Хируршкиња за рак дојке морала је и сама да се ухвати у коштац са опаком болешћу
„Попут многих жена, нисам редовно ишла на контролу груди. Мислила сам: 'Мени се то неће десити - ја сам хируршкиња за рак дојке'."
Лиз О'Риордан је први пут постављена дијагноза рака дојке 2015. године Лиз О'Риордан је на крају морала да се одрекне посла за који се обучавала 20 година, након што јој је и самој постављена дијагноза рака дојке. Године 2015, када је напунила 40 година, имала је мастектомију, а у мају прошле године болест се вратила. Докторка О'Риордан је мислила да ће радити као хирург за рак дојке најмање 20 година, али се испоставило да је на том послу радила само две. Радиотерапија за други налет рака довела је до ограничене покретљивости рамена, због чега је морала да донесе „емоционално тешку" одлуку да одустане од извођења операција. О'Риордан сада ради као добровољка за социјално предузеће „Радити са раком" Пре него што јој је постављена дијагноза, докторка О'Риордан је пронашла чвориће за које се испоставило да су цисте, док је мамограм шест месеци раније показао здраву дојку. Али друга грудвица у међувремену је порасла и њена мајка је инсистирала да оде на снимање. Хируршкиња, која живи близу Бери Сент Едмундса у Сафолку, одмах је знала како ће јој изгледати прогноза. „Већина пацијената информације добија на дозе. Видела сам скен и одмах знала да ћу морати на мастектомију, знала сам да ћу вероватно морати на хемотерапију зато што сам још млада и имала сам јасну представу о томе какве су ми шансе да останем жива за 10 година, све у том једном делићу секунде." Докторка О'Риордан (43) рекла је да се не дешава често да лекари оболе од онога за шта су специјализовани; сасвим сигурно нико на њеном одељењу у Ипсвичкој болници није. Лиз О'Риордан се пре две године у тандему са мужем Дермотом такмичила на РајдЛондон 100 У првом тренутку је била „престрављена" и кроз главу јој је пролетело неколико питања. „Колико тога смем да кажем мужу и родитељима? Колико могу да престанем да будем хируршкиња за рак и само будем пацијенткиња?" Иако је знала шта јој се физички дешава, није имала појма како заиста изгледа када имате ту болест. „Знам како је саопштити неком да има рак дојке." „Нисам знала како изгледа бити приморан да се суздржавате, потискујете сузе, напустите клинику, прођете кроз чекаоницу, па кроз болнички ходник све до паркинга и тек тад почнете да ридате." Ожиљци, фиброза и задебљање меких ткива на прсном делу докторке О'Риордан довело је до ограничене покретљивости њеног рамена Пошто је о томе озбиљно поразговарала са мужем Дермотом, одлучила је да болест обзнани пред 1.500 пратилаца на Твитеру, који су је углавном знали по љубави према прављењу колача, триатлону и професији. Ова друштвена мрежа на крају је постала њена сламка спаса и добила је „лавину подршке". „Пацијенти су били ти који су ме посаветовали како да се изборим са тим." „Увек је неко будан у три ноћу са ким можете да попричате док сте на стероидима." Друштвене мреже су јој омогућиле контакт са другим здравственим радницима са раком, а од тада је основала Воцап групу за здравствене раднике са истом болешћу. Бивша хирурушкиња открила да је „изнова проживљавала" властити рак кад се вратила на матично одељење После лечења првог налета болести, докторка О'Риордан се вратила на посао као хирург у Ипсвичкој болници. Али она каже да није била свесна колико ће то да буде „емотивно захтевно". Испричала је да је, будући да је и сама имала ту болест, мислила да ће моћи да помогне људима на другачији начин. „Али била је то једна од најтежих ствари које сам урадила." „Кад саопштавате лоше вести и говорите некој жени да има рак, то је у најидеалнијим условима веома тешко. Али ја сам то кренула поново да проживљавам и могла сам да видим себе и мужа, и како смо ми изгледали кад смо се пресамитили и чули ту вест." „Очајнички сам желела да се повежем са неким ко има исто искуство, али нисам могла - то су били моји пацијенти." Она је додала: „После мастектомије и даље сам осећала јаке болове и одједном сам наставила да изводим операције - била сам и те како свесна да бих могла да им нанесем бол који осећам, а то нисам желела и било ми је веома, веома тешко." Припрема за операцију Испричала је и да је имала проблем да седи на недељним састанцима на којима се причало о прогнозама за пацијенте. „На првом састанку кад сам се вратила, моја прва пацијенткиња практично је имала исту врсту рака као и ја. Била је истих година, имала је исти рак као и ја мање-више до у милиметар - била је практично ја на папиру." „Чула сам како све моје колеге говоре: 'Ух, ово је веома лоше'." Рак докторке О'Риордан се 2018. године вратио на истом месту под пазухом. Откривен је док је ишла на скен пред одстрањивање реконструисане дојке која јој је задавала много бола. То је довело до друге дозе радиотерапије на истом месту, „што се веома ретко ради". Упозорили су је да после тога можда неће моћи правилно да покреће руку, али ако се не би подвргла операцији, шансе би јој биле баш мале. Резултат је био још ожиљака, фиброза и задебљање меких ткива, што јој је заиста смањило покретљивост рамена и ослабило руку. Докторка О'Руиордан прошле године открива статуу саме себе у Еби Гарденсу у Бери Сент Едмундсу Рекла је да су послодавци дали све од себе да јој помогну да други пут настави каријеру. „Ишла сам на интензивну физиотерапију, ишла сам код ортопедског хирурга - зато што је велика ствар рећи: 'Ово са чим сам провела 20 година живота, све те дипломе и докторати, испити и курсеви, како би постала експерт у ономе што волим - е то више нећу моћи да радим'." „Могу нормално да водим свакодневни живот, али да оперишем безбедно, то више никада нећу моћи", рекла је она. У овој фази је докторка О'Риордан осећала и психолошку потребу да „одмори од рака", нарочито имајући у виду да је повратак на посао пре поновног повратка болести био веома трауматичан. Уз то, ризик од новог повратка рака сада је био већи него пре, а постојала је опасност и да се јави на неком другом месту. После четири месеца, донела је одлуку да заврши каријеру хирурга. „Имала сам помешана осећања и било је веома тешко опростити се." Докторка О'Риордан је учествовала на триатлону у Стафордширу после лечења 2017. године Да иронија буде већа, сада саветује људе о правима да се врате на радно место пошто су имали рак. Докторка О'Риордан, чији је муж такође хирург, рекла је да је „имала среће" што није морала да има плаћени посао. Недавно је почела да ради добровољно као амбасадор организације Радити са раком, које ју је саветовало о њеним правима на радном месту након што је одлучила да се врати на посао 2017. године, после лечења првог налета рака. Привремени директор болнице рекао јој је у том тренутку да се од ње очекује да на посао крене да се враћа у фазама, у периоду од четири недеље. „И даље сам патила од исцрпљености и покушавала да натерам мозак да поново почне да ради", рекла је докторка О'Риордан. „Нисам схватила да ако сте имали рак, класификовани сте према Закону о једнакости као особа са правним инвалидитетом и ваши послодавци морају да предузму разумне мере прилагођавања како би вам омогућили да се вратите на посао." „Многи људи кад имају рак просто очајнички желе да врате живот у нормалу, али уме да буде невероватно тешко снаћи се у тој ситуацији, а многи послодавци не знају како да помогну пацијентима са раком - или да би требало то да раде." Докторка О'Риордан, на слици док држи предавање у Штутгарту о нези пацијената, сада је и професионални предавач Докторка О'Риордан је рекла да су већина инструктора у организацији Радити са раком и сами имали болест и „схватају то". Поред пружања информација о њиховима правима, они припремају особље и послодавце за успутне емоционалне потешкоће. Као последицу хемотерапије, докторка О'Риордан сада има, кратку коврџаву косу. Инструктор ју је питао: „Шта ћеш да радиш кад те људи више не буду препознавали?" Она је одбацила ту помисао, све док једног дана није схватила да колега са којим прича не зна ко је она. Припреме које је спровела са организацијом Радити са раком (Working with Cancer) углавном су јој помогле да избегне даље непријатности. Непосредно пре него што се вратила, написала је писмо шефу смене и објаснила да ће радо причати са колегама о својој болести, само не током радног времена. „Имате право да тражите да вам се олакшају ствари. Не смеју да вас отпусте јер би то била дискриминација."