Фудбал и Хладни рат: Како су источнонемачки фудбалери пред меч са Партизаном пребегли на Запад
Дирк Шлегел и Фалко Гец били су пријатељи и много пре него што су донели одлуку да ставе све на коцку.
Гец (лево) и Шлегел (десно) на фотографији из 1984. Одрасли су заједно, као клинци су били опседнути фудбалом и живели у истом делу подељеног Берлина. Њихови домови били су веома близу зида изграђеног 1961. године. Њихово детињство обележиле су поделе - на добро и зло, исток и запад, капиталистички империјализам и комунистичку утопију. Обојица су врло добро знала да не смеју да помињу да код куће тајно гледају западнонемачке телевизијске програме. Шлегел и Гец су заједно прошли и кроз млађе категорије Динама из Берлина, спортске организације која је имала подршку Штазија - озлоглашене источнонемачке тајне полиције. Ерих Милке, први човек Штазија, био је почасни председник Динама. Двојица фудбалера су имала још једну заједничку ствар - у очима државе деловали су као особе којима се није могло веровати. „Обојица смо имали проблем са властима и Динамом јер су знали наше породичне историје", објашњава Шлегел. „Он је имао породицу у Западној Немачкој, а моја тетка је живела у Енглеској. То није било добро за нашу будућност, пошто су надлежни били сумњичави. Али истовремено је то ојачало наше пријатељство". Гец је за сениорску екипу Динама дебитовао 1979. као седамнаестогодишњак, а Шлегел две сезоне касније. Успели су да се пробију у први тим, упркос тешким годинама у млађим категоријама. Кажу да су их често тренери прескакали, а родитељима је речено да не би било политички исправно да дечаци добију награду - не са таквом породичном историјом. Међутим, њихов таленат је било немогуће игнорисати. Док су се развијали као играчи, почели су да наступају и за млађе репрезентативне категорије Источне Немачке. Као спортисти, били су део мале групе грађана који су путовали у иностранство, али су увек били под присмотром. Штази је надгледао све аспекте свакодневног живота у Источној Немачкој, сакупљао обавештајне податке преко мреже доушника који су затим обавештавали доушнике, а ови слали информације, погађате - доушницима. Берлински зид - некад и сад Поједине процене говоре да је сваки 63. грађанин Источне Немачке био доушник. У организационом смислу, Штази је имао моћну и софистицирану структуру. Сврха је била одржавање реда и комунистичког поретка. А фудбал је такође имао улогу у тој причи. Милке је веровао да ће Динамо постати најуспешнији клуб у Источној Немачкој. У периоду од 1979. до 1988. освојио је рекордних десет узастопних титула првака. Често су могле да се чује оптужбе да је Динамо имао помоћ судијске организације и, како се присећа Шлегел - навијачи противничких клубова због тога су често вређали играче из Берлина. Приликом једног пута у Шведску са младом репрезентацијом ДДР, Гец је почео да размишља о томе шта би могао да промени у животу. „Кад сам постао стандардни првотимац Динама и репрезентације, почео сам да размишљам о томе шта би могла да ми донесе фудбалска каријера", каже Гец. „Морао сам да поставим себи питања. Где желим да ме она одведе? Да ли ћу целу каријеру провести у ДДР и клубу који ми не нуди најбољи третман? У којем једног дана могу да ми кажу 'хвала, али ти си завршио са фудбалом због тога ко си'". Шлегел је размишљао на сличан начин, нарочито после 1982. и омладинског турнира у Француској на којем је играо. До лета 1983. двојица пријатеља донела су одлуку. Морају да напусте ДДР. Имали су и план, али морали да буду опрезни. Нисте могли тек тако да причате где вам падне на памет, поготово не о овоме. Шлегел и Гец су често шетали сами. Одлазили би да шетају у шуму на по неколико сати. То је било једино безбедно место. „Причали смо о томе. Да ли можемо да изведемо нешто овако велико. Није било лако. Морали смо да размишљамо и о Штазију и о другим људима у клубу. То је била Фалкова и моја велика тајна, нико други није знао". Као прваци ДДР, фудбалери Динама су редовно играли у Купу европских шампиона, такмичењу које се тада играло у класичном нокаут формату. Најбољи резултат у том такмичењу Динамо је остварио 1980. године, када је стигао до четвртфинала, где га је елиминисао енглески Нотингем Форест - касније првак Европе. Гец и Шлегел су прво хтели да пребегну одмах те сезоне 1983/84, када су се и дефинитивно договорили. А жреб за Куп шампиона био је повољан. У првом колу играли су против Женес Еша, шампиона Луксембурга. То је био лак противник, па је било јасно да ће Динамо проћи даље, а двојица фудбалера добити још једну прилику. Имали су и пријатеља за којег су мислили да би могао да им помогне. Први меч у Берлину против Луксембуржана Динамо је добио 4:1, а Гец је дао први гол. Реванш се играо 28. септембра 1983. Тај пријатељ недавно је добио дозволу да се пресели у СР Немачку - постојала је званична процедура, компликована, али не и немогућа - да се емигрира. И он је живео близу границе са Луксембургом. Разматрали су могућност да се нађу са њим и побегну колима, али се то испоставило као нереална опција. Тај пријатељ није могао да им помогне, јер још није добио путне исправе потребне за прелазак границе са Луксембургом. Ипак, Гец и Шлегел су веровали да шанса и даље постоји. Гец уочи дебија за први тим Динама Гец је у поверењу испричао оцу шта намеравају да ураде. Казао је да постоји могућност да ускоро оде заувек. Тада је имао 21 годину. Годину дана старији Шлегел ни родитељима није рекао ни реч. Утакмица је одиграна у месту Еш Сир Алзет, близу границе са Француском. Белгија је била још само десет километара даље од тог градића, а Западна Немачка на око пола сата вожње. Гец и Шлегел су тражили било шта што би могло да им донесе неку предност... Било какав тренутак тишине или конфузије који би могли да искористе и искраду се. „Једноставно, није било могуће. Нисмо имали прилику. Где год да смо ишли - у хотел, на ручак, тренинг, стадион - било смо у групи и пратили су нас 'пријатељи' из Штазија. „Чак смо одлетели тамо приватним Милкеовим авионом. То није било обично туристичко путовање. Било је превише опасно". Динамо је у Луксембургу победио са 2:0 и фудбалери су се вратили у Берлин. Само неколико дана пошто је са сином причао о могућности да га више никад не види, Гецов отац поново је дочекао да види сина. Али нова прилика да фудбалери остваре план само што није стигла. Следећи противник Динама био је београдски Партизан - првак тадашње Југославије. То је била још боља прилика. У Луксембургу су безбедносне мере биле на највишем нивоу, али сада ће да буде другачије. Југославија је такође била комунистичка држава, иако званично није била део Источног блока који је предводио Совјетски Савез, па је ризик требало да буде мањи. И поново је Динамо први меч играо у Берлину - Гец је опет дао гол и то у првом минуту, а Динамо је победио Партизан са 2:0. А онда је уследио пут на реванш у Београду. Тог другог новембра 1983, око поднева, цела екипа је аутобусом кренула у центар Београда. Када су стигли, тренер им је рекао: „Имате слободно сат времена. Наћи ћемо се овде у један". Шлегел и Гец су седели на различитим странама аутобуса. Шлегел на утакмици из 1981. „Нисмо причали, само смо се погледали. Схватили смо да то прави тренутак. И знали смо да ће бити опасно", објаснио је Шлегел. Чак и када је остатак екипе кренуо у шетњу, двојица саиграча нису хтела да започну разговор, свесни да је то вероватно најважнији тренутак у њиховим животима. „Сећам се да смо били бесни због свих претходних тренутака када смо хтели да покушамо, али нисмо могли. Првог дана после тренинга било је превише ризично, као и следећег дана након доручка. Било је превише људи око нас", присећа се Гец. „Али у тих неколико секунди било нам је потпуно јасно шта морамо да урадимо. Имали смо све у џеповима. Документе и нешто новца. Један поглед био је довољан - ово нам је шанса. Сад или никад". Време је цурило. Остатак екипе Динама хтео је да иде у шопинг, па су се Гец и Шлегел придружили. Ушли су у оближњу продавницу са плочама. Гец је спазио да су улаз и излаз из продавнице на различитим странама просторије. „Шлегел и ја смо се остали један поред другог док су саиграчи куповали плоче за породице. Указао се тренутак када смо спазили излазна врата. Видели смо да можемо да изађемо, а да нас нико не примети. Када је дошао тренутак, рекли смо - идемо", присећа се Гец. Полако су се искрали из веће групе водећи рачуна да их нико не види. Одшкринули су врата, изашли и почели да трче. „Када смо изашли, нисмо превише размишљали. Само је било важно да потрчимо и што пре побегнемо од остатка екипе. Трчали смо пет минута у једном смеру. „Видели смо такси и одмах улетели унутра. Онда је настала паника, јер таксиста није желео да нас вози у амбасаду Западне Немачке. Морали смо да нађемо други такси. „Кад смо ушли у друго возило, дали смо таксисти десет западнонемачких марака. Мислим да смо се возили километар, а вероватно би било лакше да смо отишли пешке. Окренули смо се да видимо да ли нас неко прати, али није било никога". Фотографија Шлегела из 2004, када је био тренер млађих категорија у берлинској Херти Само пола сата раније седели су са саиграчима, а сада су се налазили у амбасади Западне Немачке и са особљем разговарали шта даље. „Били смо веома нервозни. То што смо урадили је деловало невероватно. И, одједном, почели смо разговор о плану како да напустимо Југославију и докопамо се Западне Немачке. Практично смо правили распоред за наше животе". План је почео да се назире. Прво ће их отићи у Загреб који је на четири сата вожње од Београда. Особље амбасаде сматрало је да је најбоље да фудбалере што пре изведу из зграде и ван Београда. Било је за очекивати да их власти прво потраже у амбасади. Гец и Шлегел су сели на задње седиште службеног возила амбасаде. „У тим тренуцима само смо размишљали како да преживимо. Плашили смо се шта може да се деси сада када смо направили први корак. Зато је најјача емоција била везана за то преживљавање. Урадили смо шта смо морали. Ако се таква ситуација не заврши добро, бићемо у великој невољи", казао је Гец. У западнонемачком конзулату у Загребу Шлегел и Гец су добили лажне документе како би могли да напусте Југославију. Особље им је рекло да је обично безбедно аутомобилом прећи југословенско-аустријску границу, али да је те недеље ситуација била нешто другачија. Фудбалери никад нису добили тачно објашњење зашто је било тако, па су одлучили да путују возом. Рећи ће да су били на одмору, да су изгубили пасоше, због чега су морали да изваде нове како би могли да се врате „кући" у Минхен. У конзулату су их саветовали да се укрцају на ноћни воз из Љубљане који је полазио у поноћ. Тада је било шест сати поподне, што је значило да су они већ шест сати у бекству. Фудбалери су у конзулату добили да једу, а особље је деловало опуштено - очигледно је да су већ изводили овакве операције - верујући да ће план бити успешно спроведен. Донекле су успели да умире Геца и Шлегела. Ипак, било је немогуће потпуно игнорисати ризик. Гец (десно) је тренирао први тим Херте од 2004. до 2007. За то време, Гецов отац је у Берлину укључио телевизор да гледа пренос утакмице Партизан - Динамо. Пренос је почео у седам сати, а утакмица у осам. Његов син није био у стартној постави, што га је зачудило, јер је важио за једног од најбољих играча Динама. Није било ни Шлегела. А ни један, ни други се чак нису нашли на клупи за резервне играче. Није било никаквог објашњења, али је знао. Мора да се то коначно догодило. Да ли су успели или су их ухватили? Пред њима је била још једна препрека. Шлегел и Гец су пребачени у Љубљану. Стили су мало пре поласка воза, а у рукама су имали карте и пасоше са новим идентитетима. Шлегел се звао Норман Мајер, а Гец се не сећа које му је било ново име. Воз је кренуо. До границе је било око 30 километара када се воз зауставио. Фудбалери су били у полумраку спаваћих кола чули кораке у ходнику и стењање пса чувара. „Било смо много нервозни, али је полицајац који нам је проверавао документе рекао да је све у реду. То је трајало неких 20 секунди. Било је тако лако. У ствари, није било ништа", каже Гец. „Цео тај дан били смо под огромним притиском. Нисмо ни знали шта смо започели, нити какве би опасности могле да нас вребају. Али када смо прешли аустријску границу, а воз се није зауставио да би полиција скинула двојицу фудбалера, знали смо да смо на сигурном". „Мислим да смо у Минхен стигли око шест ујутру. Данас ми делује невероватно, али мислим да смо чак успели да одспавамо неколико сати у возу." Њихова имена већ су била у новинама тог јутра. Наслови су углавном гласили: „Источнонемачки фудбалери пребегли на Запад". Ипак, прича се није ту завршила, јер су фудбалери ипак морали да се суоче са последицама. Дипломатско особље, које им је обезбедило лажне документе, дало је Гецу и Шлегелу и упутства како да се понашају. Требало је да отпутују у Гисен где се налазила установа која је била задужена за избеглице. Стигли су касно током поподнева. Било је око седам сати када су могли да позову породице. Шлегел је позвао мајку. „Била је помало забринута. Било је то велико изненађење јер није знала ништа о нашим плановима, али је видела извештај на западнонемачкој телевизији. Рекао сам јој да је све у реду, да сам на сигурном и то је то. Знали смо да Штази прислушкује", наводи Шлегел. И Гец је телефонирао кући. „Родитељи су ми одмах ставили до знања да нису сами. Рекли су ми - у реду, ти си добро, разговараћемо касније. У таквим ситуацијама знате да ће надлежни да реагују". Обојица фудбалера знала су да морају да буду веома опрезни. „Када фудбалер Динама напусти клуб, то значи да није добар дечко. Фалко и ја смо решили да у интервјуима не говоримо о политици, нити да критикујемо Исток, већ да причамо само о фудбалу. То смо урадили због безбедности наших породица и нас самих". „Знали смо да Штази има доста сарадника и у Западној Немачкој. Знали смо да нас шпијуну посматрају". Гец и Шлегел звали су Јерга Бергера, бившег тренера млађих категорија репрезентације ДДР који је 1979. побегао на Запад. Он им је помогао да потпишу уговоре са новим клубовима. Одабрали су Бајер Леверкузен, али су морали годину дана да чекају на деби. Динамо Берлин није желео да призна ове трансфере. Једногодишња суспензија коју је играчима изрекла ФИФА била је нека врста компромисног решења да се изгладе ствари. Бергер је био тренер екипе Хесен Касел, која је тада играла у другој лиги Западне Немачке. Пре него што је 2010. умро од рака плућа, написао је аутобиографију у којој је навео да је био мета неуспешног атентата током 1980-тих, када су агенти Штазија покушали да га отрују. Неколико пута је говорио и о Луду Ајгендорфу, бившем играчи Динама који је пребегао на Запад 1979, после меча у Кајзерслаутерну. Ајгендорф је након пребега често у медијима критиковао ДДР. У марту 1983, осам месеци пре Шлегеловог и Гецовог бекства, Ајгендорф је страдао у саобраћајној несрећи. Бергер је веровао да је у ту несрећи Штази умешао прсте. Шлегел (последњи десно) и Гец (треће са леве стране) у дресу Бајера из Леверкузена, сезона 1984/85 Током обдукције лекари су у Ајгендорфовој крви пронашли трагове алкохола, мада су пријатељи фудбалера тврдили да он није пио те вечери када је погинуо. Гец и Шлегел су стигли до Бундеслиге. Тренирали су са Леверкузеном, навикли се на ново окружење, али претходне животе нису могли да оставе за собом. Стално су били под присмотром. „Зато је Штази и био тако озлоглашен. Надзирали су нас у Леверкузену, а свакодневно су пратили и моје родитеље. И то не тајно, јер су желели да их виде. Звали су их на саслушања, стално вршили притисак", наводи Гец. „Када сам коначно могао да добијем увид у архиву Штазија, нашао сам ствари о којима радије не бих да говорим. Али за мене је у оно време било важно да не говорим како у ДДР ништа није добро и да су комунисти зли зато што сам могао да претпоставим каква ће бити реакција", додао је он. „Динамо је од мене направио доброг фудбалера. Провео сам 12 година у клубу. Помогли су ми да почнем професионалну каријеру. Наш мотив није била политика." Како се ближио крај Хладног рата током у другој половини 1980-тих, обојица фудбалера су почела чешће да комуницирају са породицама, а истовремено су пружали добре партије на терену када им је истекла суспензија. Њихове добре фудбалске потезе навијачи у ДДР су могли да виде сваке суботе када су кришом у домовима гледали прегледе кола Бундеслиге. А родитељи су били веома поносни. Гец је остао у Леверкузену до лета 1988. године. Након освајања Купа УЕФА са тим клубом, прешао је у Келн. Шлегел је 1985. напустио Леверкузен и отишао у Штутгарт, где је провео једну сезону. У лето 1986. године потписао је за Блаувајс Берлин. Живео је у западном делу града у којем се родио. Наравно, није прелазио на другу страну. Родитеље је видео тек 1987. године у тадашњој Чехословачкој. Гецу је то пошло за руком у лето 1988. у Мађарској. А онда је дошао 9. новембар 1989. Шлегел је био у хотелу са саиграчима када је чуо вести. Тек су завршио тренинг када му је неко у хотелском бару, преко шанка, добацио: „Хеј, Дирк, срушен је зид". Прво је мислио да се ради о шали. Првих неколико минута није веровао у то, па чак ни када је видео прве телевизијске снимке. Хиљаде насмејаних грађана ДДР су пролазили контролне пунктове поред шокираних граничара. Шта сада? „Ма, дај! Зид је срушен, а ја нисам у Берлину. Буквално нисмо могли да будемо даље од Берлина, пошто смо били на гостовању код Шалкеа у Гелзенкирхену", рекао је Шлегел. „Било је то лудо искуство за мене. Нешто незамисливо. Док сам гледао, помислио сам, можда је неки филм. То ми је било потпуно невероватно". „Тај викенд, када смо се вратили са гостовања Шалкеу, моја породица је коначно дошла да ме посети. Вечерали смо, разговарали, пили". Гец се у децембру 1989. вратио у источни део Берлина први пут након пребега. Отишао је право кући. „Ништа се није променило". Током зимске паузе у првенству провео је време са породицом. Мајка му је тада коначно дала неколико његових ствари које је годинама крила од Штазија. Шлегел и Гец су и 30 година касније добри пријатељи. Уживају присећајући се храброг подухвата и често разговарају о томе. Додуше, телефоном, пошто живе у различитим деловима Немачке. „Мој син је веома поносан", истиче Шлегел док разговарамо у кафићу близу његове куће у западном делу Берлина. Сада мора да крене. Гец и он раде као скаути, а посао зове. Нисам чак морао ни да му поставим последње питање. „Често су ме питали. Да ли бих то урадио опет? Апсолутно, без дилеме. Сваки пут. „Урадио сам то за свој живот. Хтео сам да обликујем сопствену будућност, да бирам пут којим ћу да идем", закључио је Шлегел. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk