Србија, Први светски рат, Албанска голгота: Како се српска војска искрцала на Крф - од снежних врхова до морских таласа
„Тамо далеко, где цвета лимун жут, тамо је српској војсци једини био пут."
Искрцавање Тимочке дивизије у луку Гувија на Крфу Орила се дуж морске обале песма српских војника у вихору Првог светског рата, док су замишљени гледали у таласе прижељкујући крај агоније која их је задесила приликом преласка преко планина Црне Горе и Албаније. Тамо далеко - на грчком острву Крф је јануара 1916. године око 150.000 српских војника пронашло „једини пут", који је за многе био и последњи. „Када смо супруг и ја ишли на Крф, имала сам жељу да пронађем прадеду, да му видим гроб и поносно прочитам његово име", каже за ББЦ на српском Мирјана Милошевић из Костолца, праунука једног од многих српских ратника који се није вратио са Крфа. Српска војска, цивили и државни апарат су на далеки пут ка Крфу кренули октобра 1915. године, пошто су земљу са свих страна опколиле чланице Централних сила - Аустроугарска, Немачка и Турска, а потом се прикључила Бугарска. „Почетком аустроугарске, немачке и бугарске инвазије на Србију у јесен 1915. године, српска војска није успела да се споји са савезничким трупама које су се искрцале у Солуну и кренуле долином Вардара ка Македонији", објашњава за ББЦ на српском историчар Немања Калезић. Бугарска војска, која се непосредно пре тога прикључила Централним силама, пресекла је везу са савезницима у Качаничкој клисури, па је српска војска била приморана да се сконцентрише у Метохији. То јој је уједно била и последња станица пре него што је државни и војни врх одлучио да пођу ка Јадранском мору, у такозвану - Албанску голготу. Албанска голгота представља стратешко повлачење војске и цивила преко кршева и завејаних планина Албаније и Црне Горе у периоду од новембра 1915. до јануара 1916. године, после инвазије Централних сила на Србију. Српски логор на Крфу 1916. године Ипак, српска војска, избеглице и целокупни државни апарат се некако докопао албанске обале, одакле је јануара 1916. године, захваљујући савезницима из Антанте, почела њихова евакуација на грчко острво Крф. Антанта је био војни савез Велике Британије, Француске и Русије почетком 20. века, а у Првом светском рату прикључиле су се Србија, Румунија, Грчка и Јапан. После неколико месеци лечења од болести и исцрпљености у сланој морској води, на острву окруженом маслињацима и поморанџама, војници су се поново одлазили у битку, овог пута на Солунски фронт. Последњи Срби су Крф напустили средином 1919. године и после неколико година проведених у изгнанству, вратили се у ослобођену домовину новог имена. „Без отаџбине далеке, на Крфу живех ја!" Србија је крајем 1914. године извојевала победу у Колубарској бици, која јој је донела, испоставиће се, краткотрајни мир и далекосежне проблеме. Окружени са свих страна непријатељским снагама - српска војска, избеглице и државни повлаче се ка Метохији. Тамо су се крајем новембра 1915. године груписали на потезу од Пећи, преко Ђаковице, до Призрена и одлуком владе и Врхоног штаба упутили на запад, ка албанској обали. Кретали су се у три правца. Један је ишао преко Црне Горе ка Скадру, док се друга колона војске и избеглица кретала долином Дрима, где је по цичи зими прелазила чувени Везиров мост и непроходним „козјим стазама" албанских планина грабила ка приобаљу. Било је и оних који су се ка мору запутили преко Дебра и Елбасана, а потом стизали до луке Валона коју су окупирали Италијани. Међутим, пре него што су се докопали ове луке на међи Јадранског и Јонског мора, погодне за приступ савезничких бродова, српски војници су препешачили стотине километара по негостољубивим теренима албанског приморја. „Била је велика опасност од аустроугарских подморница и авијације, тако да је целокупна војска која је стигла у Медову на северу, после ходала до Драча, па од Драча до Валоне", наводи Калезић. Војска је била исцрпљена и ту је највише људи умрло. „Прелаз преко планина није трајао дуже од пет дана, а тај цео процес, кад су дошли до обале, па онда и до луке где ће бити укрцани на брод, умео је да траје и по месец и по дана", истиче Калезић, начелник Одељења обавезног примерка Народне библиотеке Србије. Каже да је идеја Врховне команде била да се на албанској обали реорганизује, не слутећи да је тако нешто неизводљиво због природних услова и немогућности „логистичке подршке" савезника. „Тек по доласку на албанску обалу било је јасно да се мора кренути у евакуацију", додаје. После бројних апела које је подржао руски државни врх, почиње премештање српске војске, цивила и државног чиновништва са албанских обала, уз масовно ангажовање италијанске и француске флоте и британску потпору. За ту потребу су француске јединице „алпских стрелаца" окупирале острво Крф неутралне Грчке, без икаквог отпора власти и мештана. Неми снимци Првог светског рата пажљиво су рестаурирани захваљујући Питеру Џексону. „Ништа нису имали" Прве групе су стигле на Божић, док су већ средином јануара бродови почели да довозе на десетине хиљада људи на острво. На Крф је дошло око 150.000 војника и одређени број избеглица, који су пребацивани у Италију и касније у Француску. Бродови су пристизали у луке Гувија, Крф и Мораитика. Последњи транспорт обављен је крајем априла 1916. Долазак на острво и први дани су, каже Калезић, изгледали „драматично и хаотично". Изнемогао и болестан српски војник је најпре подвргнут тријажи - разврставање оболелих према природи болести и хитности медицинске помоћи, на оближњем острву Лазарет. „Италијани и Французи су мислили да је српска војска, као и у зиму 1914. и 1915. године оболела од тифуса - што није била истина, али су се они страшно плашили те заразне болести, па су тријаже биле врло ригорозне", објашњава Калезић. Ипак, најозбиљнији случајеви су пребацивани на острво Видо „како би се изоловали од војника који су били у бољем здравственом стању". „Видо је постао персонификација за целу ту крфску трагедију, зато што је тамо умирало највише људи", додаје. Српске трупе на Крфу Доктор Владимир Станојевић, начелник болнице Моравске дивизије, назвао је болест од које су људи углавном умирали - ратни пролив. Услед опште телесне и психичке исцрпљености, организам није могао да прихвати храну и воду. „Колико год ти војници били храњени, напросто је све пролазило кроз њих и они су умирали од дехидратације", објашњава историчар. Проблем је правила и јака киша првих дана, јер је отежала постављање војних логора којих је било седам дуж источне обале острва, као и достављање хране. „У марту месецу се коначно средило питање исхране, тако што су Британци довезли један брод са говечићима чак из Судана", каже Калезић. На острву је тада живело између 80.000 и 90.000 Грка, а хране је било довољно само за локално становништво. Ипак, касније су српски војници могли да купе воће и рибу од мештана, а забележено је и да су им Грци чамцима допремали поморанџе да се окрепе. Такође, на почетку је било тешко наћи и дрва за огрев јер је острво било препуно маслињака, под чијим крошњама су ницали војни логори. „Маслиново дрво не одговара за потпалу, а непроцењива штета за локално становништво би била да су га секли, па је и огрев стизао из Италије и француских и енглеских колонија из Африке", говори Калезић. Хотел "Бела Венеција" где се сместила српска влада Живот и влада на Крфу На Крф су поред војске и избеглица, пристигли и министри владе и народни посланици. Српска влада на челу са Николом Пашићем се сместила у хотел Бела Венеција и тамо остала до краја рата, док је скупштина заседала у згради позоришта. На острву су српска влада и Југословенски одбор - политичко тело јужнословенских политичара из Аустроугарске, јула 1917. године усвојили Крфску декларацију, поставивши тако темељ будуће државе. Поред политичких и војних институција, тамо су радиле и образовне установе - основна школа и гимназија, а штампане су и Српске новине. Иако је углавном био у зони Солунског фронта, престолонаследник Александар Карађорђевић, неретко је посећивао Србе на Крфу. Калезић каже да његов отац - Петар Први Карађорђевић није долазио јер је претходно пребачен у Италију, а онда је отишао у близину Солуна где је провео рат. „Крф је био нека база где су сви долазили у неком тренутку", објашњава Калезић, један од коаутора поставке „Срби на Крфу 1916-1918" поводом стогодишњице од искрцавања српске војске и избеглица на ово острво - 2016. године, у Српској кући у граду Крфу. Испрва су у град Крф могли да одлазе само официри, док је војницима био забрањен контакт са мештанима, што се касније променило иако је „остао страх код савезника од заразних болести". Ипак, војници су и ван града, пре него што су се опоравили и отишли на Солунски фронт, проналазили начин да се забаве. Купали су се у мору, дружили на плажи и певали, између осталих и чувену Тамо далеко, објашњава историчар Калезић. Обезбеђен је чак и мали брод под именом „Србија", који је обилазио логоре раштркане по острву. На тај начин је повезивао војнике из различитих дивизија и дизао морал војном музиком који је одзвањала са палубе. Позориште у граду Крфу где је заседала Народна скупштина „Стојте, галије царске! Спутајте крме моћне!" Број преминулих на Крфу никада није утврђен, али се мери у хиљадама. О томе говори и податак да су поред сваког војног логора, ницала гробља. На тадашњем непошумљеном и каменитом Виду, које су Грци називали „острвом змија", било је места да се сахрани око 1.200 ратника. Из тог разлога, организована је такозвана „плава гробница", односно полагање лешева у Јонско море. Иако многи сматрају да се она налази између острва Вида и Крфа, тачна локација, каже Калезић, није позната. „Дневник француског санитетског брода, који је преузимао тела српских војника и касније их бацао у море, није сачуван, тако да не знамо тачну локацију", додаје. Плава гробница је и данас један од симбола страдања српске војске, где је, према неким подацима, сахрањено између пет и шест хиљада људи. Српски песник Милутин Бојић, који је био сведок, посветио јој је истоимену песму објављену током рата. Места за преминуле није било ни на копненом делу Крфа, због чега ће остати упамћен чин грчког сељака Јаниса Јанулиса који је дозволио да се на његовој њиви сахране српски војници. Тела су после Првог светског рата ексхумирана и пренета у костурницу на острву Виду, али Јанис, како говоре поједини извори, из поштовања према жртвама никада више није обрађивао ту парцелу. Логори српске војске на острву Видо Породична прича Маузолеј-костурница на острву Виду подигнута је 1938. године по пројекту руског архитекте Николаја Краснова. Тамо је Мирјана Милошевић пронашла име прадеде уклесано у једну од око 1.200 касета са костима ратника које се налазе у на мермерним зидинама. „Међу свим тим именима успели смо да нађемо - Радосав Радовановић Ђорђевић", препричава Милошевић. О прадеди је, каже, слушала од деде још док је била мала. Иако је било давно, сећа се неких појединости. Каже да је мобилисан у родном Старом Костолцу, те да је онда са војском кренуо у повлачење преко Албаније. „Они који су преживели су причали да се разболео, добио гангрену и да су му исекли ногу, а пошто је био врстан играч и волео је да игра у колу, то му је јако тешко пало. „Наводно због тога није ни желео да се врати у Србију и тамо је умро", наводи Милошевић. Покушала је да пронађе и његову слику у Српској кући у граду Крфу, али није успела. Прича о прадеди се преноси с колена на колено, а захваљујући Мирјани, наставила је да живи у породици „Мени је причао деда, њему мајка, а ја мојим ћеркама. То је наша породична вредност које се радо сећам", закључује Милошевић. Некада је маузолеј-костурница на острву Видо овако изгледала „Изгурасмо, издурасмо, изгрцасмо, искичмасмо" Пошто су се војници физички и психички опоравили, у мају 1916. године француски бродови су почели да их превозе у Солун и у место Микри на полуострву Халкидики, где су их савезници обучавали како да рукују новим оружјем. Поред обуке и превоза, савезници су помагали српској војсци у храни, медицинској помоћи, обући и одећи, односно у свему ономе у чему је оскудевала. „Осим пушака, све је било неупотребљиво, док су шајкаче задржали као израз националног поноса", говори Калезић. Каже да су униформе такође добијали од Енглеза, али и од Француза. Њихове су униформе носили на Солунском фронту, где је српска војска стигла већ на лето 1916. године. Солунски фронт је пробијен септембра 1918. године, најавивши пораз Централних сила и победу Антанте. Срба је на Крфу било све до средине 1919, када су се напокон вратили у стару домовину, новог назива - Краљевину Срба, Хрвата и Словенаца, будућу Југославију. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk