Није лако бити први човек Америке - председници и ментално здравље
Доналд Трамп није први председник којег сматрају неуравнотеженим. За многе његове претходнике сматра се да су трпели менталне здравствене проблеме који су варирали од друштвене анксиозности преко биполарног поремећаја, чак до психопатије.
У лето 1776. године, амерички рат за независност ишао је толико лоше по побуњенике да је Џорџ Вашингтон наводно покушао да изврши самоубиство. Кад су његови војници код Кипс Беја, на Менхетну, почели панично да беже, четрдесетчетворогодишњи врховни командант упао је у кататонију, пише његов биограф Рон Чернов. Вашингтон је само седео на коњу и гледао у празно док су на десетине британских војника јуришали на њега преко кукурузних поља. Сарадници будућег првог америчког председника успели су да зграбе узде његовог коња и уз велике потешкоће одведу га на сигурно. Један од његових генерала, Натанијел Грин, касније је рекао да је Вирџинијац био „толико потресен лошим учинком његових војника да је више желео да умре него да живи." Вашингтонов наводни нервни слом показује како и највећи лидери у време кризе могу да се сломе под великим притиском. Уколико премотамо унапред готово два и по века, стижемо до тога да се ментално стање његовог политичког потомка налази под лупом која је много мање спремна да прашта. А председничка психијатрија нагло је постала веома популарна откако је Доналд Трамп ушао у Белу кућу. Трамп није први председник чије се ментално здравље доводило у питање Постоји чак и издавачки поджанр посвећен стављању 45. председника на психијатријски кауч. Такви наслови укључују: Опасан случај Доналда Трампа: 27 психијатара и стручњака за ментално здравље процењују председника, Човек са ракетама: Нуклеарно лудило и ум Доналда Трампа, Јасна и непосредна опасност: Нарцизам у ери Доналда Трампа и Сумрак америчког здравог разума: Психијатар анализира Трампово доба. Трамп - који инсистира на томе да је он „веома стабилан геније" - није ни у ком случају први амерички лидер за којег многи сматрају да је лудак. Џона Адамса, другог председника, његов стални ривал Џеферсон описао је као „понекад апсолутно лудог". Филаделфија Аурора, гласило Џеферсонове странке, описала је Адамса као „човека ког је напустио здрав разум". А Теодор Рузвелт, пише Часопис за абнормалну психологију, остаће „запамћен у историји као један од најрепрезентативнијих психолошких примера за поремећене свесне менталне процесе." Док је Рузвелт 1912. године водио кампању да се врати на председнички положај, истакнути амерички историчар Хенри Адамс је рекао: „Његов ум се распао у парампарчад... његова неуроза могла би да се заврши нервним сломом или акутном манијом." Поред тога, након што је Вудро Вилсон доживео мождани удар, његови критичари тврдили су да се Бела кућа претворила у лудницу, указујући на решетке постављене на неким прозорима на првом спрату извршне резиденције. Али као што Џон Милтон Купер истиче у Вилсоновој биографији, те решетке заправо су постављене током мандата Тедија Рузвелта како би спречиле његове синове да разбијају прозоре лоптама за бејзбол. А опет, према психијатријској анализи првих 37 председника, Адамс, Рузвелт и Вилсон заиста су имали проблема са менталним здрављем. Студија из 2006. године проценила је да је 49 одсто председника у неком стадијуму живота патило од неке душевне болести (што је цифра за коју истраживачи тврде да је у складу са националном стопом). Показало се да је двадесет седам одсто њих то доживело док је обављало функцију. Сваки четврти испунио је дијагностичке критеријуме депресије, укључујући Вудроа Вилсона и Џејмса Медисона, саопштио је тим Медицинског центра Универзитета Дјук из Северне Каролине. Они су закључили и да су Теди Рузвелт и Џон Адамс имали биполарни поремећај, док су се Томас Џеферсон и Јулисиз Грант борили са друштвеном анксиозношћу. Професор Џонатан Дејвидсон, који је предводио ову студију, рекао је: „Притисак једног таквог посла може код некога да изазове проблеме који су раније били само латентни." „Бити председник изузетно је стресно и нико не поседује неограничену способност да издржи то у недоглед", каже нон. Вудро Вилсон је доживео мождани удар 1919. године током борбе за потписивање Версајског уговора. Прва дама Едит Вилсон помаже председнику Вудроу Вилсону за његовим радним столом у Белој кући Због тога је остао неспособан и захваћен депресијом и паранојом све до краја председничког мандата 1921. године. Белу кућу је практично водила Прва дама Едит Вилсон, натеравши противнике да пене због „владе којом управља једна подсукња". Кад је Вилсон напустио положај, један новинар изјавио је да је он сада питома и „сломљена сенка некадашњег човека". Парализа ожалошћености За двојицу других председника сматра се да их је директно уништила клиничка депресија. Према професору Дејвидсону, тешки депресивни поремећај потпуно је онеспособио за рад и Калвина Кулиџа и Френклина Пирса након смрти њихових синова. Пирс је страшну трагедију доживео непосредно пред инаугурацију 1853. године. Четрнаести председник, његова супруга Џејн и њихов син Бенџамин налазили су се у возу кад је овај искочио из шина близу Андовера, у држави Масачусетс. Вагон је слетео низ насип, а Бени је био скоро обезглављен. Умро је на лицу места. Овај једанаестогодишњак био је једини преостали од тројице Пирсових синова. Демократски председник написао је Џеферсону Дејвису, свом ратном секретару: „Како ћу успети да призовем мушкост и сакупим енергију за све дужности који ме чекају, то не могу да схватим." Професор Дејвидсон каже да је Пирсова унутрашња патња довела до тога да абдицира од било какве праве извршне улоге док је нација полагано клизила ка грађанском рату. Он је био једини председник изабран властитим заслугама који је доживео понижење да га се на следећим изборима одрекне рођена партија. Пирсова ожалошћеност, заједно са стресом владања над земљом која само што се није распала, сматра се да је само погоршала његово дугогодишње одавање алкохолу. Умро је од компликација узрокованих отказивањем функција јетре, према тврдњама његовог биографа Мајкла Ф. Холта. Пирса је уништила смрт његовог сина Кулиџ је власт преузео као весели, марљиви и енергични вођа, али је у лето 1924. његов шеснаестогодишњи син Калвин Млађи отишао да игра тенис на терену Беле куће, носећи само патике без чарапа. Дечак је добио плик на прсту на нози, који се инфицирао и на крају је умро од тровања крви. Према биографији Ејмити Шејлс, Кулиџ је кривио себе за синовљеву смрт, због чега је наручио надгробну плочу за себе, супругу и преживелог сина Џона, као и Калвина Млађег. „Кад год погледам кроз прозор", говорио би председник, „увек видим свог дечака како игра тенис тамо на терену." Његово понашање постало је све непредвидивије. Искаљивао би бес на гостима, сарадницима и члановима породице. За једном вечером у Белој кући, постао је опседнут портретом председника Џона Квинсија Адамса, коментаришући да му глава превише сија. Кулиџ је зато наредио послузи да умочи крпу у пепео из камина, попне се уз лестве и замаже уметничку слику како би потамнела Адамсову главу. (Џон Квинси Адамс такође је патио од депресије и имао је обичај да мрачи по Белој кући, играјући билијар и иритирајући супругу Британку, према биографији Харлоа Џајлса Ангера.) Кулиџ се практично потпуно повукао из политичког живота. Највише је бринуло његово игнорисање економских знакова за узбуну годину дана пред крах Вол Стрита из 1929. године. Док се расправљало о закону који би зауздао разуздане берзанске шпекулације, новинарима је рекао: „Не знам о чему се ради и које су му одредбе, нити о чему се расправљало." У аутобиографији, 30. председник је написао: „Кад је мој син отишао, са њим је отишла и моћ и слава председниковања. Не знам зашто ми је изречена таква цена уласка у Белу кућу." Остали председници успели су да се опораве од личних Голгота ожалошћености. Теодор Рузвелт борио се с тешком депресијом у раној фази политичке каријере, после смрти младе супруге и мајке на Дан заљубљених 1884. године. Теди Рузвелт је после смрти прве супруге избегао у беспућа Дакоте Избегао је на неколико година у беспућа Дакоте, где је изградио ранч, ловио бизоне, хватао лопове и нокаутирао једног револвераша у салуну. „Црне мисли ретко седе иза јахача који јаше довољно брзо", рекао је он. Абрахам Линколн је током читавог живота био склон меланхолији, према биографу Дејвиду Херберту Доналду. Године 1841. у Спрингфилду, у савезној држави Илиноис, док је служио као државни посланик, Ејб је раскинуо веридбу са Мери Тод (њих двоје ће се на крају ипак венчати) и упао у дубоку депресију. Један пријатељ је мотрио на њега из страха да ће извршити самоубиство, уклонивши све бријаче и ножеве из његове собе. По главном граду државе причало се да је полудео. Имајући у виду његову склоност мрзовољи, сарадници мора да су се бринули како ће се изборити са смрћу једанаестогодишњег сина Вилија током Америчког грађанског рата, вероватно од тифусне грознице, у Белој кући у фебруару 1862. године. Касније исте године, након још једног понижавајућег пораза, овај пут после Друге битке код Бул Рана, Линколн је свом кабинету саопштио да је малтене спреман да се обеси, према тврдњама изнетим у Доналдовој књизи. Међутим, упркос ожалошћености, 16. председник Америке успео је да сачува и себе и државу. Тек је после Вилијеве смрти Линколн коначно отпустио свог колебљивог војног команданта Џорџа Макелана. Заменио га је депресивним, стидљивим, вероватно алкохоличарем који се гадио призора крви: Јулисиз Грант ће повести војску Уније у победу. „Психопатски" председници Упркос трајној стигми менталне болести, неки стручњаци сматрају да би она могла да буде од помоћи неким вођама - до извесне мере. Студија из 2012. године психолога с Универзитета Ејмори у Џорџији показала је да је неколико председника исказало психопатске особине, укључујући и Била Клинтона. Показало се да су двојица који су највише психопатски од свих Линдон Бејнс и Ендрју Џексон, Трампов узор. Тим са Ејморија је психопатске атрибуте дефинисао као површни шарм, егоцентризам, неискреност, неосетљивост, склоност ризицима, лошу контролу импулсивности и неустрашивост. Истраживање је покрило сваког председника до сада сем актуелног и Барака Обаме. Професор Скот Лилиенфелд, који је предводио студију, каже: „Подозревам да се ове особине на дуже стазе обијају људима о главу. Дакле, да, оне им можда омогућују да се издигну до положаја вође. Мање сам уверен да ће то за последицу имати боље свеукупно лидерство, нарочито на дуге стазе." Линдон Б. Џонсон је, на пример, имао его величине родне савезне државе Тексас. Линдон Џонсон је био познат по доминантности Бестидно је покрао изборе за Сенат 1948. године, а онда се још бесрамније шалио с тим, према вишетомној биографији Роберта Кара. Џонсон је сматрао да нема ничег лошег у завлачењу руке под сукњу неке друге жене док његова супруга, Лејди Берд, седи одмах до њега. Волео је да понижава потчињене позивајући их да записују оно што им диктира док мокри у лавабо или док се празни на ве-це шољи. Међутим, Џонсон је можда изазвао властити политички Аламо нашироко претпостављаним лажима изреченим америчком народу о лажном морском сукобу у Заливу Тонкин 1964. године. Џонсон је искористио тај инцидент да драматично ескалира амерички рат у Вијетнаму. Међутим, усред великих жртава Тет офанзиве четири године касније, Џонсон је саопштио да се неће вратити за други мандат. Ендрју Џексон - који је потписао Закон о уклањању Индијанаца, практично легализујући етничко чишћење - данас је остао упамћен више по свирепости него по завидном достигнућу јединог председника свих времена који је успео да до краја отплати национални дуг. А репутација Била Клинтона је, наравно, неповратно руинирана због његове сексуалне импулсивности. Је ли Бил Клинтон исказивао психопатске особине? Неки председници су подносили напоре из Овалне собе лошије од других. Чак и као потпредседник, Ричард Никсон је узимао лекове који се издају на рецепт за анксиозност и депресију, уз пилуле за спавање које је издашно заливао алкохолом. Биографија Џона А. Фарела детаљно бележи колико је неумерено пио лидер познат по афери Вотергејт током читавог бурног мандата. На снимцима из Беле куће може јасно да се чује како заплиће језиком између звецкања леда у чаши. Хенри Кисинџер, његов главни дипломата, једном је изјавио да Никсон није могао да прими позив британског премијера током кризе на Блиском истоку зато што је био „ушљеман". Његов психотерапеут, доктор Арнолд Хатшнекер, био је једини доктор за ментално здравље за ког се зна да је лечио председника у Белој кући. Он је изјавио да је Никсон имао „добру порцију неуротичних симптома". Дакле, да ли Доналд Трамп има менталних проблема? Дијагноза професора Дејвидсона издалека каже да није. Он ту наводи међународну дебату међу психијатрима око тога да ли је нарцизам - особина која се често приписује актуелном председнику - уопште поремећај личности. Али Насир Гаеми - аутор књиге Првокласно лудило: Откривање веза између лидерства и менталних болести - сматра да председник Трамп има „класичне маничне симптоме". Овај професор психијатрије са Медицинског факултета Универзитета Тафтс у Бостону каже: „Он скоро уопште не спава. Има веома висок ниво физичке енергије." „Веома је импулсиван кад је у питању трошење, сексуално је импулсиван, не може да се сконцентрише. Његове особине биле су му веома корисне током председничке кампање, у којој је био изузетно креативан. Успевао је да примети ствари које нормалне, ментално здраве, стабилне особе, као што је Хилари Клинтон, на пример, нису успевале." Трампов председнички мандат, често се говори, срушио је све историјске норме. Али необични, измучени животи претходних врховних команданата чини се да постављају питање - а шта је уопште нормално? Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk