Рак и здравље: Победила је тешку болест, али сада бије нову битку против опасног непријатеља
Када су јој открили рак 2012. године, Карли Кларк је решила да фотографише промене на себи у периоду који је злокобно наговештавао крај њеног кратког живота.
Седам година касније, у окрутном обрту, како само живот зна да режира, она фотографише брата док пролази исту муку и борбу. „Kоса ми je остајala на рукама, на одећи, и у сливнику после купања. Док сам се купала, а онда и чешљала, отпадaлo би још." „У огледалу сам могла да пратим како ми се мења изглед. Прамен по прамен", описала је стање у којем је била. На крају је замолила оца да јој обрије последње праменове са главе. Тад је имала само 26 година. „Имала сам бујну косу. Сад и личим на пацијента оболелог од рака", примећује она. Шест месеци пре него што су те фотографије настале, Карли је живела свој сан у Канади - снимала је фотографски пројекат за завршну годину студија у сиромашном делу града на источној страни Ванкувера. Тад је већ месецима била болесна: трпела је страшан кашаљ, губитак апетита и болове у грудима и леђима. Лекари су јој дали разне дијагнозе, од упале плућа до астме, и упозорили је да би плућно крило могло да јој колабира током лета. Но, она је решила да занемари упозорења. „Нисам хтела да дозволим да ме болест, каква год да је, омета да живим", каже она. Погледајт видео: Они су победили рак и данас помажу деци и младима да се боре са њим МладиЦе су недавно покренуле онлајн саветовалиште за децу и младе оболеле од рака. „У Ванкуверу сам се саосећала са онима који се боре са болешћу и зависношћу. Због тога што сам била забринута за сопствени живот, могла сам више да осећам друге током снимања." Многи са којима је причала на тим леденим улицама постали су зависници узимајући тешке опијате у болници, на лечењу од озбиљних болести, као што је рак. Три месеца касније, и Карли ће бити потребан морфијум да јој ублажи болове у грудима и леђима, довољно да може да заспи. Када су је канадски лекари убедили да оде кући и обави специјалистичке прегледе, дијагностификована јој је Хочкинсова болест - ретка и изразито агресивна врста рака - у марту 2012. године. У десном плућном крилу и грудном зиду већ јој је био нарастао тумор величине грејпфрута. „Бризнула сам у плач у болници у Лондону", каже она. „Нисам знала да ли ћу преживети хемотерапију, будући да су тумор открили у поодмаклом стадијуму. Била сам престрављена." То како види свет, али и себе, почело је да се мења. Стога је решила да промене забележи фото-апаратом. „Помислила сам да би ми некакав креативни рад омогућио да на тренутак искорачим из стварности и да из друге перспективе сагледам тренутну трауму у којој се тренутно налазим", каже Карли. „Траума стварности" замишљена је као серија аутопортрета који документују како се мењао Карлин изглед, живот, прожет одласцима у болницу, и њену издржљивост. Током дневних одлазака или кратких боравака, у болници су јој дали дозволу да користи фото-апарат кад год пожели. Лекари и сестре некада би направили фотографију уместо ње. „Размишљала сам о томе како ће сутра, прекосутра други видети ове слике, и да ли ћу ја тад још бити ту да испричам своју причу", каже она. Карли је желела да њени радови буду надахнуће другима да „скупе храбрости да се суоче са раком" и да не допусте да им рак преузме живот. Њена породица тешко је поднела вести. „У породици нисмо имали много случајева рака, зато су се моји родитељи осећали као да им је неко распорио стомак", каже она. „Мој дечко је такође био ван себе. Долетео је из Калифорније у Енглеску да би био са мном." Код куће у Истборну, Карли је уписивала термине одласка у болницу и распоред узимања лекова на исти календар на којем је само који месец раније записивала рокове завршавања обавеза за курсеве и термине кад излази да фотографише. „Живот ми се успорио и свео на то да прегурам тренутак по тренутак, лек по лек, бескрајне прегледе, џиновске игле, биопсије за које се буши дубоко у кост, цевчице у грлу, и на наду да ће бол једног дана да престане", каже она. Бол у грудима почео је да јој се се спушта низ руку, због течности у плућима дисала би отежано, и никако није могла да се ослободи „ужасног, непрестаног кашља". „Пластична цевчица заривена у руку пропуштала је мучан, али делотворан лек у срце са циљем да убије рак, али би ми лек исто тако и одузео сву снагу", каже она. „Кости су ми се сваким даном све више виделе, као да би ме подсетиле на килограме које губим. Одједном, живот ми је био угрожен." Из слике у слику, Карли је примећивала како јој кожа постаје све блеђа и затегнутија око костију, што јој је дало „готово ванземаљски" изглед. Изгубила је око 12 килограма у року од два месеца. Биле су јој потребне редовне трансфузије крви због проблема са циркулацијом и недовољног кисеоника у телу, због чега је задобила плав тен. „Људи су се плашили да ме погледају, посебно родитељи са децом која су се такође борила са раком - зато што би се, кад би мене угледали, вероватно уплашили за своје дете", каже она. „Кад сам се видела из те перспективе, било ми је нелагодно и уплашила сам се." Убрзо после тога, почела је толико често да долази у болницу да су је задржали. Кад би јој било најгоре, између константне мучнине и спавања, одбијала би болничку храну. Тад не би могла да учи, а било је дана када је била толико уморна да не би имала снаге чак ни да се фотографише, нити да се јави момку. У том стадијуму је имала тако страшан кашаљ да је искашљавала и крв. Будила би се после ноћи пуне сврабежа, хладног зноја, била је, присећа се, „гола вода", као да се туширала у болничком кревету. Али онда јој се једног дана, после три месеца хемотерапије, кашаљ повукао. И други симптоми почели су да попуштају. Терапија делује, помислила је. Биопсија је потврдила наду и позитивну мисао: рак је губио битку. Однос према животу јој се поново променио. „Осећај немоћи претворио се у наду - а затим у еуфорију. Кад дођете тако близу смрти, одједном пожелите да живите живот пуним плућима." Болничко одељење се од једног болног места претворило у дом. Спријатељила се са медицинским особљем, а са неким пацијентима постала је врло блиска. Карли је тад почела и да излази из собе. Акваријум у дневном боравку на одељењу привлачио је пацијенте свих узраста. Један старији пар, који је ту био на терапији за различите, али једнако фаталне врсте леукемије, често је примао хемотерапију истог дана кад и Карли. Једног дана, мушкарац јој је рекао да је његовој супрузи речено да неће поживети до Божића. „Сећам се да сам је загрлила и пожелела јој све најбоље - тај пар ће ми заувек остати у мислима." Како је почела да се осећа боље, Карли се све више враћала уобичајеном животу. Њен дечко и пријатељи изводили би је на ручак, некад би се одвезли до Бичи Хеда. Тамо се беле литице сусрећу са морем - и тамо би Карли планирала будућност док би гледала како се бродови лагано померају на хоризонту. Схватила је да њене фотографије почињу да делују на људе, од колега са курсева до предавача. Слике нису само ухватиле физичке и емоционалне последице које на неком оставља пролазак терапије због рака, већ су показале и да то искуство не мора увек да буде застрашујуће - може бити и позитивно, каже Карли. „Кад бих гледала слике које сам тад снимила, осетила бих се снажније, јер сам се на тим фотографијама гледала смрти у очи, али је нешто у мени и даље веровало да могу да преживим." Карлине фотографије забележиле су расположење оних који су успешно прошли лечење Карли је показала своје радове другима који болују од рака, и сликала је поједине од њих на одељењу. Тиме би започела разговор, или би им измамила осмех на лице. „Ако је истина да један обичан осмех, мали гест помоћи, или лепа реч, могу да промене како се неко осећа, да јој улепшају дан, и да имају позитиван ефекат на сваку ћелију у нечијем телу, онда позитивна фотографска прича може помоћи да се неком промени цео живот", каже Карли. „То може да испадне одлучујући фактор нечије менталне снаге и да им довољно утиче на вољу за животом тако могу да прогурају кроз све муке у нади да ће ускоро престати. „А то је, по мом мишљењу, оно што вам даје снагу да се одржите у животу упркос лошим прогнозама." Кад се Карлино лечење окончало, у септембру 2012, могла је да се осврне на сваку фазу свог путовања, забележеног на 15 ролни филма и 150 фотографија, и да каже како је преживела рак. Њена слика "Последњи дан хемотерапије" ушла је у ужи избор за награду Портрет Британије 2018. године. Био је то тренутак за славље. Ипак, повратак у породични дан - и „враћање свог живота, део по део" - тешко јој је пао. Док је враћала кутије неискоришћених лекова, била је тужна што више не борави у болници. „Болничко особље и неки пацијенти постали су ми као породица, јер смо изградили веома блиске односе током свих тих месеци." Неколико месеци касније, Карли је одлетела за Калифорнију и већи део наредне године живела је код дечка. Више пута је долазила кући, и посетила је болничко одељење ради првог од два годишња прегледа. Сваки пут кад би се вратила, осврнула би се у потрази за познатим лицима: сестрама које су је лечиле, пацијентима с којима је имала неке битне моменте. Једном приликом, неколико година по окончању свог лечења, поранила је на преглед и села поред жене у чекаоници. „Само смо се погледале и кренуле су ми сузе." Била је то жена чији је муж рекао Карли да неће доживети Божић 2012. године. „Нисам могла да верујем да је то била она", сећа се Карли. „Такви тренуци су предивни." Карли се брзо повратила страст за бележењем живота људи широм света. Провела је четири месеца у Индији током 2014. године. Радове које је направила на том путовању побраће аплаузе на Међународним наградама за фотографију 2018. године. Исте године, њена фотографија „Последњи дан хемотерапије" из серијала „Стварност трауме" ушла је у ужи избор за Портрет Британије. Унајмљена је да асистира фотографу Мајклу Варлију за промотивне слике за Самерленд, нови филм са Џемом Артертон. Добијала је све више и више позивница да учествује на изложбама, а календар јој се пунио распоредом снимања. Почела је да смишља концепт пројекта са локалним центром за пружање палијативне неге Сент Вилфред, да ради портрете пацијената са раком у последњој фази. Хтела је да забележи како терминалне болести утичу на психолошко стање, и како пацијенти проводе последње тренутке, било да пробају нове хобије или се опраштају са вољенима. Међутим, тај план је нагло прекинут прошлог септембра када је позвао старији брат Ли. Рекао јој је да је њиховом млађем брату, Џоу, дијагностификована Хочкинсова болест - иста врста рака коју је Карли победила шест година раније. „Обоје смо плакали преко телефона", каже Карли. Џо је имао само 16 година и тек што је кренуо на колеџ. Рак му је био у ранијој фази него кад је утврђен Карли, али баш као и његова сестра и он је месецима био болестан пре него што је добио дијагнозу. Лекари су узрок свраба на који се жалио, најпре приписивали „сувој кожи", или чак његовој бујној машти. „Није био спреман за ту дијагнозу. Нисмо били ни ми", каже Карли. Хочкинсова болест Џо је покушао да живи онолико нормално колико се може. Проводио је време са девојком, учио да вози и правио планове за каријеру. Али, како је све чешће морао да одлази у болницу, почео је да подбацује са оценама и да губи контакт са неким пријатељима. Пошто је хтела да проводи више времена са њим, Карли га је прошле године питала може ли да фотографише његово путовање с раком. Пристао је. Џои на прегледу Карли је шеснаест година старија од Џоа, и одселила се из породичног дома док је он још био мали. Али као његова једина сестра, увек се осећала одговорна за њега. Учила га је да црта и слика док је још био дете. Касније, када се Карли одселила у Лондон због студија, ретко су се виђали. При свакој посети, приметила би да је он мало виши, и да му је глас мало дубљи. Но, сад кад је стајала иза фото-апарата у његовом болничком одељењу, бележила је промене на њему сваком новом фотогографијом. Коса коју је најпре обојио у плаво, а затим у дречаве нијансе пошто је знао да ће остати без ње, отпадала му је док није обријао главу, као својевремено и Карли, да му не би била свуда по одећи и поду спаваће собе. Џои на хемотерапији На фотографијама је почео да покрива главу, а размишљао је и о томе да носи перику. Од стероида које је узимао током припрема за следећу фазу хемотерапије је остарио, и доживео још једну драматичну последицу. „Џо се толико угојио да ниси могао да га препознаш. На сликама су се виделе и стрије које је добио од наглог гојења", каже Карли. Све више и више Џо се обраћао Карли за подршку и савет. Кад је био мали, гледао ју је како пролази кроз лечење од рака; знао је шта је та болест урадила његовој сестри, али и како је слама. „Чак и кад би био пун стрепњи и бојазни, то што сам се ја опоравила значило је да могу да му пружим наду и позитивну енергију да настави лечење", каже она. Пошто је Џоу рак био у мање поодмаклој фази него њој, мислила је да ће лечење ићи брже а њена серија фотографија бити краћа. Збирка слика требало је да представи како један млади човек побеђује рак. Међутим, прва рунда хемотерапије није била успешна. „Те вести су нас све много потресле. Наш однос се променио, постао мало нестабилнији", каже Карли. Пошто се болест вратила, Џо ће морати да прође кроз још четири месеца хемотерапије и аутологне трансплатације матичних ћелија. Коса, која је таман почела да му расте, опет је почела да опада. Џо је рекао да више не би хтео да буде фотографисан - одлука коју је Карли разумела и поштовала - али је временом развио одлучност и нову позитивност. Неких месец дана касније, предомислио се око сликања. „Највише сам волела слику њега како се окреће, замишљен. Ту је знао шта следи, а очи су му биле загледане у даљину", каже Карли. „На слици се види како се променио и како се навикао на улогу младог човека оболелог од рака." Упркос саветима, Џо је прекинуо терапију матичним ћелијама. Плашио се да ће му нежељене последице - тешкоће са дисањем, проблеми са кожом, жутица и дијареја, до којих долази ако донорске ћелије нападну домаћина - упропастити живот. Убрзо по тој одлуци, у мају, снимци су показали позитиван резултат. То је значило да је у ремисији и да може да се придружи породици на одмору на Менорки, а затим и на Лијевом венчању. Ићи ће на редовне прегледе наредних месеци. Изгубио је килограме, али је коса, коначно, почела опет да му расте. Карли каже да њене слике бележе како се целој породици променио живот у време кад су и њој и Џоу „тело, ум и душа били на искушењу до крајњих граница". „Фотографије које сам снимила, и оне на којима сам ја, и оне на којима је Џои, враћају неке болне успомене, али ме исто тако подсећају колики капацитет има људско тело да издржи такве паклене муке." „У тим фотографијама само се назире како је то време изгледало, али се ја надам да публика може да види не само ужасавајуће аспекте болести, већ и обећање које се осети кад се преживи рак, и огромна нада за дуге који се суочавају са сличним обољењем." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk