Психологија и зависност: Да ли вам се увек допада оно што желите
До недавно се претпостављало да, ако нешто желимо, то је зато што нам се свиђа. Наука сада доводи у питање ту идеју - и указује на пут до могућег лека за зависност.
Давне 1970. године изведен је срамотан експеримент на психијатријском пацијенту у Њу Орлеансу. Знамо га само као пацијента Б-19. Б-19 је био несрећан. Имао је проблем са дрогом и избачен је из војске због хомосексуалних склоности. Као део његове терапије и покушај да га „излечи" од хомосексуалности, његов психијатар Роберт Хит закачио је електроде у његов мозак, повезујући их са оним што је - у то време - сматрано центрима задовољства мозга. Док су електроде биле причвршћене, Б-19 је имао моћ да их укључи притиском на дугме. И притискао је то, и притискао, и притискао - више од хиљаду пута у сесији. „Због тога се осећао врло, врло сексуално узбуђеним", каже Кент Бериџ, професор биопсихологије и неуронауке са Универзитета у Мичигену. Б-19 је осетио порив да маструрбира. Са укљученим електродама, мушкарце и жене сматрао је сексуално привлачним. А када су уклоњене електроде, он је снажно протестовао. Роберт Хит приметио је нешто необично. Када је питао Б-19 да опише како се осећа због електроде, очекивао је да користи речник попут „фантастично", „невероватно", „дивно". Али није. У ствари, изгледа да уопште није уживао у искуству. Па зашто је наставио да притиска дугме и зашто је протестовао кад су електроде уклоњене? Кент Бериџ каже да морамо почети са препознавањем чињенице да, иако Б-19 није уживао у сензацијама које производе електроде, он је ипак желео да их укључи. Али то звучи као загонетка, контрадикција. Много година су психолози и неуронаучници претпостављали да не постоји стварна разлика између тога да вам се нешто свиђа и да нешто желите. „Свиђати" и „желети" звуче као две речи које обухватају исте појаве. Сигурно, кад ујутру пожелим шољицу кафе, то је зато што волим кафу? Уз ову претпоставку - да се жеља изједначава са свиђањем - постојала је још једна. Многи верују да у мозгу постоји систем који укључује хормон допамин, који покреће и жељу и наклоност. Штавише, чинило се да постоје уверљиви докази да је допамин од суштинске важности за задовољство. Пацови, попут људи, воле слатке ствари, али када им се допамин уклони из мозга, и када су им слатке супстанце стављене у кавезе, престали су да траже ову храну. Зауставите допамин, мислило се, и зауставили сте задовољство. Да ли је ово било тачно? Кент Бериџ је пронашао још један начин да истражи везу између допамина и задовољства. Након уклањања допамина из мозга пацова, хранио је пацове шећерном супстанцом. „И на наше изненађење, пацовима се укус још свиђао. Задовољство је и даље било тамо!" У другом експерименту у његовој лабораторији, ниво допамина је повећан код пацова, што је довело до огромног повећања у исхрани - али без очигледног повећања наклоности. Кент Бериџ Можда се питате како научник у лабораторијском белом мантилу може рећи да ли глодар ужива. Па, одговор је да пацови имају израз лица као људи. Кад поједу слатку супстанцу, облизују усне; кад је нешто горко, отварају уста и одмахују главом. Он учи људе у Јапану да слободно плачу: Његов посао је да учи Јапанце да плачу и тако се ослободе стреса Шта се онда дешава? Зашто пацови и даље воле храну коју више не желе? Кент Бериџ је имао хипотезу, али била је толико груба да чак ни он заправо није веровао у њу - бар не дуго. Да ли је могуће да желети нешто и свиђати се одговара различитим системима у мозгу? И да ли је могуће да допамин није утицао на свиђање - све се вртело око жеље? Пацови лижу усне ако им се свиђа то што једу и одмахују главом ако им се не свиђа Много година научна заједница је остала скептична. Али сада је теорија постала широко прихваћена. Допамин повећава искушење. Кад ујутро устанем и видим апарат за кафу, допамин је тај који ме тера да скувам шољу кафе. Допамин појачава искушење за храном ако сте гладни и тера пушача да зажели цигарету. Најупечатљивији доказ да систем допамина пуца у жељи, а не у вољи, долази поново од несрећног лабораторијског пацова. У једном експерименту, Кент Бериџ је на кавез за пацова причврстио мали метални штапић који је додиривањем производио лакши електрични удар. Нормалан пацов научи, након једног или два додира, да се држи подаље од штапа. Али активирајући допамински систем пацова, Бериџ је успео да натера глодара да га штап заокупира. Приближио би му се, њушкао га, приљубио би му се, додиривао шапом или носом. Па чак и након примања мањег шока, враћао би се с времена на време у року од пет или десет минута, пре него што је експеримент заустављен. Можда ово објашњава моје навике пијења кафе. Ја желим и волим јутарњу шољу кафе. Поподневној шољици кафе некако не могу да одолим - а укус ми је горак и непријатан. Желим, али не свиђа ми се. Није потцењивање ако се каже да је Кент Бериџ трансформисао научно разумевање људске жеље и мотивације. Тврди да је жеља основнија од свиђања. На крају, за очување наших гена није важно да ли волимо секс или храну. Далеко је важније да ли желимо секс, и да ли тражимо храну. Најважнија последица разлике између жеље и свиђања је увид који нам нуди о зависности - било да се ради о дрогама, алкохолу, коцки, а можда чак и о храни. За зависника, жеља постаје одвојена од свиђања. Систем допамина сазнаје да одређени знакови - попут погледа на апарат за кафу - могу донети награде. Некако, на начине који нису потпуно разумљиви, систем допамина за зависника постаје сензибилизован. Жеља никада не нестаје, а покрећу је бројни знакови. Зависницима потребу за узимањем дрога може изазвати призор шприца, кашике, чак и одлазак на забаву или боравак на углу улице. Али они који желе не престају да одлазе - или не врло дуго. Због тога су зависници од дрога изузетно подложни рецидивима. Они желе поново да узму дрогу, чак и ако им пружа мало или нимало задовољства. За пацове, сензибилизација за допамином може трајати пола живота. Задатак истраживача је да сада открију могу ли преокренути ову сензибилизацију - код пацова, а затим и код људи. Али, вратимо се пацијенту Б-19. Био прикључен на такозвану електроду за задовољство и непрестано је притискао дугме да би га активирао, али ипак није изразио одушевљење насталим сензацијама. У то време се психијатар Роберт Хит питао да ли је слабо изразио своја осећања. Сада имамо убедљивије објашњење. Вероватније је да Б-19 заиста није уживао у осећајима које је дугме изазвало, али да је ипак био принуђен да притисне дугме. Што се мене тиче, идем на другу шољу кафе. Дејвид Едмондс је водитељ програма The Big Idea на ББЦ Светском сервису. Послучајте његов интервју са Кентом Бериџом од 12. децембра 2020. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk