Болесна ћерка и тата херој: „Отац ми је дао бубрег и спасао ми живот“
Два дана после свог венчања, Саманта Далтон, новинарка ББЦ-ја, открила је да јој бубрези отказују. У року од годину дана била јој је потребна трансплантација. Тада је у помоћ дошао њен отац, Бари.
Саманта Далтон каже да је њен отац Бари херој њене приче Саманта Пре шест месеци, отац ми је пружио нову шансу за живот. Иако звучи као клише, управо то се догоди када неко донира бубрег особи чији су бубрези болесни. То вам даје прилику да се надате; прилику да се вратите нечему што макар личи на нормалан живот. Почело је пре две године - два дана након што сам се удала за мог сјајног мужа, Џастина. Возили смо се ка кући пријатеља; било је прелепо вече у позно лето и сутрадан рано ујутро је требало да одлетимо за Аустралију. А онда је зазвонио телефон. Мој лекар опште праксе ме је недавно позвао да обавим неке анализе крви, након што је на рутинском прегледу откривено да имам висок крвни притисак без неког очигледног разлога. „Мислим да треба што пре да одете у амбуланту", рекао ми је лекар. „Могуће је да вам отказују бубрези." Имала сам 34 године. И били су у праву, бубрези ми јесу отказивали, постепено, током више година, а да ја то уопште нисам знала. Разни тестови су показали да имам болест по имену ИгА нефропатија, познату и као Бергерова болест. Током времена, поремећај у антителу званом ИгА узрокује оштећење сићушних филтера унутар бубрега, који ослобађају крв токсина и вишка течности, претварајући их у урин. Најгоре од свега је то што за ту болест нема лека. У тренутку када сам се у свом животу окренула будућности, све је почело да се распада. Лек за крвни притисак, који је био висок због тих оштећења, помогао је да се за неко време стабилизује рад мог бубрега. Била сам у стању да одем у Аустралију на медени месец и водим прилично нормалан живот, иако ме је, негде у позадини, стално мучио страх од отказивања бубрега. Саманта и њен муж Џастин успели су да уживају на меденом месецу у Аустралији пре трансплантације А онда се то десило - у мају 2018. бубрези су почели убрзано да пропадају. Мој лекар ме је ставио на ригорозни режим кортикостероида како би ублажио упалу, али свеједно ме је тешко погодила и оставила последице. Нисам могла да спавам, добила сам на килажи, расположење ми се стравично нагло мењало и добила сам оно грозно „месечево лице". Тада сам, несумњиво, дотакла емоционално дно. Стидела сам се свог изгледа, нисам хтела да се погледам у огледалу, нити сам дозвољавала да ме сликају. Одбијала сам да се видим са сваким кога нисам срела неко време, због свог дебелог лица и отеклог стомака. Тај режим је трајао само шест недеља, али мени је то деловало као вечност и осећала сам се јадно. Звучи перверзно, али готово да ми је лакнуло када су ми рекли да третман није уродио плодом, те да ћу морати на трансплантацију. Док смо се од болнице возили ка кући у Кришалу, близу Кембриџа, позвала сам родитеље: „Није успело, ускоро ће ми требати трансплант." „Реци нам коме треба да се обратимо и започећемо тестирање", узвратили су они. Џастин и моја сестра Лора такође су били спремни да се тестирају. Била сам им захвална, дирнули су ме - многи људи су престрављени због тога што морају да питају своје вољене да ли би се одрекли бубрега, али моја сјајна породица је била спремна на то, без икаквих питања. Мој отац је највише инсистирао, био је решен да то буде он. „Грозно месечево лице" означило је Самантино емоционално дно Тестови су показали да он и ја имамо различите крвне групе и закратко је трансплантација била под знаком питања. Било је тешко остати позитиван, али оспокојили су нас резултати анализе ткива, који су показали да нам се бубрези савршено слажу. Морала сам пре трансплантације проћи процедуру испирања крви, али нам се вратило добро расположење. Заказали су нас за почетак априла и у себи сам одбројавала дане до операције. Током тог периода осећала сам последице последње фазе отказивања бубрега; сталну исцрпљеност коју сан уопште није могао да надокнади. Терала сам себе да вежбам, да наставим да радим пуно радно време. Оно мало преостале енергије улагала сам у добро расположење, у чему су ми сталну љубав и подршку нудили породица и пријатељи, и то ми је помогло да прегурам оне мрачније дане. На дан трансплантације, сећам се да сам пришла операционом столу у болничкој кецељи, легла на леђа и загледала се у јарка светла изнад себе, док је општа анестезија полако деловала. Прво чега се сећам кад сам дошла себи био је сат на зиду, а затим лица екипе у интензивној нези која је надгледала све инфузије, дренаже и цевчице прикачене на мене. Била сам исцрпљена, али и екстатична - завршило се. Чак сам махнула једном од хирурга који је прошао крај мог кревета. Је ли живот сада могао да почне испочетка? Три дана после операције, Саманта је почела да се осећа „бистрије" Моја породица ме је чекала на одељењу - био је то напоран дан за моју мајку Менди и Лору, које су нас обоје истовремено испратиле на операцију. Јасно је које сам питање прво поставила: „Како је тата?" Његова операција је потрајала мало дуже него што се очекивало, али био је будан, на суседном одељењу. Преплавило ме је олакшање; први пут после дуго времена чинило се да ствари иду набоље. Надали смо се да ће бубрег, којег смо назвали Били, одмах почети с радом. Сутрадан су анализе крви показале да ради савршено, да филтрира отпад из моје крви и налаже коштаној сржи да почне с производњом црвених крвних зрнаца. Остала сам у болници још око недељу дана и отприлике трећег дана сам се осећала свежијом. Такође ме више није пратио онај чудни осећај када вам отказују бубрези - као да унутрашњост вашег тела покушава да избије на површину; притисак који црпе вашу енергију и мути вам мисли. Опоравак је био муњевит. Брже-боље сам исписала листу онога што су после операције „прво" да урадим: прво самостално туширање, прва шетња пса, прва чаша вина. После око осам недеља сам опет џогирала, а после 12 сам се вратила на ББЦ-јев Поглед на Исток [BBC Look East]. Вратила ми се снага - нисам више постајала исцрпљена у време ручка, кожа и очи су живнули и осећала сам се нормално, упркос дневном коктелу лекова који су спречавали да мој имуни систем нападне бубрег. С последицама је каткад тешко носити се, али моје засад нису биле тешке. Мораћу да узимам имуносупресанте докле год трансплант буде радио. Национална здравствена служба тврди да просечни животни век бубрега од живог донора износи око 15 година, па је, стога, могуће да ће ми у будућности требати још један, али надам се да ће дотад наука толико напредовати да ће се бубрези узгајати у лабораторијама. Мој тата је опет онај стари - вратио се на посао и опет се свађа с телевизором када игра Вест Хем. Људи ми говоре: „Тако си храбра", али нисам ја та која је храбра, већ мој тата. Он је херој ове приче и ја је причам њему у част. Бари Бари Далтон је рекао да је знао да то мора бити он када је чуо да његовој ћерци треба нови бубрег За сваког родитеља је права ноћна мора да открије да му дете пати од неизлечиве болести. Од тренутка када смо чули да ће Саманти бити потребна трансплантација, знао сам да ћу то морати да будем ја - мој је посао, као оца, био да се старам о њој. Такође сам осећао да је то моје право, није то била дужност или обавеза, већ жеља да она живи добар живот, као ја; сваки отац би то пожелео за своје дете. Такође нисам желео да Минди, Лора или Џастин оду на ту операцију. Посебно Лора и Џастин, који би морали дуже да живе с једним бубрегом. Ја сам, ближећи се шездесетој, проживео већи део свог живота. Вредело је предузети тај ризик. На првом од шест прегледа заказаних у болници Аденбрук у Кембриџу процењивало се да ли сам, уопште узев, довољно здрав да донирам орган; остали су били више техничке природе. Надгледали су рад мог срца, мерили функцију бубрега, скенирали да виде који бубрег би било боље узети, и вршили су много анализа крви. Најбруталнији део није било физичко тестирање, већ оно емоционално. Сем и ја смо отишли на обавезни састанак са Регулаторним телом за људско ткиво, које проверава да ли се органи и друга људска ткива узимају из исправних разлога. Било је лако причати о томе зашто желим да извршим донацију, али је постало тешко када су нас довели у исту просторију и питали Сем како би се осећала када бих ја издахнуо током операције. Растужило ме је што је гледам тако забринуту и узнемирену. Нисам желео да се осећа кривом за било шта лоше што би могло да ми се деси. Бари непосредно пре операције Током неколико месеци до операције прославио сам шездесети рођендан и четрдесетогодишњницу брака. Нисам, додуше, био у слављеничком расположењу; мој ум и моје мисли су у потпуности били усмерени на то да операција прође и у потпуности успе. Пријатељи и породица су ми то олакшали. Окупирао сам се послом и наставио сам из хобија да плешем салсу као да је све у реду. Излазио сам мало чешће него обично, моји другари су ме чак извели на опроштајну журку од бубрега. Операција је брзо прошла. Екипа за трансплантацију била је изврсна и лекари су ме увелико уверавали да ћу бити добро. Операција „кроз кључаоницу" потрајала је мало дуже него што је било очекивано, али када сам се пробудио у интензивној нези, обузело ме је олакшање. Моја улога се завршила. Тек сутрадан сам видео Сем, када сам се натерао да одшепам до њеног кревета. Иако је деловала прилично изнурено, резултати анализе крви били су добри и радовало ме је што моји напори нису били узалудни - осим тога, желео сам да јој буде добро. Опоравак је потрајао мало дуже него што сам очекивао - као да је крдо бизона претрчало преко моје утробе. Да би вам извадили бубрег, абдомен надувају гасом, како би хирурзи могли лакше да раде са инструментима. Али то растеже вашу кожу и мишиће, због чега осећате нелагоду током наредних пар недеља. Тек после око четири месеца сам се осећао сасвим нормално, мада сам се делимично вратио на посао већ после осам недеља. Натерао сам себе да шетам свакодневно и убрзо сам поново почео да плешем салсу. Бари се осећа почаствованим што је преобразио живот своје ћерке Донирање органа живих људи није за оне осетљиве, али ако сте довољно здрави и вољни, одлучите се на то. Апсолутно је вредно труда, посебно када видим да се Сем тако лепо опоравља, румених образа и са новим сјајем у очима. И даље се разнежим када о томе говорим - то се никад неће променити. Кад ми људи кажу: „Ти си херој", насмешим се, али не мислим да је то истина. Знам да сам био у прилици да пружим Сем живот вредан живљења - осећам се добро због тога, али то сам учинио зато што сам желео да мојој ћерци буде боље, ни због чег другог. Шест месеци касније, ни за чим не жалим. Мој живот је сад употпуњен; не мислим да морам било шта да доказујем и део мене се осећа почаствованим што је добио прилику то да учини. Не добије свако прилику да преобрази нечији живот. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk