", говори му Никол. „Њена подршка била ми је веома важна током читавог мог процеса опоравка", каже данас Пол. „Нема шансе да бих ово успео сам." После више месеци интензивне физикалне терапије, која је трајала између шест и осам сати сваког дана, Пол је почео поново да хода уз помоћ Поново на бициклу Сваке године више од 250.000 људи широм света доживи повреду кичме. У документарцу можемо да чујемо и друге који су имали повреде кичмене мождине које су им измениле живот, од Џеси, која је имала несрећу на сурфовању, до Тобајаса, који се повредио након што је случајно скочио у плитку воду. „Причајући са људима који су проживели исту ствар, постали смо породица", каже Пол. „Научио сам много од других људи који имају повреду кичмене мождине. Дали су ми много упутстава око тога шта да очекујем, шта и када би могло да ми се врати, као и да мој живот није окончан." „Људи су ми говорили да су парализовани 15 година и да живе срећне животе." Пет година касније, Пол може да хода по кући без помоћи и безболно. Кад је напољу у јавности, користи штап. А и даље је ангажован у свету бициклизма, радећи као менаџер за друге спортисте. Поново вози, такође, и то електрични бицикл. „Та технологија отворила је многе могућности за мене, јер сад могу да изађем напоље и да се возим са другарима." „Могу да возим по стазама које дефинитивно не бих имао снаге да прелазим сам." „Добро је. Сада могу да радим многе ствари у којима сам некада уживао." Погледајте видео како се легендарни боксер Мухамед Али борио против расизма Мухамед Али се одувек питао: „Зашто је све беле боје?” Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskoм@bbc.co.uk