Џим Хејнс: Човек који је позвао читав свет на вечеру
Џим Хејнс је био и икона и реликт Раскалашних шездесетих, Американац у Паризу славан по томе што је позвао хиљаде незнанаца на вечеру у свој дом.
Умро је овог месеца. У фебруару прошле године, отишла сам на последње путовање пре него што нас је изолација све затворила. Купила сам карту у задњи час и ускочила у Еуростар до Париза, мотивисана изненадном жељом да вечерам са старим пријатељем. Џим Хејнс је зашао у касне осамдесете и здравље је почело да му се нарушава, а опет сам знала да ће се обрадовати мојој посети. Џим би се увек обрадовао посетиоцима. Суштина тог путовања сада делује као антитеза времену Ковида. Нисам ни изблиза била једина гошћа која је се те влажне зимске ноћи мувала у топлом сјају његовог атељеа у 14. арондисману. Унутра су се људи тискали, раме уз раме, кроз уску кухињу. Људи који се не познају започињали би разговоре, окупљени у групама, балансирајући вечере на папирним тањирима и нагињући се једни преко других да отворе пластичну чесмицу вина у картонском паковању. Џим је водио политику отворене куће у дому сваке недеље увече последњих 40 година. Апсолутно свако је био добродошао на неформалну вечеру, све што је требало да урадите било је да се најавите телефоном или мејлом и он би додао ваше име на списак. Без икаквих питања. Само бисте оставили донацију у коверти кад стигнете. У ваздуху се чула граја, док су се људи разних националности - мештани, имигранти, путници - мешали по малом простору отвореног плана. Издашна храна крчкала се у лонцу на плочи за кување, а порције су се служиле на излетничком столу, где сте могли да се послужите и наставите да се мувате. Џим је с добрим разлогом стекао надимак „кум социјалног умрежавања". Утро је пут повезивању странаца, много пре него што смо га аутсорсовали Силицијумској долини. Балетан који је одсео код Џима касних 1970-их предложио је да кува за њега и пријатеље како би му се одужио - вечере су тако постале уобичајена ствар током више од 40 година Познавала сам Џима само у његовим позним годинама, али његов читав живот био је изузетан. Рођен у Луизијани 1933. године, живео је у Венецуели као тинејџер; основао је алтерантивну културну сцену Артс лаб у Лондону, где се дружио са Дејвидом Боувијем, Џоном Леноном и Јоко Оно. Објављивао је часопис за сексуално ослобођење у Амстердаму, а све то пре него што је постао универзитетски професор за сексуалну политику у Паризу, његовом дому још од 1969. године. А опет је често доживљаван као шкотски син, након утицајног периода проведеног тамо крајем педесетих и крајем шездесетих, кад је отворио прву књижару са џепним књигама у Единбургу, био суоснивач Траверс театра и помогао да се оснује фестивал Фринџ. Кад је Џим умро у 87. години почетком овог месеца, посмртница у Хералду га је назвала „незваничним заступником бит генерације у Шкотској". Иако се многи цењени људи обично повуку у властите кругове након што остваре велики успех, Џим никад није престајао да се обраћа новим људима. Први пут кад ми се јавио било је то изнебуха путем мејла 2008. године. Написала сам чланак за једне новине из Барселоне - не у Шпанији. већ на обали Венецуеле - и то је у њему пробудило успомене. Он је променио имиџ индијске уличне хране. Његов отац радио је у нафтној индустрији и преселио је породицу тамо кад је Џим био у раним тинејџерским годинама. Мој чланак је говорио о упознавању људи преко сајта Каучсурфинг, где су мештани бесплатно отварали домове незнанцима из свих крајева света. Било је то пре него што је Ер-би-ен-би смислио како да уновчи ту идеју, а концепт некомерцијалне културне размене био је савршено по Џимовом укусу. „Кад се вратите у Европу, свратите на вечеру", написао ми је, обећавши да ће ми испричати све о једном старом пројекту путовања за који је мислио да ће ми се допасти. Заинтригирана, упутила сам се у Париз одмах по повратку. Замислила сам неку врсту интимне вечере са културном елитом, али сам затекла нешто што је више личило на студентску кућну журку - мада са зрелијом публиком и само умереном конзумацијом алкохола (Џим је био трезвењак и догађај се строго завршавао у 23:00). Џим никада није кувао, уместо тога позивао је у госте куваре Џим ме је одмах дочекао као стару пријатељицу и, док смо ћаскали, посегао за полицом у дневној соби да би ми дао неку књигу. Од људи за људе, гласио је наслов на корици. Био је то пројекат о ком је желео да ми прича. Објаснио је да је, крајем осамдесетих, основао серијал путних водича за земље иза Гвоздене завесе. Уместо уобичајених описа локација и списка хотела, формат је био попут адресара, садржавши детаље контаката за стотине домаћина у земљи. Идеја је била да ако људи сами не могу лако да виде Западни свет, он ће им га довести на врата преко путника. Био је то „каучсурфинг", само офлајн. Примерак величине шаке који ми је тутнуо на длан бавио се Пољском. Допало ми се то и одлучила сам да отпутујем тамо да видим да ли су учесници још увек вољни да прихвате насумичне посетиоце, иако се толико тога у међувремену променило. Џим је направио водиче за многе источноевропске земље Свака је био наведен под градом у ком је живео, испод чега су стајала два-три реда, укључујући њихову адресу, датум рођења, телефонски број и хобије. Употребивши комбинацију Гугла и земаљске поште, успела сам да ступим у контакт са неколико њих. Сви су имали драге успомене на овај пројекат и били су и даље спремни да послуже као локални водичи који ће ме спровести по крају. Заљубљеници у добар залогај оживели су заборављене укусе јела са Балкана. У Гдањску сам питала државну службеницу Кристину Вроблевску зашто се првобитно придружила пројекту. Рекла ми је да је радила као фиксер за медије, помажући новинарима да извештавају о антикомунистичким штрајковима на бродоградилишту. „Медији су стизали у потрази за женама са марамама на главама и коњским запрегама, сликавши једну те исту стару слику. „Мислим да сам желела да упознам нове људе како бих изменила стереотипе и показала им да нису све слике које имате у глави стварне." Кристина Вробеловска „Изненадило ме је колико је лако то било", рекао ми је Џим. Извадио је водиче за Румунију, Чехословачку, Мађарску, Балтичке земље и Русију, са хиљаде и хиљаде њихових мештана. Неки од његових контаката потекли су из његових личних вишетомних адресара, а почеле су да му стижу нове пријаве након што је објавио интервјуе у локалним новинама и џез часописима. „Неки од старијих људи у Русији плашили су се да се нађу на том некаквом западњачком списку, зато што су сматрали да ће бити лакше да их прогласе издајницима и да их поједе мрак", рекао је он. „Али многи млађи људи желели су да се нађу у књизи… Добијао сам читаве џакове поште. Сигуран сам да се локални поштар питао шта се то дешава." Током година, и власти су се често питале шта се то дешава код Џима. Понајвише током периода кад је почео да издаје лажне пасоше. Било је то још седамдесетих, кад је чуо за једног америчког путника, који се 20 година раније одрекао америчког држављанства и начинио је властити „светски пасош". За Џима, ненационални пасоши били су отелотворење идеала мира и глобалне слободе. И тако је он претворио свој дом у „амбасаду" и почео да штампа светске пасоше за свакога ко их је желео. Ти документи били су толико убедљиви да су их неки људи користили за прелазак преко границе. „Слушајте, не смете више то да радите. Морате да престанете да правите пасоше", говорила би му раздражена француска полиција кад му је дошла на врата. Али Џим је наставио то да ради све док се није нашао на суду. Иако је на крају ослобођен оптужбе за превару и фалсификовање, проглашен је кривим за „довођење јавности у заблуду". Џим је одувек одбацивао идеју да је то био наиван подухват, али имао је превише поверења у људе, према тврдњама неких његових пријатеља, што је током година довело до финансијских потешкоћа и правних невоља. Није решавао проблеме, чекајући док не експлодирају. „Често сам морао да га спречавам да потписује ствари. Некад их није ни читао", каже Џеспер, његов син, рођен током Џимовог брака из шездесетих са Вивеком Ројтерскиолд. Jim with his son Jesper Џеспер је одрастао у Стокхолму након што су му се родитељи раставили, али је од десете године сваког лета посећивао Париз. „Душеци су се налазили на сваком слободном педљу на поду, људи су спавали свуда", каже он, присећајући се раних посета. „Било је узбудљиво и забавно, али понекад сам био љубоморан. Многи су били. Људи су били веома посесивни према њему. Људи су желели да он буде њихов, а није био ничији." Џеспер оца сматра заслужним за то што му је отворио врата света. Нашироко је користио Џимове књиге контаката док је путовао, а тренутно живи са властитом породицом у Бангкоку, где је накратко покушао да реконструише недељне вечере. „Само шест месеци… Било је то превише посла." Ни даљина од четири хиљаде километара није препрека, ако желите некоме да помогнете. Током деведесетих, људи су почели да се осипају на Џимовим париским вечерама, кад је првобитна хипи екипа почела да стари. Али онда је почео да се јавља нови талас млађих посетилаца. Открили су га блогери. „Интернет је истовремено уништио и спасао те вечере", каже Симас Максвини, блиски пријатељ који му је деценијама помагао недељом увече. „Постало је мање спонтано, јер су људи покушавали да резервишу место шест месеци унапред - што је била анатема за начин на који је Џим путовао и такође је умело да иритира јер су ти људи били склонији да се онда не појаве - али истовремено, ти онлајн чланци удахнули су нову енергију идеји. „Појавила се нова екипа и стечен је нови замајац." На врхунцу славних вечера, Џим би угостио и до 120 гостију, испунивши до краја атеље који се преливао и на калдрмисану задњу башту. Током година је дошло, процењује се, око 150.000 људи. „Врата су му увек била отворена", каже Аманда Мороу, аустралијска новинарка која је остала са Џимом годину и по дана. „Људи су долазили и одлазили као на покретној траци - неки су желели да преспавају, а неки само да се јаве. Џим никада није одбио никога." „Једина ствар која би заиста онерасположила Џима било је кад су људи одлазили", каже Џеспер. „То га је мучило. Није волео да остане сам… Мада је, срећом, скоро увек ту остао неко нов који би му одвратио пажњу." Последњих година Џим би седео у миру док би други гравитирали ка њему. Током моје последње посете, деловао је крхко и мучиле су га разне здравствене недаће, али је истовремено одавао ауру задовољства, очигледно се никад не уморивши од улоге проводника за људске интеракције. „Питао сам се кад ћеш се вратити", рекао ми је оштрим америчким акцентом који некако никад није изгубио. Он је био човек који је проводио време са Леноном и Боувијем, који је некада био пријатељ са Соњом Орвел и који је ишао у шетње по Паризу са Семјуелом Бекетом. А опет је чинио да се сви осећају посебно. Свака веза је била важна. „Деловало је као политичарски трик, али било је природно", рекао је Симас. У сасвим скорија времена, мере ограничења због Ковида-19 смањиле су учесталост вечера, али његови пријатељи кажу да га пандемија није бацила у депресију. Рачунао је да ће се окупљања једном наставити и, до тада, уживао у мањем промету неговатеља који су му долазили на кућу и, кад год је то било могуће, пријатеља. Међу обиљем онлајн посвета после његове смрти у сну 6. јануара, посебно се истичу ове Џесперове речи: „Његов циљ од раних дана био је да упозна читав свет међу собом. „Замало му је успело." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk