Отворено море, нафта, отмица и џунгла: Дан када су дошли пирати
За Судипа Чудурија, рад на бродовима трговачке морнарице обећавао је авантуру и бољи живот. Али путовање на нафтном танкеру у Западној Африци, у опасним морима далеко од куће, преокренуће живот овог младог дипломца наглавачке. Његова судбина зависиће од банде дрогираних пирата из џунгле - и каприца мистериозне фигуре зване Краљ.
Колаж Брод МТ Апекус бацио је сидро код нигеријског острва Бони недуго после свитања. Судип Чудури био је на крају напорне смене на палуби. Гледајући ка острву, могао је да назре десетак других бродова. На обали иза њих, из земље се, попут дивова, издизао ред белих танкова за складиштење нафте. Доручковао је и обавио два телефонска разговора. Један са родитељима - знао је да брину за њега, сина јединца - и један са вереницом, Багијашри. Рекао јој је да све иде према плану и да ће је звати поново касније тога дана. Потом је прилегао да одспава. Био је 19. април 2019. године. Мали, остарели танкер и његова петнаесточлана посада провела је два дана пловећи на југ из луке Лагос до ушћа Нигера, где су педесетих холандски и британски бизнисмени који су желели брзу зараду пронашли нафту. Иако је знао да брутални пирати крстаре непроходним мочварама и мангровима на ушћу, Судип се тог тропског јутра на Јужном Атлантику осећао безбедно. Около су патролирали бродови нигеријске морнарице, а Апекус је био укотвљен испред острва Бони, седам наутичких миља од копна, чекајући дозволу да уђе у луку. Топле воде Гвинејског залива, које запљускују обале седам западноафричких земаља, најопасније су на свету. Некад је то била Сомалија, али сада је ова област епицентар модерне поморске пиратерије. Од свих морепловаца отетих прошле године широм света ради откупа, неких 90 одсто њих заробљено је управо овде. Шездесет четворо људи отето је са шест бродова само у последња три месеца 2019. године, према Међународном поморском заводу, који прати овакве инциденте. Многи други слични напади нису ни пријављени. Мапа гусарских напада Нафта које овде има у изобиљу могла је да обогати људе који живе на ушћу, али за већину је представљала проклетство. Изливања нафте затровала су воду и земљу, а борба за плен индустрије довела је до насилних злочина и сукоба који трају деценијама. У селима изнад цевовода који су донели милијарде нигеријској влади и међународним нафтним компанијама, животни век износи око 45 година. Милитантне групе са стриповским именима као што су Осветници ушћа Нигера дизали су у ваздух цевоводе и оштетили производњу да би захтевали прерасподелу богатства и ресурса. Крадљивци нафте одливају густу црну сирову нафту и прерађују је у приручним рафинеријама скривеним у шумама. Ниво насиља на ушћу диже и спушта се попут плиме и осеке - али претња је увек присутна. Индустрија нафте Судипа је неколико сати касније пробудила вика и лупање. Стражар на командном мосту брода, високо изнад палубе, приметио је да им прилази глисер са девет до зуба наоружаних људи. Његови повици упозорења одјекивали су по 80 метара дугом броду док се окупљала посада. Нису могли да зауставе пирате, али су макар могли да покушају да се сакрију. Судип, који је имао само 28 година али је био трећи официр брода, био је задужен за пет других индијских чланова посаде који су радили на Апекусу. Није било нафте на броду, па је знао да пирати желе да отму људски товар ради откупа. Американци и Европљани се високо котирају зато што њихове компаније плаћају највише откупе, али у стварности већина морнара потиче из земаља у развоју. На Апекусу, Индијци су били једини неафриканци. Дијана Коцић је ово лето провела у Танзанији, радећи у једној школи. Са мање од пет минута преосталих за реаговање, Судип је окупио своје људе у машинском одељењу у утроби брода, пре него што је потрчао горе да огласи аларм за узбуну који ће обавестити све остале. Док се спуштао назад, схватио је да на себи има само доњи веш у ком је отишао на спавање. А онда је први пут угледао нападаче, који су носили мајице кратких рукава и црне маске на лицима, и витлали јуришним пушкама. Пришли су скроз уз бок, самоуверено пребацујући лестве преко ограде. Индијци су одлучили да се сакрију у малој остави, где су могли да чучну међу светла, жице и друге залихе електронске опреме, и покушали су да умире панично дисање. Пирати су ускоро претраживали бродску унутрашњост, док су им гласови одјекивали изнад потмулог хучања бродског мотора. Морнари су дрхтали, али нису давали гласа од себе. Многи бродови који плове у Гвинејском заливу улажу у сигурне собе са зидовима отпорним на метке где посаде могу да се сакрију баш у оваквој врсти ситуација. Апекус је није имао. Људи су чули приближавање корака и реза се подигла уз звонки ударац. Устај. Пирати су пуцали у врата и шрапнел од метка погодио је Судипа у леву цеваницу, зауставивши се само пар центиметара од кости. Људи су извели морнаре напоље и постројили их на палуби. Знали су да морају да буду брзи. Капетан је већ послао позив за помоћ, а пуцње су могли да чују и на другим бродовима. Пиратски брод Нападачи су наредили Индијцима да се спусте низ лестве на глисер који их је чекао, са два мотора ради додатног убрзања. Чираг, нервозни 22-годишњак на свом првом задужењу на мору, први је послушао. Док су у њих биле уперене пушке, остали су га следили, баш као и капетан брода. Шест талаца - пет Индијаца и један Нигеријац - шћућурили су се на претрпаном глисеру док се овај удаљавао од брода. Преостала посада, укључујући једног Индијца који је успео да побегне нападачима, изашла је на палубу. Гледали су како пирати јуре ка ушћу са заробљеницима чије су очи биле прекривене повезима, оставивши Апекус да плута на плими. Текстуална порука од шпедитера стигла је усред ноћи. Драги господине, Судипов брод је према извештајима отет. Грчки власник координише читаву ствар. Немојте паничити. Ништа лоше се неће десити Судипу. Молимо вас да будете стрпљиви. Прадип Чодури и његова супруга Сунити, док су седели у спаваћој соби, били су дубоко узнемирени овом формалном поруком. Причали су са сином свега неколико сати раније. Прадип је почео да прослеђује поруку члановима породице и Садиповим најближим пријатељима. Да ли би ово могла да буде истина? Да ли се неко чуо са њиховим сином? Прадип и Сунити Судип, као што је могао да вам каже свако ко га познаје, био је несташан док је одрастао. Није га држало место, увек је желео да изађе из куће у неку нову авантуру. А његови родитељи, нарочито његова мајка, стално би бринули за њега. Највећи део Судиповог живота живели су у Бубанесвару, градићу у држави Одиша на источној обали Индије. То је место о ком Индијци који живе у центрима моћи и утицаја - Делхи, Мумбај или Бангалор - ретко размишљају, ако икад, али вођење мале фотокопирнице из предњег дела њиховог дома донело је Чудуријима удобан живот. Фотографије Судипа и Багијашри На прометним тротоарима близу њиховог дома у центру Бубанесвара, лица божанстава зуре из скромних храмова. Али пре него што је отпутовао за Африку, Судип није стварно веровао ни у једног бога. Живот је онакав каквим га учине он и Багијашри. Упознали су се још као тинејџери. Данас инжењерка софтвера, одаје утисак девојке која је била популарна у школи. Њих двоје су она врста младих Индијаца каквој сви стреме, чији снови увелико засењују стабилне традиционалне породичне животе за којима су жудели њихови родитељи. У Индији има на десетине милиона таквих као што су они, наоружаних дипломама и сертификатима али одрастајући у тромој економији која упорно штанцује много више дипломаца него добро плаћених послова. За Судипа, посао у трговачкој морнарици обећавао је бекство од свега тога. Привукле су га приче о доброј плати, много посла и прилици да види света. И није у томе једини - после Филипинаца и Индонежана, Индијци чине највећи контингент глобалних морепловаца, који раде као чистачи палубе, кувари, инжењери и официри. Неких 234.000 њих пловило је 2019.године на бродовима под страним заставама. Али добити праве квалификације је компликовано и Судип је студирао пет година, чврсто решен да пође путем који ће његову породицу коштати хиљаде долара. Са 27 година, коначно се квалификовао за трећег официра и добио тетоважу на десној подлактици да то и обележи: мала једрилица која се њише на грозду троуглова који представља море, са великим сидром које га просеца кроз средину као бодеж. Првог јутра након што су отети морнари, десетине људи изронило је из шуме и кренуло да пуца скоро пола сата из ватрених оружја у небо славећи. Пет Индијаца, који су остављени на дрвеној платформи величине аутомобила да плутају у мочвари пуној мангрова, зурили су безнадежно у смеђу воду испод себе. Да би стигли до овог затвора у џунгли, поведени су на вијугаву сатима дугу вожњу бродићем кроз рукавце ушћа. Тих првих дана, порука пирата - подцртана повременим премлаћивањем - била је кристално јасна: уколико нико не плати откупнину, ми ћемо вас убити. Судип је и даље живео у доњем вешу, док би га читаве ноћи сврбела кожа од бучних комараца који су га оставили читавог истачканог уједима. Није му превијена рана на нози, тако да је у рупу нагурао блато. Влажност џунгле значила је да људи никад нису суви. Делили су једну једину прљаву простирку као постељу и хватали кратке минуте сна пре него што би се нагло пробудили и сетили где се налазе. Још испочетка, пирати су извукли костура из мочваре да покажу морнарима шта се наводно десило бившем таоцу чији је газда одбио да плати откуп. То није била једина језива претња. Другог дана им је показана гомила бетонских блокова. Покушајте било шта и везаћемо ово за ваше ноге и бацити вас у океан, рекли су им пирати. Стражари су их чували са обале реке у ротирајућим сменама, неких десет метара даље од њих. Они су проводили време рибарећи, пушећи марихуану и пијући локално алкохолно пиће прављено од палминог биљног сока по имену каи-каи - али су и пажљиво мотрили таоце, повремено нишанећи оружјем у њих и извикујући упозорења, као да би њихови затвореници сваког часа могли да ускоче у мутну воду и отпливају. Временом би Судип покушао да успостави однос са неким од тих људи. Пажљиво би их питао како су или да ли имају децу. Али одговор је увек био ћутање или грубо упозорење; Не обраћај нам се. Чинило се да имају строга наређења али никад нису ословљавали свог вођу - који као да је обитавао негде другде у џунгли - именом. Он је за њих био само „Краљ". Судип и други - Чираг (22), Анкит (21), Авинаш (22) и Мугу (34) - нису имали много избора него да покушају да сачувају што више снаге и сачекају да се нешто деси. Њихови животи упали су у неку врсту летаргичне колотечине. Једном дневно, обично преподне, добијали би зделу са инстант нудлама да је поделе њих петорица међу собом. Пажљиво су делили оброк, предајући један другом прљаву кашику, сваки узимајући само по залогај. Ритуал би понављали увече и потом враћали празну зделу. Нису добијали ништа за пиће сем блатњаве воде, која је често била помешана са бензином. Понекад би били толико жедни да су пили слану воду из реке. Нигеријски капетан је био држан одвојено у оближњој колиби. Према њему су се опходили боље и Индијци су почели да га мрзе због тога. Да би убили време, њих петорица су почели да причају о животима код куће и плановима за будућност. Посматрали би природу око себе - змије које гмижу уз дрвеће, птице које полећу кроз шуму мангрова. Молили би се. Кад би пирати спазили мајмуна, тишина би била нагло прекинута, Индијци би гледали како ови јуре за њим, засипајући животињу мецима. Касније би га испекли на ватри, али они никад не би добијали ништа од тог меса. Слој нафте на површини реке Бодо Морнари су покушали да броје заласка сунца урезујући мале стрелице у дрвене даске на којима су спавали. Повремено су били делирични - неки од њих, укључујући Судипа, заразили су се маларијом. Шапатима би замишљали сценарио у ком пирати долазе да их убију а они им пружају отпор. Ако већ морају да умру, вероватно би могли за собом да повуку најмање још тројицу њих, зар не? У таквим тренуцима би се смејали, али иначе су се непрестано борили да се не препусте очајању. Током многих мирних сати када би само лежали на јарком сунцу, Судип би изнова размишљао о томе шта би могао да уради да их избави, и шта ће рећи Индијској високој комисији или породици ако би добио прилику прича са њима. У глави, и даље је покушавао да испланира венчање. Првобитни захтев пирата био је откуп у вредности од неколико милиона долара. Била је то претерана сума и сигурно су знали да је мало вероватно да ће им бити исплаћена. Али оваква врста отмица за добијање откупа подразумева сложене и отегнуте преговоре, а у неистраженим лавиринтима ушћа Нигера, време је увек изгледало као да је на њиховој страни. Око 15 дана после напада, пирати су одвели Судипа чамцем на други крај шуме и дали му сателитски телефон да би могао да апелује директно на власника брода, грчког бизнисмена из медитеранске луке Пиреј по имену капетан Кристос Траиос. Његова компанија Петрогрес има неколико нафтиних танкера у Западној Африци са авантуристичким именима као што су Оптимус и Инвиктус. Судип је знао мало о капетану Кристосу, али је чуо да је агресиван човек зле ћуди. „Господине, ово је ужасно. Ми смо у веома лошем стању. И морате да реагујете врло брзо зато што бисмо могли да умремо овде", рекао му је он. Његов газда, љут због свега што се десило, није деловао потресено. Пирати су били неумољиви. „Ми само желимо новац", понављали би изнова. „Али ако нам ваши људи не дају новац, ми ћемо вас убити." Њихов пословни модел зависи од попустљивости газда бродова који ће, обично покривени осигурањем, после више недеља преговора исплатити велике суме новца да би ослободили посаду. Али у овом случају налетели су на тврдоглавог власника брода. Сада је било кључно, знали су киднапери, допрети до породица. Породица Чудури У Индији, Судипови родитељи су проводили бесане ноћи. Знали су врло мало о ономе што се десило, тако да су у сатима пред свитање, док су улице Бубанесвера још биле тихе, непрестано мислили на најгоре. Плашили су се да се њихов син никад неће вратити из пиратске јазбине коју нису могли ни да замисле. Није било шансе да породица може да приушти плаћање пиратима директно и то никада није ни разматрано као озбиљна опција. Индијска влада не плаћа откупе отмичарима, али су се надали да ће им помоћи на друге начине - пруживши подршку нигеријској морнарици у проналажењу логора пирата или натеравши власника брода да плати. Багијашри и Свапна, позамашна Судипова рођака у тридесетим годинама преузели су иницијативу за то. Сакупили су чланове породице отетих у Воцап групу да би могли да координишу напоре за ослобађање њихових момака. Ускоро је постало очигледно Багијаштри да пирати неће постићи ништа уколико убију морнаре. Али је била нервозна колико ће дуго трајати њихово стрпљење. Вршење притиска на власника брода из свих праваца деловало је као једини одрживи начин да ослободи вереника. И тако, у аутомобилу, у кабини тоалета на послу, код куће у кревету, она је непрестано била онлајн, твитовала, слала мејлове са молбом свакоме ко би могао да помогне. Багијаштри са свекрвом После три недеље скоро потпуне тишине, 17. дана су породице дошле до некаквог напретка. Сестра једног од киднапованих људи, Авинаша, примила је позив од брата из нигеријске џунгле. Он јој је рекао да су сви живи, али да им је стварно потребна помоћ. Наредних дана ће и друге породице примити позиве од својих синова - само не Багијашри и Чудурији. Почеле су да настају неке чудне везе. Рођак једног од морнара који ради у бродској индустрији, човек по имену капетан Насиб, почео је редовно да зове пирате на њихов сателитски телефон да провери како су људи. Али кратки звучни записи које је постављао у Воцап чету нису умиривали породице. Власника брода „није брига" за животе властитих људи и он се „само зафркава", бесно је рекао пират капетану Насибу током једног телефонског разговора. Седамнаестог маја 2019. године - 28. дана заточеништва - пирати су пружили прилику Судипу да поприча са капетаном Насибом, који га је уверавао да ће патња трајати још свега неколико дана. Али Судип, као надређени официр, добио је инструкције да у међувремену одржава морал међу људима. „Трудим се", чује се Судип како говори на хиндију на пуцкетавом снимку телефонског разговора. „Реците мојој породици да сте причали са мном." Сваких неколико недеља Индијци су пребацивани из једне јазбине и џунгли у другу. Пошто је изгледало да су преговори са капетаном Кристосом пропали, Краљ је лично почео да им долази у посету. Никад не би много говорио, али други пирати су се према њему опходили са поштовањем које је указивало на страх. Његов статус као лидера групе готово да је деловао као последица његове пуке величине. Сви пирати су били мишићави и деловали претеће, али Краљ је био огроман - најмање два метра висок. Носио је много веће оружје од људи под његовом командом и кожни каиш пун метака увек је био везан око његовог масивног торза. Појављивао би се сваких четири или пет дана и смирено пушио марихуану пред заробљеницима. Рекао би да капетан Кристос и даље одбија сарадњу и да ће то морати да има последице. Краљ је говорио бираним речником и бољим енглеским од других људи. После много недеља у заточеништву, морнари су смршали и постали кошчатији; очи су им биле бледожуте а урин им је повремено био крвавоцрвен. Свака Краљева посета деловала је као да их приближава судбини костура ког су видели како извлаче из блата. Пират Онда су догађаји добили бизарнији заокрет. До тог тренутка, оно што се десило Апекусу деловало је као само још једно опортунистичко киднаповање зарад добијања откупа. Али крајем маја, без знања људи који су копнели на оним даскама у мочвари, почеле су да се одвијају махинације које као да су указивале на много сложенији низ догађаја. Нигеријска морнарица је јавно оптужила компанију у чијем је власништву био танкер за превожење украдене сирове нафте из ушћа Нигера у Гану. Напад на Апекус и отмица, према тврдњи морнарице, заправо су изазвани свађом између две криминалне групе. Чак је дошло и до хапшења. Директор бродске компаније у Нигерији наводно је признао да је учествовао у илегалној трговини нафтом. Капетан Кристос, власник брода, енергично је све негирао. У мејловима које је видео ББЦ, он је окривио индијску владу за навођење нигеријске морнарице на задржавање његових бродова и посаде како би га натерали да „преговара са терористима" и плати „невероватан" откуп. Индијске власти поричу ову верзију догађаја. Нигеријска морнарица није имала коментар. Била је то неизвесна ситуација за заробљенике. Али оптужбе - које су угрозиле танкерске операције капетана Кристоса у Нигерији - чини се да су га навеле да постигне договор са пиратима. И тако је 13. јуна Судипова породица из владиног извора коначно сазнала да су преговори окончани и да је уговорена исплата. У исто време, морнарима у џунгли је речено да би њиховој патњи могао да дође крај. Пробудили су се ујутро 29. јуна 2019. године исто као и скоро сваки дан претходних 70 дана. Преподне, након што им је предао зделу са нудлама, једна од чувара позвао је Судипа и шапнуо му да би, ако све буде прошло како треба, ово могао да буде његов последњи дан у џунгли. Два сата касније, чувар се вратио са потврдом: човек који доноси новац је на путу. Крхки Гањанин средњих шездесетих који је тог поподнева пристигао бродићем, нервозно стискајући пластичну кесу са америчким доларима који су вирили с врха, није деловао као искусни преговарач. Само неколико минута после његовог доласка, постало је очигледно да нешто није у реду. Група пирата почела је да туче старца. Краљ, који је грмео како нема довољно новца, извукао је нож из свог појаса и убо га у ногу, оставивши га да се копрца у блату. Потом је пришао Индијцима и рекао им да су, иако ће Гањанин остати с њима, сва шесторица заробљеника слободни да иду. Његови људи их неће зауставити, али ако их нека друга група пирата покупи успут, мораће сами да се снађу. Погледао је Судипа у очи и рекао: „Збогом." Људи нису оклевали. Отрчали су до ивице воде, где се налазио рибарски бродић којим је стигао испоручилац. Судип је рекао возачу да их одвезе тамо одакле је дошао. После више од два месеца, и даље је био у свом доњем вешу, мада су му пирати дали поцепану мајицу. Бродић се несигурно љуљао на води док је одлазио. После скоро четири сата, возач је рекао да му је нестало горива и пристао је уз мол. У даљини, на ободу сеоцета, група босоногих мушкараца играла је фудбал. Исцрпљени морнари су им пришли. Кад су им објаснили да су отети, уведени су у кућу у добили флаше воде које су испили једну за другом. Тројица највећих мушкараца из стела стали су као стража испред гостинске куће у којој су преспавали ноћ. Индијци, иако слаби, коначно су се осећали безбедно. „Било је то као да им је Бог лично доделио да буду наши спаситељи", рекао је Судип касније. Морнари фотографисани у Нигерији по ослобођењу Људи су се ускоро нашли у ускомешаном Лагосу, чекајући лет за Мумбај. Први пут сам у хотелској соби, Судип је сипао себи хладно пиво, спремио купку и проучио ожиљке. Пират му је направио свежу рану сатаром за рибу на рамену свега неколико дана раније, која га је пекла док се лагано спуштао у врелу купку. Индијски дипломата му је поклонио пакло цигарета и наредних сат времена попушио је 12 комада, једну за другом, зурећи у таваницу док се вода око њега лагано хладила. Прошло је осам месеци откако су људи пуштени. Сунити, у жутом сарију, седи на кухињском поду, увијајући чапати на округлом комаду дрвета. Неколико метара од ње, њен муж гледа на ТВ-у Индију док игра против Новог Зеланда у крикету. „Судиииииип!", зове Сунити сина да сиђе и једе, али то звучи као вапај чежње, као да проверава да ли је још увек ту. За 70 дана колико је провео у џунгли, изгубио је више од 20 килограма и вратио се упалих образа. Његова мајка га је првог месеца мерила сваких неколико дана, осокољена сваким новим килограмом који је повратио. Багијашри додаје свекрви метални тањир, црвено-златне свадбене наруквице јој клизе низ руку док то ради. „Знала сам да ће се вратити", каже она. „Ово је само почетак за нас, како бих иначе могла да проведем живот без њега? Веровала сам у Свевишњег - да ће доћи, да мора да дође. Ништа не може да се заврши овако." Коначно су се венчали у јануару. Пар има спрат куће за себе, али свако вече њих четворо једу као породица у малој дневној соби у приземљу. Ове вечери, у посети им је рођака Свапна - која се жестоко борила за Судипово ослобађање - и после вечере пева љубавну песму из болиувудског филма из шездесетих. Поново у блиској породици и заједници, Судип делује као да је пронашао стабилност. Ради на локалном поморском колеџу, учећи младе морнаре безбедности на мору, иако је сам оставио дане морепловства за собом. На моменте га обузима радост са породицом и пријатељима, али тешко је рећи каквог су трага на њему оставили месеци проведени у пиратској јазбини. Ретко причају о томе. „Траума је још присутна", каже ми он док се возимо по мрачним улицама Бубанесвара а са звучника кола чује се поп музика. „Али у реду је. Оженио сам се и сви моји пријатељи и породица су ту… Ако изађем на море, онда ми се читава та ствар врати у глави." Мучење је завршено, али Судип и други људи остају заплетени у бирократском хаосу покушавајући да натерају некога да преузме одговорност за оно што им се десило. Откако су се вратили, нису добили плате нити било какву одштету. Судип рачуна да му дугују скоро 10.000 долара у плати за више од седам месеци проведених на броду и у заточеништву. Капетан Кристос није одговорио на детаљан упит у вези са отмицом, да ли пориче да дугује новац Судипу и шта се десило са Гањанином остављеним са пиратима. У мејлу је рекао: „Сво отето особље је пуштено и безбедно враћено њиховим домовима САМО захваљујући власницима!" Компанија и даље пориче да је Апекус учествовао у куповини илегалне нафте и уместо тога тврди да је на острво Бони ишао због поправке и да покупи залихе. У Нигерији је у току судски процес. Оно што се десило Судипу истиче рањивост оних који се нађу у невољи или буду искоришћени на мору - области у којој прописи и заштита радника постоје у теорији, али их је тешко спровести у дело. Морепловци су на првој линији фронта глобалне трговине - нигеријска нафта завршава на бензинским пумпама широм Западне Европе, укључујући Велику Британију, баш као и у Индији и другим деловима Азије. Приче као Судипова, којих је превише, одражавају и људску жртву безбедносних мањкавости у Гвинејском заливу. За разлику од Сомалије, Нигерија - највећа економија у Африци - не дозвољава међународним морнарицама да патролирају њеним водама. Након свега кроз шта је прошао, делује нечовечно да Судип сада мора да пролази кроз још једну битку. Али он каже да жели то да истера до краја. „Суочио сам се с овим, што значи да сада могу да се суочим са било чим у животу", каже он током једне друге ноћне вожње. „Нико не може да ме сломи ментално. Зато што је за мене ово друго рођење, живим свој други живот." Питам га да ли се стварно тако осећа. „Није да се тако осећам - ово јесте мој други живот", одговара он. Паркирамо се испред његове куће - прошло је 11 сати, али светла још увек горе унутра. Багијашри и његови родитељи га чекају. Багијаштри и Судип се сликају Дизајн: Manuella Bonomi; Фото: Sanjeet Pattanaik and Getty Images Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk