Рат и плодност: Искуство побачаја далеко од домовине
Кад жена изгуби бебу у развијеној земљи, пречесто је препуштена самој себи да губитак преболи у тишини. После таквог искуства она може да се осети изолованом. Али кад је списатељица Ејми Мектај побацила у Ираку, њене курдске пријатељице су јој пружиле подршку - и омогућиле јој свеж поглед на ово искуство .
Ејми Мектај Четири године сам писала књигу о курдској борби против режима Садама Хусеина у Ираку, а две од тих четири покушавала да затрудним. У априлу 2018. године, та два циља су се сукобила кад сам открила да сам трудна непосредно пре него што је требало да пођем на путовање за истраживања грађе. Као што свако ко је имао проблема са плодношћу зна, то је подухват који уме да вам исиса душу - непрестани циклус наде и разочарања, лекова, хормона, претрага, листа чекања и доношења одлука. Постепено вам убија идентитет и преузме контролу над вашим животом. Да бих избегла да паднем ниже него што сам већ била, и после разговора са лекарима и партнером, одлучила сам да пођем на то путовање у Курдистан - није било никаквог здравственог разлога да то не урадим. Кавоут са њеним оцем Зубејром и сестром Кави у избегличком кампу близу Мередина у Турској, где су живели три године. Путовала сам са пријатељицом Кавоут која је 1988. године побегла са породицом из Ирака, док ју је до турске границе гонила ирачка војска и њене хемијске бомбе. Са десетинама хиљада других, провела је неколико година у турском кампу за избеглице пре него што је почетком деведесетих стигла у Француску. Кавоутин отац био је Пешмерга - курдски борац - а у Курдистан смо ишли да посетимо места о којима је говорио у причама о борби његове породице током прогона Курда од режима Садама Хусеина. Кавоут и њена породица по доласку у Француску као избеглице Кад смо стигли у Ирбил, почела сам да крварим. Кавоут и ја смо ноћу лежале једна крај друге на танким душецима на поду, претражујући интернет на нашим телефонима у потрази за симптомима. Уз крварење, ту је био и бол - оштри, продорни мали болови који као да су указивали на ектопичну трудноћу. Престравила ме је могућност озбиљних компликација у земљи у којој је медицински стандард био испод задовољавајућег нивоа. Моји сусрети са здравством у наредних неколико дана кретали су се од збуњујућих, преко понижавајућих, до застрашујућих. Чак нас је и проналажење лекова против болова излагало опасности зато што су многи лекови били лажни. Осетила сам олакшање кад сам схватила да само пролазим кроз, нажалост познато, али ипак нешто мање опасно искуство раног побачаја. Овај пут, међутим, остала сам без уобичајених облика утехе који би ми помогли да лакше прођем кроз све то. Неиздржива врелина исцрпла ми је сву енергију, снабдевање водом било је нередовно тако да нисам могла да се истуширам, а понекад су једини доступни тоалети били пољски, чучавци са кофом воде поред рупе у земљи. Када је најгоре прошло, тугу и бол покушала сам да одагнам послом. Подбочена јастуцима и наоружана слатким чајем, почела сам да интервјуишем људе који су преживели ужасе прогона Садама Хусеина. Проводила сам време са породицама у селима и градовима раштрканим широм северозападног Курдистана и поверавање женама о мојим побачајима довело је до зближавања какво нисам осетила никад пре. У Курдистану, плодност је у самом срцу породичног живота - жене које сам сретала обично би имале између шесторо и десеторо живе деце, а изгубиле су још најмање толико током трудноће или док су деца била бебе. Све до пре коју годину, рађање беба на курдском селу било је једнако сурово и опасно искуство као пре 200 година у Европи, тако да је морталитет беба био необично висок. Сви које сам срела били су усредсређени на то како да добију бебу и сви су за мене имали неке речи утехе и савет. Мајка моје пријатељице Силав рекла ми је да неке жене морају током трудноће да везују стомак. Кавоутина мајка ме је натерала да обећам да ћу следећи пут кад затрудним само лежати, јер сам очигледно имала слабу материцу. За почетак, било ми је освежавајуће што могу да причам о својим проблемима отворено, јер у Великој Британији влада правило да се прва три месеца трудноћа крије, с импликацијом да ране побачаје треба прећутати, заједно са вашом тугом и физичким болом. Али ово је био и први пут да је моја неспособност да задржим бебу имала некакве везе са стварима које сам сама радила или нисам радила. Код куће, одбацивала сам кривицу приликом прекида трудноће зато што сам следила све здравствене савете у слово. Лекари су нам упорно говорили да је то само „зла срећа". Сада је у мени почела да се буди сумња. Недељу дана после мог побачаја, Кавоут и ја смо отпутовале у древни град Амеди, постављен високо на стеновитом пропланку једног од спектакуларнијих планинских масива у Курдистану. Древна капија Амедија у либералном делу земље Град је познат јер је либералнији од других места - у јавности сам виђала врло мало забрађених жена. Стигле смо у кућу Кавоутиних даљих рођака и они су одмах на мушеми на поду за нас спремили гозбу од свежег хлеба, пиринча, меса и јогурта. Ћерка нашег домаћина Самира била је у раним тридесетим и неудата. Облачила се у џинс и мајицу, и изгледала здраво и срећно, проводећи послеподнева са нама у шетњи породичним воћњацима. У кући је била и њена снаја Надија. Била ја истог годишта, само мршава и некако осушена - кожа јој је била жућкаста и измучена. Спремала је храну за сваки оброк, стајала нервозно у прикрајку, а да није јела, а потом све рашчишћавала, служећи готово сама кућу пуну рођака и гостију. Те вечери главна кућа је била пуна, па смо отишле да преспавамо у Надијиној. Она и њен муж Ислам живели су у малом оближњем стану, на последњем спрату једне од древних камених грађевина у граду. Надијин дом био је удобан и миран, али она скоро да уопште није проводила време у њему. Уместо тога, морала је сваког дана да устане пре доручка да би ишла у кућу свекра и свекрве и спремала им храну. Потом се старала о деци своје заове, спремала ручак, потом вечеру. Враћала се кући на крају дана, дуго после заласка сунца, потпуно исцрпљена. Иако је уобичајено за ширу родбину да дели све, као и да се једе заједно током већине оброка, Кавоут ми је рекла да Надију посебно искоришћавају у породици јер не може да има децу. Испрва су је слали локалним лекарима за вантелесну оплодњу, а потом у иностранство на разне тестове. Француски доктори рекли су Надији да је њена плодност уништена претераном стимулацијом. По њиховом мишљењу, Надији просто више није преостало јајашаца. После овога, Надија више није имала подршку породице, већ је постепено постајала нека врста слушкиње, ускраћена за друштвене привилегије које су уживали остали чланови. Као да су сви сматрали да је неупотребљивом као жена и стога не заслужује никакво поштовање. Са 32 године, Надија се осећа као промашена особа. Њени свекар и свекрва желе да њихов син одабере другу жену - што је честа реакција на неплодност у Курдистану - али он то одбија да учини. Макар је он нежан и љубазан према својој жени, доживљавајући је као животну партнерку, а не као неостварену мајку. Притисак који сам осећала током само неколико дана добронамерне помоћи и савета пружио ми је мали увид у то шта се дешавало у Надијиној глави. Курдско друштво деловало је потпуно опседнуто штанцовањем онолико деце колико је то уопште могуће. Док сам писала књигу, приметила сам да је ова усредсређеност на репродукцију истрајавала чак и током најопаснијих времена, када је курдски народ био изложен суровом прогону, понекад само зато што постоји. Моја пријатељица Силав рођена је 1987. године поред потока у негостољубивим планинама на турско-иранској граници, где се њена мајка крила у пећинама док се њен отац борио у покрету отпора. Силав стоји поред планинског потока крај ког је рођена Док је Кавоутина породица бежала од хемијских бомби 1988. године и била присиљена да борави у турском кампу за избеглице, њени родитељи су на свет донели још троје деце у време кад нису знали да ли ће их вратити право у смрт у Ираку. Они нису били једини. Кавоутин отац Зубејр ми је рекао да се популација у избегличком кампу за три године више него удвостручила, упркос високом морталитету међу младима и старима. Беба у приручној колевци у кампу за избеглице Увек сам претпостављала да је то зато што курдски народ не користи контрацепцију, али једног дана сам питала Кавоут отворено: „Зашто су твоји родитељи на свет донели толико деце када су им животи били крајње нестабилни, а њихова деца су морала да се суочавају са толико опасности?" „Зато што им је тако наложено", казала је она. „Садам је покушао да нас истреби, тако да су морали стално да рађају да би осигурали наш опстанак. Вођство Пешмерги им је то заправо директно наредило." Ирачки Курди су деценијама били прогањани и убијани у огромним бројевима. Њихови животи били су незамисливо тешки и није било извесно да ће свако курдско дете доживети да одрасте, ако и било које. Што су више деце имали, веће су биле шансе да ће неко од њих преживети. Курдске жене су играле разне виталне улоге у побуни - као борци, кријумчари, курири и исцелитељи - али рађање деце била је најважнија од свих. Био је то огроман изазов ставу на који сам навикла, према ком је рађање деце нешто што се планира, да бисте били сигурни да имате емоционалне и практичне могућности за старање о детету. Била је то репродукција сведена на њену суштинску улогу - опстанак врсте. Ставови се, међутим, изгледа заиста мењају. Уз релативан мир, и после неког времена проведеног у иностранству у избеглиштву, многе курдске жене мењају приоритете. Силав је објавила да не жели да има децу. Кавоут то није до краја одбацила, али је тренутно усредсређена на каријеру. Ниједна не осећа притисак породице, која је само срећна што види да оне уживају у плодовима вишедеценијске борбе. Силав у пољима око села у ком је одрасла - од тада су га уништиле ирачке трупе Али шта је с онима који се још боре? У избегличком кампу Домиз, где живи већина сиријских Курда, упознала сам Ранију. У рукама је носила малу ћерку и чекала преглед код бабице Лекара без граница после скорашњег побачаја. Побегла је пред жестоким бомбардовањем годину дана раније и није знала кад - ако уопште - треба да се врати кући. Ранија мисли да је побачај изазвао шок услед смрти њене мајке, али кад сам је питала кад ће кренути да покушава поново, рекла ми је да за сада неће имати више деце. Живот јој је био сувише неизвестан да би доносила ново дете на свет. Ранија и њена ћерка Неколико недеља после мог побачаја, Кавоут и ја смо покушале да се попнемо на планину Халгурд, највише ирачку планину на граници с Ираном, јер сам желела да стекнем слику о томе како је било онима који су бежали од Садамове војске осамдесетих и деведесетих. Стаза којом смо ишле била је препуна опасности. Старац ког смо срели успут рекао нам је да не скрећемо са стазе зато што су свуда около закопане мине, али како смо се пеле све више, снег је заклањао ивицу стазе тако да нисмо знале куда ходамо. На суморној, голој падини, олује би се обрушавале без упозорења, а температуре нагло падале. У даљини бисмо виђале вукове и злокобне наоружане људе. Негде око поднева, схватила сам да сам се отровала храном и почела повремено да губим свест, кад бих падала на колена све док ми се није повратио вид, а потом се мучила да поново станем на ноге. Пењање на Халгурд било је изузетно напорно Стигле смо до тачке где су снежне мећаве заклониле уску стазу на стрмој падини од шљунка и наш избор ако наставимо даље био је да ризикујемо да паднемо у провалију са снегом који се топи или да нас у ваздух дигну мине ако одлутамо са стазе. Коначно сам поклекла. Закопана мина на планини Поред тога што је пружао позадинску слику за моју књигу, тај успон сам доживела и као симбол моје истрајности и нисам могла да поднесем помисао на неуспех. Разум је непрестано покушавао да ме убеди да ризиковање живота свих нас није тога вредан. Седела сам у снегу и мало плакала, потом појела енергетску чоколадицу и окренула се да сиђем са планине. Дала сам све од себе. Поново у Ирбилу, провела сам неколико дана у кревету у пријатељичиној кући, опорављајући се. У тој фази сам се већ осећала прилично херојски, иако нисам успела да се попнем на врх планине. Мајка моје пријатељице - позамашна, згодна жена у раним шездесетим - седела је на поду недалеко од мене, љуштећи поврће. Питала ме је где сам била и саслушала моју причу о опасностима и вратоломијама, а потом ми тихо рекла како су она и њена деца побегли пред ирачким трупама преко исте те планине 1990. године да би прешли у Иран. Сећала се истих страхова о којима сам јој говорила. „Али замислите само", рекла је она, „ићи кроз све то осам дана и осам ноћи, без хране или топле одеће, без одмора, док авиони све време пуцају на вас." За разлику од мене, кад ју је обузео страх, није имала другог избора него да настави даље. „Ако будемо ишли напред можда ћемо умрети, али ако се вратимо, чека нас сигурна смрт." Ејми и Силавина мајка стоје на планини Кад сам се вратила кући, поново у познатом окружењу и свакодневној рутини, да ли сам осетила нову храброст у суочавању с изазовима плодности пошто сам чула са чиме су се суочавале курдске жене и са чим се и даље суочавају? Не, не могу рећи да јесам. Губитак и разочарање и даље успевају да ме поразе. Али трудим се да преузмем оно што могу и од курдског и од британског односа према плодности док стоички гурам даље. Верујем медицинским саветима, али уважавам и искуства других жена, говорим отвореније о свом побачају како бих омогућила пријатељима и породици да ми пруже подршку - и трудим се свим силама да не кривим саму себе. Фотографије: Ејми Мектај. Породичне фотографије коришћене уз дозволу. Нека имена су измењена. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk