Едуард Пернкопф: Хирурзи и даље користе нацистичку књигу анатомије
Кад је неурохируршкињи докторки Сузан Мекинон затребала помоћ да би завршила операцију, она је посегла, као што то често ради, за књигом анатомије из средине двадесетог века.
Илустрација из атласа показује човеков делимично сециран образ Захваљујући сложеним руком цртаним илустрацијама - које приказују људско тело огуљено слој по слој - докторка Мекинон, са Вашингтонског универзитета у Сент Луису, успела је да заврши захват. Књига коју је користила, невино названа Пернкопфова топографска анатомија човека, нашироко се сматра најбољим примером анатомских цртежа на свету. Богатија је детаљима и живописнија у бојама него било која друга. Кожа, мишићи, тетиве, нерви, органи и кости приказани су веома пластично. Није за оне са слабим стомаком. Али књига, која се често назива још и Пернкопфовим Атласом, није више у штампи, а други сет - постоји неколико томова - на интернету се продаје и за неколико хиљада фунти. А опет, упркос њеној позамашној цени, мало њих би је с поносом изложило у својој клиници, библиотеци или дому. То је зато што су налази из књиге потекли са стотина тела људи које су убили нацисти. Њихова се тела - отворена и сецирана - налазе на хиљадама страница ове књиге. Критичари кажу да је књига укаљана њеном мрачном прошлошћу а научнике и даље муче етичка питања око њене употребе. Докторка Мекинон каже да јој је непријатно због њеног порекла, али да је употреба те књиге кључни део рада „етичког хирурга" - и да без ње не би могла да обавља свој посао. Рабин Џозеф Полак - преживели из Холокауста и професор здравственог права - сматра да је књига „морална енигма" зато што је проистекла из „чистог зла, али да може да се користи у служби добра". Неколико примерака Пернкопфовог Атласа чува се у Британској библиотеци Књига је била двадесетогодишњи пројекат истакнутог нацисте и доктора Едварда Пернкопфа, који се издигао у академским круговима у Аустрији захваљујући подршци партији Адолфа Хитлера. Његове колеге су га описале као „ватреног" националсоцијалисту који је, од 1938. године, носио нацистичку униформу на посао сваки дан. Кад је постао декан медицинског факултета на Универзитету у Бечу, дао је отказ свим јеврејским професорима, међу којима су била и три лауреата Нобелове награде. Нови закон Трећег рајха из 1939. године налагао је да се тела свих погубљених затвореника сместа шаљу на најближе одељење за анатомију за потребе истраживања и предавања. Током тог периода, Пернкопф је радио осамнаест сати дневно сецирајући лешеве, док је тим уметника стварао цртеже за његову књигу. Понекад је анатомски институт био толико затрпан да су погубљења морала да буду одлагана. Докторка Сабине Хилдебрант, са Харвардске школе медицине, каже да је најмање половина од 800 слика у атласу потекла са тела политичких затвореника. Међу њима су били гејеви и лезбејке, Роми, политички дисиденти и Јевреји. Пернкопф и његови илустратори У првом издању атласа, објављеном 1937. године, потписи илустратора Ериха Лепијера и Карла Ендтресера садржали су кукасте крстове и двоструке муње амблема СС-а. Чак и двотомно издање на енглеском језику из 1964. године садржи оригиналне потписе укључујући нацистичке симболе. Каснија издања су ербрашом брисала нацистичка обележја. Потпис Ериха Лепијера са кукастим крстом у средини Широм света продато је хиљаде примерака атласа, а преведен је на пет језика. Предговори и уводи у књизи описују „питорескно импресивне цртеже... изврсна уметничка дела", истовремено избегавајући сваки помен њихове крваве прошлости. Тек су деведесетих година студенти и академици истински почели да се питају ко су ти људи у атласу. Након што је обелодањена његова брутална историја, атлас је 1994. године изашао из штампе. Краљевски хируршки колеџ каже да се у Великој Британији атлас не користи, осим шта се чува у библиотекама из историјских разлога. Међутим, скорашња анкета међу неурохирурзима показала је да 59 одсто њих зна за Пернкопфов Атлас, док га 13 одсто њих тренутно користи. Од анкетираних, 69 одсто је изјавило да нема проблема са коришћењем атласа кад им је предочена његова историја, 15 одсто је рекло да им је непријатно, а 17 одсто да је неодлучно. Докторка Мекинон каже да ништа друго „не може да се упореди" са тачношћу и детаљима у књизи, а посебно је корисна код сложених хируршких захвата јер јој помаже да „открије који би од многих ситних нерава који пролазе кроз наше тело могао да изазива болове." Али она каже да се стара о томе да свако ко учествује у операцији зна за мрачно порекло књиге. „Кад сам ја постала свесна укаљаног и злог порекла овог атласа, почела сам да га држим закључаног у мом ормарићу у оперативној сали", каже она. Докторка Мекинон Прошле године су рабин Полак и медицински историчар и психијатар професор Мајкл Гродин припремили Респонсум (учењачки одговор заснован на јеврејској медицинској етици) о томе да ли је етички користити атлас, заснован на искуству докторке Мекинон. Они су закључили да би већина јеврејских ауторитета дозволили употребу ових слика за спасавање људских живота - под условом да је историјат атласа познат свима, тако да жртве добију макар мало поштовања које им припада. Рабин Полак је за ББЦ рекао: „Погледајте само докторку Мекинон - није могла да нађе живац, а она је најбоља у својој области. Пацијент јој је рекао: 'Желим да ми одсечете ногу ако не можете да га нађете' - а нико не жели да се то деси." „И зато је прогутала кнедлу и тражила да јој донесу Пернкопфов атлас. Пронашла је живац за свега неколико минута захваљујући тим илустрацијама." „Питала ме је, као филозофа морала, за ту ситуацију. А ја сам јој рекао, ако ће то да излечи ту особу и поврати јој живот, онда се уопште не доводи у питање да ли атлас сме да се користи." Докторка Мекинон током оперативног захвата Пернкопф је ухапшен после рата и избачен са универзитета. Држан је три године у Савезничком логору за ратне заробљенике, али против њега никад није подигнута оптужница ни за један злочин. После пуштања на слободу, вратио се на универзитет и наставио да ради на атласу, објавивши трећи том 1952. године. Умро је 1955, непосредно пре објављивања четвртог тома. Више од 60 година касније, атлас је и даље један од најбољих извора визуелних информација за детаљан анатомски и хируршки рад, према докторки Хилдебрант, која предаје анатомију. „Они међу нама који су научили да 'виде' уз његову помоћ користе га кад год имају нека питања. У хирургији периферних нерава неки хирурзи сматрају да је јединствен и незамењив извор информација", каже она. Али, она додаје: „Лично не користим Пернкопфове слике на мојим часовима анатомије уколико немам времена да опширно говорим о њиховом историјату." Докторка Сабине Хилдебрант је исцрпно писала о атласу Доктор Џонатан Ајвс, биоетичар са Универзитета у Бристолу, слаже се да атлас поседује „невероватне детаље", али каже да је укаљан „језивом прошлошћу". „Уколико га користимо и извлачимо корист из њега то сугерише да смо на неки начин саучесници", каже он. „Али можете да тврдите и да би, да га не користимо, атлас био заборављен и не би могао да послужи као подсетник на оно што се десило." За докторку Мекинон, он и даље представља веома корисну алатку -чак и ако његова прошлост не може никад да се заборави. „Мислим да као етички хирург могу да узмем здраво за готово да смем да користим свако образовно средство које ће максимизовати успешан исход", каже она, „и да би мој пацијент то очекивао од мене." „Према мом искуству, озбиљно би уназадило детаљну нервну хирургију уколико би те књиге биле изгубљене."