Корона вирус и психологија: Како ћемо исцелити „масовну трауму” Ковида-19
Када се пандемија заврши, како би требало да обрадимо сећања на оно што се догодило? Ед Придо открива неочекиване одговоре из науке о трауми.
Младић са маском у Италији Живите усред првог глобалног догађаја масовне трауме у последњих неколико деценија. То је вероватно прва траума те врсте од Другог светског рата и вероватно прва такве тежине у вашем животу. У време писања овог текста, изгубљено је више од два милиона живота, а тај број наставља да расте десетинама хиљада сваког дана. Глобална привреда, сложене мреже међународних односа, ментално здравље појединца, свакодневни живот: ништа није поштеђено у вирусној олуји. Кад размишљамо о Kовиду-19, „траума", а камоли „масовна траума", можда није прва ствар која пада на памет. Други референтни оквири - економски, политички, еколошки, научни - могу изгледати прикладнији. Па чак и унутар објектива менталног здравља, „траума" се једва спомиње у медијским расправама, које се више фокусирају на друге проблеме попут депресије, анксиозности, усамљености и стреса. Траума је далеко суптилнији концепт него што многи од нас схватају. Ту није само реч о нечему изузетно стресном. Она не долази увек од кратких, оштрих шокова, попут аутомобилских несрећа, терористичких напада или ватрогасних борби. Траума није исто што и посттрауматски стресни поремећај (ПТСП). Оно што је траума јесу догађаји и њихов утицај на ум. Али оно што је раздваја од нечега што је само стресно јесте како се односимо према тим догађајима на дубоком нивоу веровања. Након завршетка пандемије, ефекти масовне трауме коју је нанела друштвима трајаће годинама. Како бисмо могли да разумемо овај ментални испад? Шта наука о трауми указује да би требало да чинимо, а шта не бисмо смели да урадимо како бисмо оздравили? Загрљај здравствених радника након смрти колеге у Шпанији Траума се може схватити као прекид у „стварању значења", каже Дејвид Трики, психолог и представник „Већа за трауму" у Великој Британији. Када је „начин на који видите себе, начин на који видите свет и начин на који видите друге људе" шокиран и преокренут догађајем - и настане јаз између вашег „система за оријентацију" и тог догађаја - једноставни стрес прелази у трауму. Често је то посредовано кроз трајне и тешке осећаје беспомоћности. Чак и наше свакодневне трагедије стоје као потенцијалне јаме за трауму. Отпуштање са посла, на пример, може бити врло трауматично. Нечији идентитет, основа „личног навигационог система", често је везан за посао и његово извршавање. Посао пружа самопоштовање, сврху и социјалну мрежу, као и активности већег дела свакодневног живота. Отказ неочекивано мења све ово. Стрес се акумулира и нервни систем је присиљен на високу узбуну. Нечија ментална отпорност, уље које покреће нашу когнитивну машину и одржава нас у стресу, исцрпљено је. И ако празнину ништа не попуни - ништа спољашње што би дефинисало и проценило вашу вредност, без других разлога за наставак, ништа што би објаснило зашто, шта и како сваког дана - неко време човек може постати изгубљен. Потребно је ажурирање и преобликовање ваших уверења и осећаја сопства, нова рунда „стварања значења", како би се решиле последице трауме. Траума није нужно пропорционална интензитету догађаја. Неки људи ће процесирати оно што се догодило боље од других, а, како Трики истиче, наше стварање значења није једнолико. Поред тога што не постоји неопходна веза између очигледне снаге наших система веровања и њихове примене у трауми, „то заправо може зависити од тога какав дан имате", каже Трики. „Заиста је тешко схватити шта ће за кога бити трауматично." Када траума постане заразна Ипак, чак и са развијенијим разумевањем трауме, идеја „масовне трауме" може покренути питања. Ако се траума тиче сучељавања догађаја и појединачних умова, шта омогућава масовну трауму? Могу ли саме групе бити трауматизоване? И зашто би Ковид-19 могао бити студија случаја? На најједноставнијем нивоу, масовна траума (иначе позната и као „колективна траума") дешава се када исти догађај, или низ догађаја, трауматизује велики број људи у неком заједничком временском распону. И док јој недостаје графички и убрзани интензитет рата или терористичког напада, Ковид-19 је на много начина случај из уџбеника. Пандемија је потпуно пореметила уобичајене начине на које се носимо са болестима, смрћу и тугом Најочигледније, пандемија ствара огромну жалост. Смрт трауматизује, увек и свуда. За најмилије, брзо погоршање виђено у неким случајевима Ковида-19 - када пацијенти за неколико дана пређу од благо симптоматичних до капије смрти - чини емоционалну припрему тешком. Ограничене посете болници чине затварање и разговоре заморним. Ритуали жалости који следе смрт такође су окренути наопако, а сахране су социјално дистанциране и смањене. Стални подсетници на вирус могу покренути токсична сећања и поново трауматизовати. Магдалена Золкос, филозофкиња са Универзитета Гете у Франкфурту у Немачкој, каже: са „колективном неспособношћу обраде у садашњости", мртви „могу да се врате да прогоне, али са закашњењем". На болничким одељењима, сестре и лекари се суочавају са знатним трауматичним потенцијалом. Према једном истраживању, након изолованог рада са пацијентима у критичном стању, око двадесет одсто здравствених радника суочава се са посттрауматским ефектима. Свакодневно окружени смрћу, ограничењима ресурса и живописним сликама цеви и машина за одржавање живота, радници се суочавају са додатним елементом трауме кроз „моралну повреду". Када је њихов идентитет као етичних људских бића доведен на сами руб одлукама ко живи, а ко умире. Добити тежак случај - са проценом да сваком петом од милион оболелих пацијената са вирусом треба хоспитализација - такође може бити знатна траума. Застрашујући сусрети са смрћу, туга вољених и сами карактеристични симптоми болести могу бити претешки. „Немогућност дисања најтрауматичнији је догађај који можете замислити", каже Метин Басоглу, оснивач факултета катедре за трауматику на Кингс колеџу у Лондону. „Једноставно зато што ту ништа не можете учинити. Једном кад останете без даха, то је најбољи пример беспомоћности." Ово је квалитет који толико често потискује интензиван стрес у царство трауме. Оно што чини трауму Ковида-19 заиста „масовном" је њен утицај на целокупно становништво - укључујући оне који се никада неће заразити вирусом или чак познају људе који га имају. За многе је могућност да добију смртоносну невидљиву болест, колико год била неостварена, очигледно и суштински застрашујућа. Мами оно што истраживачи називају „интероцептивним страхом": када наш извор стреса није очигледна претња у спољном окружењу, већ наша интерпретација телесних (вероватно нормалних) механичких процеса. Поред тога, насупрот спорој стагнацији живота у „локдауну", тешко је схватити експоненцијално ширење вируса. Сам наш осећај стварног живота и његових ритмова је поремећен, а извештаја из прве руке о искривљеном времену, „години магле" и расејаном мозгу има много. Овоме не помаже ни стална медијска пажња о Ковиду-19. Пренос и понављање вести о пандемији, иако су неопходне, ризикују „заменску трауматизацију", када застрашујуће приче изазивају осећај трауматичног стреса код оних који нису заражени болешћу. На пример, истраживање психотерапеута који су од пацијената чули за трауматична пандемијска искуства открило је да је око петнаест одсто осетило „високе нивое" заменске трауме, док се просечни испитаник суочио са „умереним нивоима". На болничким одељењима медицинске сестре и лекари су суочени са знатним трауматичним потенцијалом То што околина није очигледна претња, део је проблема. Уобичајени свет - пријатељи, породица, комшије, места која чине нормалност - и даље изгледају и осећају се истим, али је преобликован као простор препун физичких опасности. Темељи нашег погледа на свет - саме ствари према којима бисмо се окренули под притиском опипљивијих претњи - поткопане су. То је „Квака 22" на основном нивоу. Дилема је такође практичнија. У временима масовних траума, било током ракетних напада у Израелу и Палестини, или немира у хонконшким кампусима, докази су јасни да су заједнички скупови и друштвене мреже неопходни за адекватан опоравак. Са Ковидом-19, међутим, сусрет са другим људима је управо оно што шири вирус. Лечење масовних траума у једном случају је у овом - проблем. Још опипљивије, успоравање глобалне економије створено од стране Ковида-19 и закључавања, гурнуло је милионе у неизвесност. Банкрот, незапосленост, животни планови: налази из рецесије 2008. указали су на јасан и хроничан скок болести менталног здравља. „Ако је једна особа незапослена, то је лична криза значења", каже Гилад Хиршбергер, социјални психолог у Интердисциплинарном центру Херцлија, приватном истраживачком колеџу у Израелу. „Али када велики проценат становништва ове земље више не ради, онда то постаје криза значења за систем." За оне који још раде, нови прелазак на рад на даљину може се показати суптилно трауматичним. „Дефиниција ко су они се мења", каже Хиршбергер. Изложеност деце заменским и незаменским масовним траумама је посебно критична. Будући да су њихова приповедачка сидра мање чврста од одраслих, деца су истовремено прилагодљивија, али и осетљивија. „Могли би развити поглед на свет који је прилично застрашујући", каже Трики из „Већа за трауму" у Великој Британији. „Знате, 'Моји родитељи се не сналазе. Свет је небезбедан. Људи који би требало да брину о нама не раде свој посао'. А то ће, ако не будемо пажљиви, довести до трајног бојења вашег погледа на ствари. Често о томе размишљам као о сочиву. „Имате сочиво кроз које видите свет, себе и друге људе. А догађаји ће га обојити. Уз довољно стреса, чак и када су ти догађаји престали, неким људима остаје сочиво у боји." Ако су нека деца дугорочно трауматизована, Ковид-19 ризикује да постане међугенерацијски феномен када одрасту и роде сопствену децу. Трауму могли би да пренесу подстичући несвесну имитацију, намерног и свесног условљавања, или чак можда епигенетику, када трауматични стрес материјално мења генетско наслеђе (иако је истраживање у раној фази). Студије аустралијских Абориџина, на пример, повезивале су разлике и ниске исходе у завршетку образовања, запошљавању, смртности новорођенчади и другим социјалним показатељима са таласима историјских траума. На гробљу у Индији здравствени радник тугује пре сахране Можда је највећи проблем масовне трауме њена количина. Када се умови хиљада (у случају Ковида-19, можда и десетина милиона) људи широм света трауматизују у низу, то врши огроман притисак на инфраструктуру менталног здравља - и то усред социјалних и економских тешкоћа које обично прате системски шок. „Како" и „шта" за чисто психијатријски одговор захтева чланак за себе. Решавање масовних траума такође ће захтевати више од психијатрије, упозорава Басоглу. Размера проблема значи да би алати за стварање значења „требало да се испоручују путем медијских канала: у писаном облику, у брошурама и видео записима, дечијим каналима, ТВ каналима, новинама, свим информативним путевима". Ефекти масовних траума више су него психолошки, каже Басоглу, али се шире како би утицали на друштво у ширем смислу. Једном када је велики број људи трауматизован - њихови односи су промењени, њихова веза са ширим друштвеним системима пуца, њихова функција грађана је нарушена - „они имају социјалне ефекте, они имају економске ефекте, они имају политичке ефекте". На пример, студија о преживелима масовне трауме у Кини открила је да је њихово политичко учешће трајно смањено. Масовне трауме могу чак створити колективну чежњу за снажним вођама, убрзавајући ауторитарност и подстичући услове за исхитрене, наизглед одлучујуће политичке одговоре. И као феномен који утиче на групу, масовна траума мења и активира суптилније начине на које су групе повезане: другим речима, камен темељац стварања значења, независна променљива трауме, на нивоу групе. Групе против појединаца Социјални психолози су их назвали „основним ткивима друштвеног живота": приче о заједничком пореклу, очекивања од понашања, ритуали, заједничке институције и друштвени простори, осећај судбине, њихов однос са „оним другим", и ко је „онај други". Паралелно са трауматизованом особом, чија су сопствена психичка ткива разбијена на комаде, масовна траума ризикује ударац по друштвеним ткивима групе, и то тако тежак да би могло да буде угрожено њено суштинско „ја". Џефри Александер, социолог са Јејла, приметио је утицај Ковида-19 на суптилне и штетне начине. На пример, америчка социјална ткива прождире „осећај хаоса, неконтролисаност, као да се земља распада" проузрокована пандемијом, каже он. Америчка масовна траума била је двострука ствар, сугерише Александар. Протести „Црни животи су важни" у мају, у комбинацији са растућим знањем о оштрим расним неједнакостима у смртним случајевима од вируса, довели су до тога да се Ковид-19 преклапа са дугогодишњим историјским траумама око расе. Докази указују да се обојени људи, а посебно црни Американци, суочавају са међугенерацијским траумама расизма и дискриминације. Ови догађаји изазвали су страх од каскадне колективне трауме са штетнијим импликацијама. У неким случајевима масовне трауме, социјална ткива групе могу се прилагодити и превазићи их. Ако је масовна траума изричито повезана са групним идентитетом, она може, након неког времена уништавања и померања, пружити незаменљиви састојак за нову рунду стварања значења. Користећи пример Холокауста, Хиршбергер је написао да однос групе са траумом и њихов покушај да је превазиђу, обраде и уграде у ритуале и разговоре „постаје епицентар идентитета групе". Јасно је, међутим, да Ковид-19 није егзистенцијална претња појединачним групама попут Холокауста. Део његовог трауматичног профила је глобалност вируса. Ипак, у нашем трагању за смислом, позивање на националне и регионалне митове било је прилично често. У Енглеској се често користи искуство „Блица" - камена темељца „националног памћења", који је осмишљен да ојача толико потребна осећања заједништва и комшијског геста. Расправе о Другом светском рату, можда и наша најспореднија референтна тачка, такође су честе, као и општи појам вођења рата против вируса. Бивши председник Трамп упоредио је Ковид-19 са нападом на Перл Харбор 1941. године и катализовао дугогодишње клишеје Кине, „друге", као земље болести. Сећање на жртве корона вируса у Јужној Африци Проблем заборава Можда се, више од свега осталог, трајне социјалне опасности масовних траума састоје у заборављању. Када остане необрађена, непродискутована, можда активно потиснута, социјална ткива групе остају поремећена и незалечена. Појединачна траума гради се неопажено и гноји се испод пукотина. У Либану је виђено да ратом погођене заједнице заузимају „секвенцијалну трауматизацију" или циклусе „хипер-узбуђења" и „умртвљивања", као што су трауматизовале избегличке групе у Сирији и Палестини. Изложени подсетницима на непрерађену трауму, појединци могу деловати у нападима агресије и анксиозности. Или, у нади да ће спречити поновно излагање покретачима, они могу деловати „избегавањем, апатијом или пасивношћу". На нивоу групе могу постојати цикличне епизоде насиља и агресије према другима, праћене повлачењем. Понекад се званичници могу претварати да се првобитни трауматични догађаји никада нису десили, укључујући цензуру школских уџбеника. У деликатној политици новог руководства, такво заборављање - фатално привлачно за трауматизоване заједнице - може створити посебно моћан покретач приговора и социјалне напетости. Жена хода поред плаката у Немачкој на коме пише „Најбољи тим. Са дистанце" Имајући ово на уму, можда је изненађујуће да се Ковид-19 опасно лако може заборавити. То барем сугерише историја. Последња глобална пандемија, грип из 1918. године, толико је заробљен у националним сећањима да су га коментатори назвали „заборављени грип". Најмање педесет милиона људи је подлегло вирусу широм света, али чини се да на површини нема трагова у очима јавности наших друштвених ткива. Уметност, књижевност и мемоари, на пример, чести су камен темељац за памћење. Ипак, чини се да грип 1918. године, није подстакао много пажње. Пажња медија је пресушила, а јавна обележавања била су мала. Осим на Новом Зеланду, ниједна земља није покренула ниједан национални меморијални процес, било да су то статуе, постоља, споменици, дани сећања, минути ћутања или други инструменти. Мартин Бејли, друштвени социолог са Лондонске школе економије, прегледао је архиве у Великој Британији, где је умрло око 250 000 људи. „Нисам могао да нађем ниједан доказ било какве јавне комеморације", каже он. „А одсуство комеморације значило је да је све нестало у јавном сећању, у писању историје." До 1935. године, медицински историчари суочиће се - неки разумљиво збуњени - са заборавом грипа 1918. године. Деценијама касније, активисти у епидемијама АИДС-а и еболе предузимаће додатне напоре у сећању, свесни да су клизили из историјског угла. А зашто се грип 1918. године, тачно „заборавио", сложено је питање историје. Главни утицај Првог светског рата, признаје Бејли, не може се потценити. Али, наредне пандемије, попут 1957. и 1968. године, нису се обележавале и запамтиле, упркос томе што су однеле десетине хиљада живота на глобалном нивоу. То што непрестано заборављамо на пандемије, у ствари се огледа у њиховој природи. Присећање и значење пандемијске трауме је тешко јер, у поређењу са другим врстама масовних траума, смрт од болести једноставно није толико „речита" или „наративна". Да ли имају „поенту", попут смртних случајева из рата? Ко је непријатељ којег смо победили кад је непријатељ унутра? Коју непосредну причу изазива пандемија у главама људи? Која је упозоравајућа прича „никад више"? Другим речима, пандемије су ретко велепродајни „проблеми извршења", када траума произилази из јасних и злонамерних одлука одређених појединаца и група. Због тога је одговор на питање „како, зашто и ко" стоји иза трауме утолико изазовнији. Иако је људски фактор играо улогу која се не може оспорити у њеном ширењу, „нико не покушава да зарази све Ковидом-19", каже Хиршбергер. „То је само нешто што је производ како живимо и читавог човечанства". Колико год је тешко било спровести, не обележавање је одлука сама по себи. Од самог почетка, то чини заборав вероватнијим - са пратећим ризицима за ментално здравље и социјалну кохезију. Неуспешно обележавање чак може утицати на нашу спремност за будуће кризе. Усред пандемије 1957. године, посматрачи су приметили да смо „потпуно пропустили научити лекције из 1918. године", каже Бејли. А са заборављеном 1957. годином, он сугерише да би наша свест о пандемијском ризику - и наш одговор на Ковид-19 - били знатно побољшани да смо активно покушавали да се сетимо сопствене прошлости. Национална комеморација је још важнија. Нудећи стварање смисла и канала за тугу, обрађује се масовна траума на сопственој скали. Ритуали и меморијали би нам служили боље него да покушамо да заборавимо Обележавање од врха према доле само је побољшано у комбинацији са приступима одоздо према горе - уметност, локални споменици, дигиталне архиве и једноставно лична сећања људи - сада се могу делити више него икада, секундом за секундом, помоћу друштвених медија. Напори за обележавање Ковида-19 су у току и већ изгледају обећавајуће. У Великој Британији, усред сложености и замућеног карактера пандемије, чини се да ће се национални наратив усредсредити на улогу здравственог система НХС-а и кључних радника: оквир за стварање значења који је вишестраначки, дубоко симболичан и богат друштвеним поукама. Као и обележавање током трајања пандемије „Аплаудирајте за неговатеље", минут ћутања проглашен је за вече 4. јула, пре рођендана НХС-а следећег дана. Било је позива за постављање споменика „999" у централном Лондону, споменика радницима НХС-а у Националној ботаничкој башти и спомен места преминулим радницима у саобраћају на станици Викторија. Заједно са Кетрин Милар и Јуна Ханом на ЛСЕ-у, Бејли жели да „заједнички умрли" од Ковида-19, као већа маса националних траума, буде и експлицитно препозната. Препоручили су национални дан сећања на Ковид-19 за Уједињено Краљевство следеће године као „кључно подручје за владину политику". „Заиста нам је стало да то буде дан када се од људи не очекује да раде", каже Миларова. Владиним притиском на национално дугме за паузу „створило би ефикасан начин да се формално одржи база у јавном разговору и колективном искуству да се препозна губитак, траума и патња". Осим тога, пандемија је толико одржива, тако дуготрајна, да јој је преко потребан „ослонац", сугерише Миларова. Био би то крајњи рок да се обележи хоризонт и уравнотеже прошлост и будућност. Прекретница? Ковид-19 је масовна траума какву никада раније нисмо видели. Наша најсложенија друштвена проширења и градивни елементи наше личне стварности обојени су неизбрисиво. Начини на које живимо и радимо заједно, и гледамо једни на друге као на обичне грађане: све значи нешто другачије у вирусној ери и са потенцијално трауматичним ефектом. Све пандемије се међутим завршавају. И ова ће. Али заборавити трауму, кренути даље и не обазирати се на то неће нам помоћи. То би била лоша услуга за историју и наш ум. Можда и лоша услуга за будућност. Погледајте видео о загрљајима у време пандемије Најприроднији начин изражавања блискости са вољеним особама постао је опасан. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk