Леукемија: Прича о човеку који је четири пута победио рак
Предраг Слијепчевић има 55 година. Пре 11 је оболео од леукемије. Први пут.
Предраг током лечења и данас Наредне четири године, водио је борбу са овом болешћу и победио - четири пута. Данас је здрав и помаже онима који пролазе кроз исто. „Лекари знају о леукемији, ја је познајем", почиње разговор за ББЦ на српском Слијепчевић. Ову болест крви и коштане сржи сматра архинепријатељем, али каже да му леукемија не може ништа. „Ако се опет врати, победићу је." Боловао је од акутне мијелимонобластне леукемије. Лекари су га, каже, неколико пута отписивали. „Када виде да је крај, доктори кажу породици да дође, да се опрашта, да проводи време с пацијентом. „Мојој супрузи су то говорили неколико пута. Никада није хтела да дође јер је знала да ћу се можда предати ако буде са мном тих неколико сати. Не бих се предао, али она то није могла да зна. Није знала колико сам чврст." МладиЦе су недавно покренуле онлајн саветовалиште за децу и младе оболеле од рака. Шта је леукемија? Сваких 35 секунди једна особа на свету сазна да има неки хематолошки малигнитет. Један од њих је и леукемија - малигнитет ћелија крви и коштане сржи. Може да буде акутна и хронична. У Србији, више од 800 особа сваке године оболи од неког облика леукемије, показују подаци Регистра за рак Института за јавно здравље Србије Др Милан Јовановић Батут. „Од овог броја 22 одсто - 183 особе - чиниле су акутне леукемије, а 78 одсто - 650 особа - хроничне леукемије", пише у одговору који је ББЦ на српском добио од Института за јавно здравље. Акутна леукемија почиње нагло и брзо се развија. „Акутна леукемија, у народу позната као рак крви, малигно је хематолошко обољење, једно од најозбиљнијих у хуманој патологији", каже за ББЦ на српском професорка докторка Ана Видовић, начелница одељења акутне леукемије на Клиници за хематологију Клиничког центра Србије. Постоје две врсте акутних леукемија - акутна мијелобластна леукемија и акутна лимфобластна леукемија. „Акутна леукемија је ретка болест. У одраслом добу, 80 одсто свих леукемија су мијелобластног типа, а око 20 одсто чини други облик - акутна лимфобластна леукемија." Тај други облик чешћи је код деце. Хроничне леукемије су блаже и обично трају годинама, каже Видовић. Постоји хронична лимфоцитна леукемија која је и најчешћа малигна хематолошка болест, и хронична мијелоидна леукемија. „Симптоми хроничних леукемија су блажи и од њих најчешће оболевају старије особе, посебно од хроничне лимфоцитне леукемије", објашњава др Видовић. Предраг током лечења Тачан узрок настанка леукемија није познат. „Зна се за многе факторе, попут утицаја јонизујућег зрачења, различитих једињења, као што су једињења бензене, различитих хемикалија и лакова, затим дејство цитостатика у лечењу других малигних болести, као и утицај неких вируса. „Сви ти фактори доводе до промена у наследном материјалу, хромозомима, активирајући такозване онкогене, у преводу гене који генеришу развој тумора", каже др Видовић. Први шок Предраг је све до 2008. имао „обичан" живот. Радио је, зарађивао, желео да обезбеди синовима нешто. Није имао времена да буде болестан. „Једног дана ми је одједном постало много лоше. Дошао сам кући и супруга ме је натерала да одем да вадим крв. Она је видела како изгледам, ја нисам. Био сам жут, надувен, знојио сам се, поглед ми је био избезумљен. Она је све то видела и знала је да нешто не ваља. „Сутра сам извадио крв и када су стигли резултати, звали су ме из Клиничког центра, поново су ми вадили крв. Поподне тог дана отишао сам у Ургентни центар и тада је све почело." Било је то у другој половини јуна 2008. „Остао сам у болници и три дана нисам знао шта ми је. Супруга је претпостављала, али ју је један пријатељ убедио да није то што мисли", каже он. У соби Клинике за хематологију у Београду, Предраг је имао двојицу цимера, али није знао због чега су ту и од чега болују. Њих двојица, међутим, од старта су знали зашто је он у болници - сада му је то јасно. Од 2012. је здрав „Тог јутра, дошла је група лекара. Стали би поред сваког кревета, нешто причали на латинском, питали сваког од нас како смо и наставили би даље. „Када су пролазили поред мене, нису ми рекли ништа. Прошли су и отишли до трећег кревета и причали са трећим пацијентом", сећа се Предраг тог претпоследњег петка у јуну 2008. „Пролазила је и једна лекарка, за коју сам претпоставио да је главна, питала ме је да ли имам брата или сестру. Онда сам се шокирао, јер - шта ког ђавола имају мој брат или сестра с мојом болешћу. „Чуо сам ноћ пре тога да су ми јетра и слезина увећани девет, односно 12 центиметара. Мислио сам да је то то, да са њима нешто није у реду и да ће ми дати неке лекове. Бићу мало у болници и то је то. Терам даље. Нисам ја имао времена да будем болестан." Рекао је да има и брата и сестру, а докторка је одговорила „одлично" и наставила ка излазу. Од рака у Србији годишње умре 20.000 људи „Докторка, сада сте ме уплашили", рекао је Предраг. Окренула се и рекла: „А што?". „Питао сам какве везе имају мој брат и сестра с мојом болешћу. Одговорила је - због трансплантације." „Онда сам доживео двоструки шок. Какве трансплантације?- малтене сам процвилио. Излазила је и рекла: Зато што имате леукемију. Ето, тако сам сазнао од чега болујем." Лекари су онда изашли из собе. „Они су отишли, ја сам остао у шоку. Сва тројица смо ћутали. Њих двојица су знали, знали су где су. Ја нисам имао благе везе. Они су знали мој шок. „Сви старији пацијенти у том тренутку ћуте. Пусте да прође време. Онда је мозак почео полако да се враћа. Декица поред мене је тако умирујућим тоном, потпуно опуштено, без убеђивања причао причу - да не мора то да буде толико страшно. „Његова прича ме је скупила. Почео сам поново да размишљам. Причао је још мало, али је видео да ја више не могу. Лежао сам још два-три минута и питао се шта даље. Ништа ми није било јасно", присећа се Предраг. Тада је размишљао шта је први корак. Први корак је био да оде по кафу са аутомата. Други корак - да изађе напоље, запали цигарету и нађе место на ком га нико неће видети и - да плаче. „То је био тренутак да плачем, ако ми се плаче, и да завршим с плакањем." Урадио је све, али суза није било. У суботу су почели да му дају лекове. Лечење у Србији Терапије за акутну леукемију од које је боловао Предраг, доступне су у свега неколико центара у Србији - Клиници за хематологију Клиничког центра Србије, Војномедицинској академији, Клиници за хематологију у Новом Саду и у клиникама у Нишу и Крагујевцу. Др Ана Видовић каже да је лечење у Србији све боље и успешније, али да је потребно још много рада и напора да би оно било оптимално. „Имамо стандардне лекове за лечење акутних леукемија, као и врло скупе антибиотике и антимикотике. Недостају нам иновативни лекови. Такође се морају поправити смештајни и изолациони услови за ове пацијенте", прича др Видовић. Какви су услови у свету? „Пре свега не постоје изолациони боксеви, са ламинарним, то јест позитивним притиском ваздуха, сем у центрима и одељењима где се врши трансплантација коштане сржи." Стопа излечења код пацијената са високоризичним обликом акутних леукемија је око 20 одсто, док је већа од 85 одсто код цитогенетско/молекуларних повољних облика и код акутне промијелоцитне леукемије. Од акутних леукемија на 100.000 становника оболи од четири до шест особа годишње, а колико преживи зависи од низа фактора. „На то утиче тип болести, број леукоцита при дијагнози, старост, придружене болести, а највише цитогентско/молекуларне промене", прича др Видовић. „Требало би знати да су главни разлог морталитета ових пацијента тешке инфекције, сепса, како бактеријске, тако и гљивичне", додаје она. Предраг Слијепчевић каже да услови у клиникама нису добри и да су инфекције честе. „Био сам сигуран да ћу умрети" Када су стигли коначни резултати, Предраг и његова супруга сели су са лекарком која га је тада лечила. Био је сигуран да ће умрети. Његов деда је са 76 година оболео од леукемије и није успео да се избори с болешћу. Предраг је мислио да ће се и њему исто догодити. „Питао сам докторку колико времена имам. Погледала ме је зачуђено и питала како то мислим колико времена имам. Поновио сам питање и она је исто узвратила. „Она није разумела да ћу ја да умрем, па сам морао да јој објасним. Питао сам је колико времена имам пре него што умрем." „Што мислите да ћете да умрете?", одговорила је докторка питањем. Тог тренутка се, каже Предраг, налазио на великој раскрсници. „Хтео сам да знам колико ми је остало да завршим шта могу за то време и то је то. Шта могу. Мозак ми је тада побегао, а лекаркине реченице су га онда мало вратиле. Начулио сам једно уво." Након 54 сата пливања без престанка, Сара Томас је препливала Ламанш четири пута. Предраг је схватио да постоји шанса да преживи. „Децу сам учио да се никада не предају, да увек покушавају о чему год да се ради. Зато сам некако знао да не смем да се предам. „Могу све да урадим, али предаја као чин не долази у обзир, јер сам знао да ће моја деца да знају да сам се предао. Тог момента би то што сматрам најважнијом лекцијом којом као отац могу да их научим - пала у воду. „Пошто је то већ тако, рекао сам - добро, шта буде биће, али је моје да се не предам. Од тог дана ја не знам шта значи реч - предаја." Лечење и враћање болести Лечење акутне мијелобластне леукемије траје око шест месеци, прича др Видовић. „Сви пацијенти најпре добију терапију у виду комбинације неколико цитостатика. Неким пацијентима није потребна трансплантација коштане сржи, док код неких после терапије цитостатицима, она долази обавезно." Стопа излечења је између 40 и 50 одсто, а догађа се да се леукемија врати. Предрагу се након првог излечења вратила још три пута. Зато је он, на неки начин, феномен када је о овој болести реч, каже др Видовић. „Не постоје прецизни статистички подаци, али свега неколико процената људи преживи четврту леукемију." Један тест може све да покаже Сва четири пута је пролазио кроз страшне болове, отказивали су му бубрези, имао је ране у устима, није могао да једе и пије. „Сада сам се само примакао том осећању, али не желим да се потпуно присећам. Леукемија ме је толико пута тукла, да ја више немам никакав осећај. „Не видим бол и патњу на исти начин као раније." У борби с болешћу помогле су му и две реченице које је стално понављао. Једна је његова, а другу је прочитао у књизи Дине Френка Херберта. „У тој књизи има много јаких реченица, а једна од њих је - Страх је убица ума. Ја сам у ту реченицу поверовао. Друга, његова реченица је „бол је пролазна". Предраг данас помаже пацијентима и њиховим породицама кроз удружење Леука. „Сви причају да ми који смо болесни, пролазимо кроз пакао, а нико не говори у каквом су паклу наше породице. „Ја сам морао да бринем само о болести. Био сам ослобођен свих других брига. А моја супруга је морала да ради све. Да брине о мени и мојој породици." „Било је момената када сам се трепавицама држао за живот" Пошто је преживео четири леукемије, воли да каже да је експерт за њу. Прва терапија када му је први пут дијагностикована леукемија и читаво лечење када се болест вратила - најтеже су му пали. „Када се први пут вратила, онесвестио сам се. Тај очај је неописив. Ништа теже од тога ми се није догодило. Једноставно сам се распао. Пао сам физички у несвест. „Знао сам шта ме чека, а то је тренутак када свако од пацијената понавља само да не може више." Каже да је тада „био луд, напет, бесан". У свету се 14. јун обележава као дан добровољних давалаца крви Пошто би се излечио, сваки пут је из болнице излазио високо подигнутих руку. „Шетао сам и говорио - ја сам је победио. Сваки пут сам рекао да, ако се врати, победићу је опет и показаћу ко је главни. „То је био мој став. И данас је тако. И данас кажем - ако се врати, победићу је и пети пут. Не може ми ништа. „Прихватићу смрт оног момента када дође, када год да дође, али ме леукемија неће убити." Како се болест враћала, Предраг је почео да је посматра као архинепријатеља. „Било је момената када сам се трепавицама држао за живот, али сам преживео." Уз леукемију, имао је и инфаркте и добио дијабетес. Емпатија У клиникама у којима се лечи ова болест раде врсни стручњаци, каже др Ана Видовић. „Пуни смо ентузијазма и емпатије. Са сваким пацијентом и његовом породицом се успоставља, рекла бих, посебан однос на бази поверења, уз објашњење облика болести, начина лечења, могућих компликација. „Из личног 30-годишњег искуства бих нагласила да се пацијенти пре свега боје непознатог, да је врло важно да верују лекару, који би требало да има бескрајно пуно стрпљења у објашњавању свих фаза лечења ове тешке болести. Пуно емпатије, оптимизма и хуманог односа са овим пацијентима је већ пола излечења." Упознајте Ану Јововић Управо страх од непознатог био је и једини страх који је Предраг имао. Али реченица „Страх је убица ума" му је стално била на уму. Психичко стање Када је после четврте леукемије изашао из болнице, у грудима је имао, описује он, црну концентричну куглу,коју је скупљао. Није је пуштао да пукне. „Онда сам у једном тренутку имао потребу да изађем на терасу да вриштим. Прво сам то радио пола сата дневно, то је кренуло онда да буде све више и више и онда сам имао потребу да непрестано вриштим по читав дан. „На крају сам отишао код једне од најбољих психотерапеуткиња. Њој сам једини пут у животу испричао сав пакао кроз који сам пролазио. Често буде касно „Пријатељима нисам желео да приредим да то слушају - нико не заслужује да пролази кроз то. Они који ми нису пријатељи, побегли би после 16 секунди моје приче. „Она је издржала сат и 20 минута. После тога, очи су јој биле пуне суза. Буквално пуне суза. До тог тренутка сам јој испричао 70 одсто свега. „Кугла је у том моменту нестала, нестала је потреба за вриштањем, као и потреба да некоме испричам остатак. Питао сам тада ја њу да ли је добро. Знао сам кроз шта је прошла за тих сат и 20 минута." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk