„Окружена сам људима, али осећам се тако усамљено“
„То је као некаква рупа, осећање празнине. Као кад имате неке новости, било да су добре или лоше, а немате некога с ким бисте их поделили. Недостатак таквих људи у животу уме да буде веома тежак."
Мишел Лојд има 33 године и живи у Лондону. Причљива је и пријатељски настројена, а ужива у свом послу - делује да јој све иде како треба, али заправо се осећа усамљено. Живела је у неколико градова до сада, па су јој пријатељи раштркани по целој земљи. Викендима су углавном заузети, бавећи се децом. Са колегама са посла иде на пиће некад после радног времена, али каже да јој недостаје дубља повезаност. „Одлично ми иде ћаскање, са сваким могу да разговарам, али то не значи да сам у стању да имам трајније односе са људима", каже Мишел. „Кад се затекнете у групи људи може вас обесхрабрити то што сте свесни да не дозвољавате другима да вас истински упознају као особу." „Мислим да сам се одувек осећала донекле усамљено. Још откад сам била тинејџер, увек сам се осећала помало другачије и одвојено од великих група пријатеља, али током последњих пет година се то додатно погоршало." Мишел је имала проблема са анксиозношћу и депресијом и сматра да то појачава осећање усамљености, јер јој је тешко да изрази негативне емоције. „Ако сам у групи људи, често ухватим себе како говорим ‚одлично' ако неко пита како сам. То је скоро као вантелесно искуство, јер чујем себе како изговарам те позитивне ствари, док у себи размишљам о томе како сам јуче с тешком муком устала из кревета. Усамљено је кад у својој глави знате како се осећате, али никад нисте у стању да то кажете другима." Чест је стереотип да усамљеност углавном погађа старије, изоловане људе - то је свакако могуће, а и догађа се. Међутим, анкета ББЦ-ја показала је још више нивое усамљености међу млађим људима и тај образац је био исти у свим земљама. Možete li da verujete da ovo stvarno postoji na zemlji Анкета је спровођена на интернету, што је могло да одврати део старијих људи од учешћа, или да привуче људе који се осећају усамљено. Ипак, ово није прва студија у којој су утврђене високе стопе усамљености међу млађим људима. Истраживање које је не само на интернету, већ и на папиру спровела Канцеларија за националну статистику раније у току 2018. године, са мањим али репрезентативнијим узорком, такође је показало да су млади људи усамљенији. Било би лако закључити да нешто у вези са модерним начином живота повећава ризик од усамљености код младих људи, међутим када су старији људи у анкети испитивани о периоду живота када су се осећали највише усамљено, такође су одговорали да је то било у младости. Постоји неколико разлога због којих су млађи људи можда више усамљени. У узрасту од 16 до 24 године људи најчешће пролазе кроз животне промене као што су селидбе, изграђивање сопственог идентитета и тражење нових пријатеља. С друге стране, до тог момента обично немају прилике да усамљеност доживе као нешто привремено, па чак и корисно, што нас наводи да тражимо нове пријатеље или да поново ступимо у контакт са старим - 41 одсто људи сматра да усамљеност понекад може да буде позитивно искуство. Мишел је до сада била искрена и отворена у вези са својом усамљеношћу и менталним здрављем, чак је писала и блог о томе. Велики број људи не би био у стању тако нешто да ради. Анкета је показала да су млађи људи склонији од старијих да испричају другима о усамљености коју осећају, премда је велики број младих људи који се тако осећају ипак рекао да се због тога стиде. Да ли то значи да се старији људи плаше да признају како се заправо осећају, или да су пронашли начин да се носе са тим? ББЦ-јев Експеримент о усамљености ББЦ-јев eксперимент о усамљености покренут је у фебруару 2018. године на ББЦ Радију 4, у сарадњи са музејoм „Велкамова збирка". Онлајн анкету саставила су три водећа академика у области истраживања усамљености. Из резултата анкете свакако је јасно да усамљеност постоји у свим животним добима. Када усамљеност постане хронична, то може озбиљно да утиче како на здравље, тако и на добро стање. Да бисмо покушали да установимо због чега се неки људи осећају толико усамљено, сагледавали смо разлике између људи. Они који су се изјаснили да се увек или често осећају усамљено, показали су ниже нивое поверења према другима. Анкета је обухватила само један пресек у времену, тако да не можемо да знамо одакле потиче тај недостатак поверења према другима, али ранија истраживања су показала да људи постају осетљивији на одбацивање ако се хронично осећају усамљено. Замислите да са неком особом у продавници покренете разговор, а она вам не одговори - ако се осећате безнадежно усамљено, можда ћете се осетити одбијено и запитати се да ли са вама нешто није у реду. Јужна Кореја: Диско клуб за старије од 65 година делује „као лек“ Мишел део тога препознаје код себе. „Постанете веома затворени. Са толико много тога се носите сами, да ако други и покажу интересовање, понекад сте врло дефанзивни. Усамљеност уме невероватно да онеспособи човека." Однос између усамљености и провођења времена насамо је комплексан - 83 одсто људи који су учествовали у анкети рекли су да воле да буду сами. Ипак, трећина је рекла да се осећају усамљено када су сами, и у неким случајевима изолованост је засигурно узрок усамљености. Џек Кинг има 96 година и живи сам у Истборну, на јужној обали Енглеске, након што му је супруга преминула 2010. године. На симсу чува камен величине тениске лоптице који га је ударио у главу и направио му рупу на челу, док је више од три године провео као јапански ратни затвореник током Другог светског рата. Каже да су му сада дани веома дуги, а да би скренуо себи мисли са осећања усамљености, време попуњава писањем романа и поезије, пуштањем музике и сликањем. Џек воли када је заузет „Волим да будем активан. Креативан сам, то је клетва", каже. Управо му је та креативност помогла да издржи затвореништво пре толико деценија. Писао је комичне представе и изводио их пред другим затвореницима, а завесе за сцену правио је од врећа за пиринач. После рата, налазио се у возу који је управо излазио из станице, када му је једна млада жена са перона довикнула да би могао да је одведе у биоскоп ако жели. Прво је мислио да није озбиљна, али је приметио да има дивну, густу косу. Заиста су отишли на састанак, а венчали су се исте године. После 65 година срећног брака, она је доживела мождани удар, праћен још једним, након чега јој се развила деменција и потом је умрла. Тада је Џек почео да се осећа усамљено. „Усамљеност је попут дубоког, дубоког бола", каже. „Чудно је кад се нађете у празној кући, заиста не знате шта ћете са собом. Уживали смо у једноставним стварима у животу, као што су шетње. Небројено пута смо ишли да гледамо сенке облака на мору код стена Седам сестара. То је оно што ми недостаје, та врста заједништва и партнерства које је тако блиско и тако снажно." Џек је утеху делимично пронашао у рачунару. Пошто је превише слаб да би често излазио напоље, каже да му је рачунар отворио читав нови свет. Џек је превише крх да би напустио кућу, па утеху проналази у компјутеру Када смо у анкети испитали употребу друштвених мрежа, видели смо да људи који се осећају усамљено Фејсбук користе другачије, односно употребљавају га више за забаву и да би се повезали са другим људима. Имају мањи број пријатеља са којима се друже и на друштвеној мрежи и у стварном животу, а више пријатеља са којима се друже само на интернету. Друштвене мреже могу да појачају осећање усамљености, али са друге стране могу и да помогну људима да се повежу. Мишел сматра да истовремено и помажу и одмажу. „Пошто пишем блог, људи тако контактирају са мном и то је супер, али када се осећам најлошије, ако отворим Инстаграм и видим људе који имају фантастичне животе и који уживају, заиста помислим 'А што ја то не могу да имам'?" „Мислим да је веома важно да се увек сетимо да људи каче само забавне ствари", додаје. „Мислим да би требало да будемо искренији на друштвеним мрежама. Познате личности настоје да буду искреније у вези са мање гламурозним аспектима својих живота, али дуг је још пут пред нама." Анкета је такође показала већу вероватноћу да се људи који сматрају да су дискриминисани из било ког разлога (као што су сексуалност и инвалидитет) осећају усамљено. Меган Пол има 26 година. Као и Џек и Мишел, врло је друштвена и живахна. Меган је слепа и сећа се колико је у школи била усамљена, издвојена због свог инвалидитета, а још више због туђих реакција. „Ишла сам у редовну женску школу", каже Меган. „Првих неколико година су протекле у реду, међутим када су дошле тинејџ године, друге девојчице су почеле да се интересују за шминку и часописе и за то како изгледају дечаци, што су све врло визуелне ствари. Ја сам волела своје књиге и животиње, па нисмо делиле интересовања. Пошто ја нисам могла да причам о томе да ли је неки дечко сладак, дошло је до тог природног удаљавања." Ђаци су на часовима често радили у паровима. Када би наставник питао цело одељење ко жели да буде у пару са Меган, наступила би непријатна тишина, све док на крају наставник не би радио заједно са њом. Меган сматра да је понекад и само особље постављало лош пример. „Када би ми требала помоћ од наставника, подигла бих руку, али би ме наставник игнорисао или износио неумесне коментаре на мој рачун. Ђаци у том узрасту много тога уче од одраслих узора, а видели су да наставници нису знали шта да раде са мном", каже Меган. „Осећала сам се ужасно. У том периоду је моје ментално здравље било најгоре до сада. Желела сам да умрем, радије него да будем у школи. Онда се у трећем разреду гимназије школа сложила да велики део задатака радим од куће. То је за мене било много боље од стреса који сам доживљавала у школи, а и научило ме је одличним вештинама учења." Меган сматра да је због инвалидитета имала проблеме у школи Меган је сада на мастер студијама и живот јој је постао лакши. Ипак, каже да и даље постоје одређени аспекти инвалидитета због којих се осећа усамљено. „Слепе особе не могу да остваре контакт погледом или да користе говор тела. Када неко ко види уђе у просторију, природно ће тежити ка особи која му се насмеши. Ја се не смешим све док не сазнам да се тај неко ту налази, тако да од мене не добија повратну информацију." „Нарочито ме фрустрира то што имам довољно самопоуздања да приђем неком и заподенем разговор, али морам да чекам да тај неко дође до мене први. С друге стране, то значи да су моји пријатељи веома посебни, зато што припадају оној врсти људи који су истрајни. Утолико више ценим своје пријатеље, јер их немам много." Када је Меган набавила пса водича, питала се да ли ће он привући људе да разговарају са њом, знајући колики број људи воли псе. Увидела је да то није увек случај. „То што сам власник пса водича са собом носи посебну врсту усамљености, у виду усамљености у гомили", каже. „Ако људи крену да мазе мог пса, то искористим да бих започела разговор, али велики део људи само оде. Понекад се осећам као да сам у сенци свог пса. Знам да ја нисам слатка и чупава животиња, али ипак имам неке квалитете." Питала сам Меган да ли је покушала да се учлани у неко друштво или клуб чији циљ је ублажавање усамљености. Каже да би то волела, али да се показало да је приступ таквим групама проблематичан. „Састајање је незгодно јер људи не знају како према мени да се поставе. Скоро сам покушала да се придружим једној групи за шетање са својим псом, али одговорили су ми да би требало да нађем групу у којој се хода полако. Ја брзо ходам. Заправо би требало да размишљају о томе колико ћемо заједно брзо ходати. Ако се и прикључим некој групи, увек сам у углу и направи се вртлог око мене. Али што би био већи број група којима бих могла да се придружим, то би било боље." Временом, Меган је увидела да је једно потенцијално решење у коришћењу телефона. „Током одрастања, развијате механизме помоћу којих излазите на крај с тим. Данас када се осетим баш лоше, пустим некоме поруку. Не напишем тој особи да се осећам лоше, већ само желим повезаност и остварујем контакт, да бих могла да превазиђем то осећање." Имајући у виду висок ниво усамљености међу младима, блог који је Меган писала могао би да буде нарочито користан особама са инвалидитетом које иду у школу. У њему је укључила и практичне савете, као што је придржавање врата другима, као начин за почетак разговора. „У школи ми је било страшно досадно. Многи људи би само прошли кроз отворена врата а да ништа ни не примете, али чак и ако би ми рекли само 'хвала' или 'здраво', и то је била некаква комуникација. Ја нисам могла да прилазим другима да се са њима поздравим, јер нисам знала где се налазе. Ово је био један начин да ме примете. Лепше је да други сматрају да сам услужна него да мисле 'опет ова слепа чудакиња'." Зашто је боље путовати без друштва, објашњава Бранка Бабић Карајица. Још један Меганин савет је да деца са наставницима разговарају као да су обични људи, а не само наставници. „Чак и као тинејџер, ако сте толико усамљени, неће вам бити битно са ким разговарате. Сећам се разговора са једном наставницом која ми је причала о томе како се њена мачка омацила. После тога сам помислила: „један самотни школски одмор мање". Меган верује да је због тога што не види љубазнија према другима. „Људи који виде просуђују о другима на основу изгледа, а ја то не радим, јер и не могу". Могуће је да ју је и усамљеност учинила љубазнијом. Наша анкета је показала да људи који кажу да се често осећају усамљено имају већи просечан скор на тестовима емпатије. Они боље примећују да се неко други осећа одбијено или искључено, вероватно због тога што су то и сами искусили. Међутим, када се ради о поверењу, резултати су веома другачији. Иако имају више разумевања за емотивни бол других, људи који кажу да су често усамљени у просеку показују ниже нивое поверења према другима и више нивое анксиозности, а обе ове ствари могу да отежају спријатељавање. Мишел се пронашла у томе. „Понекад ми се чини да људи хоће да проводе време са мном само из сажаљења. Истина је да имам проблем са поверењем, који је вероватно узрокован анксиозношћу. Мислим да ако сте усамљени, постајете интроспективнији и почнете да преиспитујете мотивацију других. Одједном се питате да ли људи проводе са вама време зато што то желе, или зато што се осећају кривим." Неки сматрају да људи који осећају усамљеност треба да науче друштвене вештине помоћу којих би упознали пријатеље, али у нашој анкети смо установили да људи који се осећају усамљено имају подједнако добре друштвене вештине као и сви други. Уместо тога, можда су неопходне технике за превазилажење анксиозности у вези са упознавањем нових људи. Усамљеност широм света И Џеку и Мишел су викенди најтежи. Мишел би волела да оде на бранч, али нема никог с ким би то могла да уради. „Све то можете да радите и сами, али није толико забавно, јер не можете да пробате оно што је друга особа наручила", каже. „Лепо време додатно погоршава ствари. Када видим друге људе како седе напољу, шале се и смеју, помислим како и ја желим да учествујем у томе." „Ако останем код куће целог викенда, наступа нервоза због затвореног простора. Онда одем у улицу Оксфорд у шопинг и потрошим и више новца него што имам. То није најздравији ни најпрактичнији начин борбе против усамљености али барем има људи около, а супер је што можете да се утопите у масу." Шта, онда, помаже? Питали смо људе која решења су им била корисна против усамљености. На првом месту су навели скретање себи пажње посвећивањем послу, учењу или хобијима. Следеће је укључивање у неки друштвени клуб, међутим то је такође било међу прва три места на листи најнекориснијих сугестија од других људи. Ако се осећате изоловано, придруживање клубу може да помогне, али ако вам је тешко да верујте људима, можда ћете се свеједно осећати усамљено у гомили. На трећем месту је била промена сопственог размишљања како би било позитивније. Ово је лакше рећи него урадити, али постоје когнитивно-бихевиоралне технике које могу да помогну људима да стекну поверење у друге. Упознајте неустрашивог 90-годишњег деку Примера ради, ако вас неко игнорише или је хладан према вама, можда ћете претпоставити да је то због тога што му се не допадате, али ако се искрено преиспитате да ли постоје било какви докази да је тако, можда ћете схватити да их нема. Уместо тога, учите да усвајате алтернативна објашњења - да је особа уморна, заузета или расејана. Следеће најзаступљеније сугестије су биле: започињати разговоре са свима, поделити своја осећања са пријатељима и породицом, као и тражити оно добро у свакој особи коју упознате. Учесници анкете су нам рекли да је најнекориснија сугестија коју добијају од других та да треба да излазе на састанке. Мишел каже да се осећа усамљеније сада када није у вези, али је свесна да и ако би упознала неког новог, то не би решило све. „Важно је да не заборавимо да можемо да будемо усамљени чак и ако смо у вези", каже. Џек са супругом Одри у близини њихових омиљених стена Џеку још увек силно недостаје супруга. Питала сам га да ли би био вољан да у његовој кући живи још неко, како би имао друштво, али он каже да је превише нефлексибилан у својим навикама. Не жели да се пресели у дом за старе са другима сличним њему, јер не би имао простора за писање и сликање. А пошто је превише слаб да би излазио из куће, обратио се добротворном удружењу „Сребрна нит" које је организовало телефонске разговоре са волонтерима, са којима се недељом сит исприча. Џеково троје деце станују на неколико сати од њега, али га сви често зову телефоном, а радним данима му неко дође на по два сата да помогне око куће. Све то помаже, каже Џек, али и даље му не пружа онакво садружништво какво је некад имао. „Викенди су суморни", каже. „Време се развуче. Више немам пријатеља, јер су сви моји пријатељи умрли. И све жене које сам волео су умрле. У овим годинама, скоро сви су мртви - осим мене. Ја сам још ту, са 96 и по година." Питала сам Џека шта су по његовом мишљењу могућа решења. „Радите оно што можете. Ако сте покретни можете да идете на часове нечега, а ако нисте, радите нешто креативно сами за себе. Када сликате најобичнијим воденим бојама, толико се фокусирате на оно што радите, да не можете да размишљате ни о чему другом." Још једна могућност саветована у анкети је да започињете разговоре са свима које упознате. Џек то ради. „То је просто лепо васпитање. Ако можете да смислите неко интересовање које делите са том особом, то је добар начин за покретање разговора." Неколико организација бави се пројектима за олакшавање усамљености, али Мишел до сада није пронашла ниједну у којој би се осећала довољно пријатно да учествује. „Где човек са 33 године да иде да би нашао пријатеље? Људи кажу: ‚набави пса'. Јако бих то волела, али то не би било фер према том псу у овом периоду мог живота. Можда би физичка активност била добра - можда часови јоге - или волонтирање. Знам колико то може снажно да делује на човека." Људи су саветовали Мишел да набави пса како спречила осећај усамљености Међутим, пошто је писала о усамљености на блогу, Мишел би могла да дође до сопственог јединственог решења, које је прилагођено њеном музичком укусу. Велики број људи ју је контактирао у вези са одласцима на свирке, па размишља о томе да покрене некакав друштвени клуб у Лондону за друге младе људе који се осећају усамљено и воле музику. Такође, Мишел је приметила да мали знаци љубазности од других могу да помогну, па покушава да то примењује и сама. „Ако вам се неко насмеши у метроу на путу до посла, то може да направи велику разлику, нарочито ако сте се пробудили са осећањем да носите цео свет на плећима. Онда на послу одем по кафу у истој згради, и жена која тамо ради је просто дивна. То је први сусрет који имам сваког дана." „Све се своди на то да будемо свесни да се свако носи са неким својим стварима и да будемо обзирни. И да чинимо ситна добра дела." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk