У фотографијама: Реплике чувених слика настале у изолацији
Фотографкиња Џулија Кил одлучила је да објектив фотоапарата упери према себи и направи низ ауто-портрета инспирисаних познатим сликама, филмовима и другим фотографијама.
Кил је неколико месеци провела у Лондону, после чега се вратила у Париз, баш у тренутку када је тамо почео карантин, као мера борбе против вируса корона. „Уместо да идем на поље и шетам улицама које толико волим, била сам затворена у стану на шестом спрату. Одједном сам, као и многи, била изолована и нисам знала шта сутра доноси", каже. „Осећала сам се као у сну, живела сам између стварности и невероватног, а једини водич су ми биле вести и промене које сам примећивала да се дешавају око мене из дана у дан", додаје она. „Прво сам мислила да направим реплику слике 'Лејди Лилит', сликара Данта Росетија, тако да сам чекала тачно одређени тренутак у смирај дана када светлост постаје златна. Међутим, када сам направила фотографију уместо огледалца, као Лејди Лилит, узела сам мобилни телефон, што је показатељ комуникације са другима у изолацији" „Нисам радила и није било друштвеног живота, тако да сам брзо од немам времена ни за шта прешла на то да имам доста времена. „И сви изговори које сам себи давала како не бих радила на мојим креативним идејама су пали у воду. „Одлучила сам да сваког дана урадим један портрет - потпуно бих се унела у тај свет. „Истраживала сам, слушала музику из тог доба, гледала филмове и документарце. Обратила сам пажњу и на позу и емоцију коју одређена слика или фотографија шаљу, па дала сам себи времена да то поновим. „Ова фотогафија инспирисана је филмом 'Петпарачке приче' Квентина Тарантина. Желела сам да поновим овај чувени филмски постер, али да на њему буду предмети који су данас важни. Назвала сам га 'Права фикција', због великог броја надреалних, трагичних и некада сензационалних прича које преплављују наше друштвене мреже". „Све што се налази на фотографији сам импровизовала са стварима које већ имам у кући, изузетак је само пар крила које сам жељно чекала да стигну са Амазона. „Рад на овом пројекту дао ми је структуру и био ми је игралиште у данима карантина, као и начин да визуелно изразим оно што ја и други осећамо у овом тренутку". „Док сам размишљала о чувеним фотографијама, пала ми је на памет Вермерова дивна слика 'Девојка са бисерном минђушом'. Пошто нисам имала велике бисерне минђуше импровизовала сам са оним што имам - јајима и плавим пешкиром који обмотам око главе после сваког туширања". „То што је свет успорио, упркос трагичним околностима, на неки начин може да буде и дар - дар који може бити испуњен не само страхом, већ и надом и покушајем да се осврнемо око себе, научимо нешто и поново повежемо на начин који смо можда избегавали у свету на који смо навикли". „Ноћ пре ове фотографије гледала сам вампирски филм 'Само љубавници опстају', Џима Џармуша. Помислила сам да тај филм савршено осликава тренутно стање, јер мало људи излази напоље током дана, попут лика Адама. Тако сам направила прву сцену и окружила се књигама како бих указала на надреални свет у којем осећам да ми понекад живимо". „Инспирисана Вотерхаусовом 'Душом руже', ова фотографија је настала због моје жеље да будем напољу, миришем ново пролећно цвеће, а све што сам имала била је исушена ружа". „Дан сам провела поред прозора, држећи се грчевито за поломљену диско куглу у нади да ћу ухватити мало правих одраза сунчеве светлости, а све док ми је трештала диско музика. После тога сам пустила филм 'Грозница суботње вечери'." „Неки дани су плави. Пикасова плава фаза настала је због његове депресије. Лик његове слике 'Femme aux Bras Croisés', која би могла да буде затвореница у Сен-Лазар затворској болници у Паризу, имала је туп израз лица некога ко је много патио. Тај туп израз лица и изолованост били су нешто са чиме сам могла да се поистоветим, па сам помислила да поновим ту слику". „Ова је инспирисана ликом Прис из филма 'Блејд ранер' Ридлија Скота. Данас редовно мислимо о томе шта ће бити у будућности, а те мисли су пуне несигурности. Овај филм је објављен 1982. године, а дешава се у 2019. На много начина показује шта значи бити човек, што ми је пало на памет због сталног размишљања о начину на који живимо данас" „Уз помоћ Хемингвејевих речи лутала сам париским улицама. Неки данима превладава умор и ум испуњен буком, праћеном чежњом за унутрашњом тишином." „Желела сам да направим сопствену верзију дивног портрета Мерил Стрип, а који је урадила Ени Либовиц, али са предметима које користим на дневним нивоу, попут маске за лице. Мутно се виде четкица за зубе и паста, што је показатељ тога да је камера заправо огледало у купатилу, а да гледаоци виде мој одраз" „Желела сам да истражим симболику додира у тренутном свету, усред бројних упозорења да не додирујемо лице и одржимо дистанцу од минимум два метра од других". „Радови Герхарда Рихтера увек су ми били инспирација. Иронично, исто је и са скривањем лице од камере. За овај портрет одлучила сам да будем без костима и да мутни ефекат поновим коришћењем балзама за усне". „Овај портрет инспирисале су вести да су у Француској обустављене све поруџбине са Амазона које нису неопходне за живот, као и грчки мит о Пандори, која је била радознала, па је отворила кутију, што је изазвало болест, смрт и беду у свету. Међутим, схватила је да је унутра остало нешто што је другачије. Када је поново отворила кутију и то је излетело - светлост која је преко панике и бола ширила осећај мира. То је била нада. А нада је дар који нас тера да наставимо даље, јер знамо да ће и ово некада проћи". Грађани Париза су у карантину до 11. маја, а Кил каже да ће наставити да прави портрете. Џулија Кил је власница ауторских права на све фотографије из овог текста Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk