Интервју петком: Борис Миљковић о носталгији, филму о Марини Абрамовић и роману „Југословени“
Фраза „ренесансни човек" делује излизано, али адекватно описује Бориса Миљковића, редитеља, писца и креативног директора Радио-телевизије Србије.
На интервју је дошао у црном оделу, сa ешарпом, али је један детаљ привукао пажњу. Изгледа као цегер, али у модерно дизајнираном ранцу на точкиће налик на чудесну торбу из које Мери Попинс извлачи свашта, Миљковић носи кишобран, компјутер, књиге и све што му је потребно током дана. Редитељ чувених музичких емисија (Рокенролер) из периода новог таласа и аутор данашњег визуелног идентитета јавног сервиса промовише нови филм о најчувенијој уметници с ових простора. Повратак кући: Марина Абрамовић и њена деца биће приказан 5. децембра на платформи Мој Оф. Овај „мали ручни рад од филма", чију структуру Миљковић пореди с вестерном, причом о каубоју који се враћа кући, светску премијеру имао је на овогодишњем Филмском фестивалу у Сарајеву. Погледајте видео о Борису Миљковићу Редитељ Борис Миљковић филм о Марини Абрамовић упоређује с вестерном. Камионом кући Миљковић воли да каже да када је упознао Марину Абрамовић он је имао 14 година, а она је била гола. Заправо је гледао снимак њеног перформанса у Студентском културном центру, места које му је „као једном пубертетлији" било привлачно јер су се ту окупљали неки дугокоси брадати мушкарци и занимљиве уметнице, од којих се неке нису либиле да буду наге. Почетком седамдeсетих у СКЦ-у рађала се нова уметничка сцена, најпознатија је била група касније названа Београдска шесторка, којој је поред Раше Тодосијевића, Ере Миливојевића, Неше Париповића, Зорана Поповића и Гергеља Уркома, припадала и Марина Абрамовић. Миљковић је био међу малобројном публиком која је пратила експерименте те групе, због чега га је могућност да снима филм о Марини Абрамовић одушевила. „Марина припада малој групи људи који су на врху у креативном промишљању у тој области, природно је да су људи заинтересовани за њен рад и живот," каже он. Његов филм се не бави изложбом Чистач већ могућношћу затварања животног круга уметника који је у једном тренутку отишао од куће. Борис Миљковић са Марином Абрамовић на снимању Емотивни кључ филма, по њему, представља отварање врата београдског стана у коме је Марина одрасла. Иако није знао за исход експеримента који је започео, с уметницом и екипом сниматеља ушао је у зграду, што је Абрамовић више пута покушавала сама, али овог пута власник стана је примио бившу станарку у простор. Затварању круга у филму доприноси и камион у који је редитељ убацио „асортиман ствари који чине орман, заставе, гоблен, Титове слике, а који ће из неког имагинарног простора стићи до музеја". Погледајте видео: Како се уметнице осећају док изводе перформанс и како публика може више да ужива у њему Како се уметнице осећају док изводе перформанс и како публика може више да ужива у њему. Уверен је да људи рођени у Југославији, с разликом од десетак година, деле сличне биографије. „Њени родитељи су били у врху власти, мој отац је био на Голом отоку, то су две стране исте медаље", објашњава он. Идеју о камиону је позајмио из сопственог искуства. Мајка учитељица је добила службу у Босни и одатле је он камионом кренуо за Београд „са шофером Бором, који је мазнуо неку цицу успут, па сам ја из кабине морао да пређем у орман да би он могао да обави са њом оно што је хтео". Мотив враћања на нека места у покушају да се открије њихово тајно значење за прошлост и садашњост користио је у филму Фабрика шећера (2016). У овом документарном есеју, Миљковић се враћа у Каиро у коме је живео током ратова у бившој Југославији, у жељи да повеже своја сећања с боравком оца на истом том месту. Филм почиње очевом изјавом да је „најбоље године живота провео у рату", а у Каиру је био смештен као пилот Британског краљевског ваздухопловства (РАФ). Ко је Борис Миљковић (Југо)носталгија Причу о кући у Каиру, коју је на почетку Другог светског рата рата купила југословенска влада за краља Петра, а касније је постала амбасада СФРЈ, Миљковић доноси из визуре Махмуда, дугогодишњег батлера низу амбасадора бивше државе. За њега је Фабрика шећера филм о Југославији „земљи које нема и чиме она постаје поетска категорија". „Помислио сам да је и мој отац посетио ту кућу, амбасада била је извор информација. „Ту сам долазио и ја, јер сам живео 300 метара даље одатле, па сам довео и сина." Попут Марине Абрамовић, често посеже за аутобиографијом да би је користио у уметничке сврхе. „То је нешто што нико не може да вам одузме," тврди и подсећа да су неки од „највећих комада светске уметности - било да су то пирамиде или Фелинијев Амаркорд" засновани на биографији. Признаје да је склон носталгији, коју дефинише као „молекуларну ствар на коју није могуће свесно утицати". „Уграђена је у сваки део вашег организма ван посредства свести, често се налази у мирису, укусу неког јела које вам је мајка спремала," додаје. Стога је Југославија „тема аутобиографије, ја сам одатле, ту припадам и ни о чему другом не могу да причам". Историјом југословенске послератне уметности бавио се у серијалу Пут за будућност (2017), емитованом на РТС-у, у оквиру кога се бави уметницима попут Миће Поповића, Олге Јеврић, Леонида Шејке, Раше Тодосијевића, али и модернистичким споменицима, гејмингом и дизајном. „Моја југоносталгија не комуницира ни са каквом политиком", каже Миљковић. Чини му се да је у савременом српском језику „југоносталгичар" увреда. Његов управо објављени роман зове се Југословени, у коме су главни јунаци деца на дугом летовању на једном јадранском острву. Ипак његов син Југо се не зове тако због Југославије, већ по Миљковићем деда-ујаку Јосип Југу Шуљићу, надреалистичком песнику с Раба који је погинуо у партизанима 1944. Југо и његови вршњаци рођени у деценијама после распада земље, каже Миљковић, треба да знају нешто о „великој идеји из 20. века да племена с ових простора покушају да живе заједно", исто колико и о Гаврилу Принципу, Вуку Караџићу или Стефану Немањи. Осамдесете: Секс, дрога, рокенрол и модерна уметност Призори чланова групе Идоли у оделима како певају Маљчики, насупрот радницима у комбинезонима, у белом студију или скакутање Милана Младеновића, Душана Којића Које и Ивице Вдовића Вда из Шарла акробате око огромне гумене планете уз узвике „Нико као ја" урезане су у визуелно памћење и оних који нису живели осамдесетих. Емисијом Рокенролер 3, тандема Борис Миљковић и Бранимир Димитријевић-Туцко, телевизија Београд је дочекала 1981. годину. „Аналогија сa данашњим временом није примерена" приметиће Миљковић. Такозване златне осамдесете, „последњу младост у Југославији", он памти као сјајно време. Не због тога што човек воли сопствену младост, истиче он, већ зато што је чак и сиромашна Југославија учествовала на културној сцени Европе. „Били смо с обе ноге у нечему што сада гледамо преко ограде и питамо се, хоћемо или нећемо," сматра он. Иако је дуо Борис и Туцко заслужан за многе музичке спотове познатих бендова из тог периода (између осталих за Екатарину Велику и Лајбах), границе телевизијског израза су померили са два филма посвећена уметности с почетка 20. века. У Руском уметничком експерименту (1982) приказана је судбина уметника као што су сликар Казимир Маљевич, оснивач балетске компаније Ballets Russes Сергеј Дјагиљев и песник Владимир Мајаковски, у годинама после Октобарске револуције, који разочарани или беже из Русије или се окрећу самодеструкцији. Осетљиву психу уметника у доба нарастајућег фашизма, двојац Миљковић-Димитријевић је приказао у филму Шумановић, комедија уметника (1987) посвећеном чувеном српском сликару Сави Шумановићу. „Ја сам веровао да Туцко и ја стварамо нови језик. То нису играни филмови, то су дугометражни видео радови," присећа се Миљковић. Оба филма налазе се у колекцији Музеја савремене уметности. Крај осамдесетих ће обележити рад на снимању реклама, који ће га одвести у Каирo где је радио у познатој агенцији Сачи и Сачи. То ће утабати пут ка позицији креативног директора на националној телевизији. „Онај што се облачи како хоће, мало је луд, али ипак је директор", објашњава с осмехом како људи разумеју тај посао. Иако му се чини да се реч „креативно" превише користи, у одбрану креативних индустрија каже да је то прилика многим младим људима да својом памећу ураде нешто добро. Погледајте видео: Како ће уметност у јавном простору изгледати у доба пандемије Едина Селешковић радије излаже радове на улицама и трговина, него у галеријама. (Књижевни) живот почиње у педесетим Борис Миљковић цео живот пише белешке, идеје за снимање, утиске и сећања. Записе о животу у Каиру први пут средио у збирци прича Чај на Замалеку, који је објављен у његовој 50. години. „Радује ме чињеница да је Буковски кренуо у том тренутку", каже он. У међувремену објавио је збирке прича Фабрика хартије, Живот у рају и романе Успаванка за Лалу, Пољупци, успомене и разговори. „С Југословенима ми се чини да сам направио згодан чудан пут до нечега што има структуру романа и његову специфичну тежину. „Ако морам сам себе да похвалим, мало сам порастао." Пуно чита („све и свашта"), а издваја Миљенка Јерговића као најбољег писца с ових простора. С друге стране, воли да чита и књиге Светислава Басаре, јер је, како каже, он „потребан Србима да им каже ко су они, као што је Крлежа својевремено рекао Хрватима ко су". Од силних покренутих тема, пандемија корона вируса је споменута само на крају разговора. „Забавићу вас на крају. Био сам у карантину 28 дана, после прележао Ковид, филм је премијерно приказан и управо ми је објављен роман," каже Миљковић. Поред свега тога, сигурно ће ову „годину сенку" памтити по томе што му се родило пето дете, а четврти син. „Све то у мојим годинама и у оквиру ове године," закључује он. Не сматра себе оптимистом, али очекује да ће вакцина вратити свет у нормалу. „Само сам довољно пута видео слутње великих катастрофа и онда их преживео и онда се окренуо погледао преко рамена. Ми смо просто такви, нас историја не учи нечему нарочитом." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk