Председнички избори у Америци 2020: Зашто је Доналд Трамп изгубио
Нека избори 2020. године једном за свагда сахране погрешну представу да су избори 2016. били историјски преседан, америчко застрањивање.
Доналд Трамп је освојио више од 70 милиона гласова, што је други највећи збир гласова у америчкој историји. На националном нивоу, он је освојио више од 47 одсто гласова и изгледа да је победио у 24 савезне државе, укључујући своју омиљену Флориду и Тексас. Он има изузетан утицај на огромне делове земље и хиљаде следбеника који су му привржени. После четири године проведене у Белој кући, његове присталице су добро проучиле шта нуди као председник и одушевљено кликнули да прихватају одредбе и услове његове владавине. Свака анализа његове политичке слабости 2020. године мора да узме у обзир и његову политичку снагу. Међутим, он је ипак поражен, поставши тако један од свега четири председника у савремено доба који није освојио други мандат. Такође, постао је први председник који није освојио већину гласова на изборима двапут заредом. Доналд Трамп је победио на изборима 2016. године делом зато што је био политички аутсајдер који је рушио норме и био спреман да говори оно што је претходно било неизрециво. Али Доналд Трамп је изгубио изборе 2020. делом зато што је био политички аутсајдер који је рушио норме и био спреман да говори оно што је претходно било неизрециво. Иако би већина Трампове базе гласала за њега чак и да је упуцао некога на Петој авенији, као што се он сам озлоглашено хвалисао пре четири године, друге који су га подржавали пре четири године одвратило је управо његово агресивно понашање. Ово је посебно важило за предграђа. Џо Бајден је поправио Хиларин учинак у 373 приградска округа, што му је помогло да поврати државе Појаса рђе као што су Пенсилванија, Мичиген и Висконсин, и омогућило да се дочепа Џорџије и Аризоне. Доналд Трамп има посебан проблем са женама из предграђа. Поново смо на председничким изборима 2020. године доживели оно што смо већ видели на изборима на половини мандата из 2018. године - више високо образованих републиканаца, од којих су неки гласали за Трампа пре четири године, сматрали су да његова владавина не приличи једном председнику. Иако су знали да ће бити неконвенционалан, за многе је начин на који је он одбацивао бројне обичаје и норме понашања био одбојан и често увредљив. Многе је одвратила управо његова агресивност. Његово потпиривање расних тензија. Његова употреба расистичкој језика у твитовима у којима је клеветао људе обојене коже. Његов пропуст да, повремено, на одговарајући начин осуди бели супрематизам. Његов напад на традиционалне америчке савезнике и његово дивљење ауторитативним моћницима, као што је Владимир Путин. Његова необична хвалисања како је „веома стабилан геније" и томе слично. Његово заговарање теорија завере. Његово употреба лингва франке због које је некада више звучао као гангстерски бос, као кад је бившег адвоката Мајкла Коена, који је склопио споразум о признању кривице са федералним тужиоцима, назвао „тастером". Потом је ту оно што критичари истичу као његови језиви ауторитаризам, који се после избора нарочито огледа у његовом одбијању да прихвати резултат. Посебно индикативан тренутак за мене током кампање десио се у Питсбургу, док сам ћаскао са Чаком Хауинстином на трему његове спратне куће. Као Трампов присталица из 2016. године, он је гласао за Џоа Бајдена. „Људи су уморни", рекао ми је. „Они желе да виде да се у земљу враћа нормалност. Они желе да виде пристојност. Они желе да та мржња већ једном престане. Они желе да виде ову земљу уједињену. А то све ће да донесе председнички мандат Џоу Бајдену." Политички проблем за Трампа био је тај што није успео да приволи људе који нису део његове базе. Нити се нешто посебно трудио да то учини. Он је 2016. године освојио 30 савезних држава и често владао као да је председник искључиво конзервативне, црвене Америке. Човек који је највише поделио нацију од свих председника у последњих 100 година није улагао превелик напор да привуче плаву Америку, 20 држава које су гласале за Хилари Клинтон. После четири исцрпљујуће године, многи гласачи просто су желели председника ког могу да имају негде у позадини - становника Беле куће који ће се понашати конвенционалније. Уморили су се од инфантилних увреда, ружног речника и бескрајних сукобљавања. Желели су повратак у било какву врсту нормалности. Али избори из 2020. никако нису били реприза оних из 2016. године. Овај пут он је био носилац титуле, а не изазивач. Морао је да брани свој учинак, укључујући лошу реакцију на пандемију корона вируса која је до изборног дана убила више од 230.000 Американаца. У ово доба негативних страначких подела, где политику често покреће презир према противницима, није се суочио са омраженом фигуром као што је била Хилари Клинтон. Џоа Бајдена је било тешко сатанизовати, што је делом разлог што га је демократски естаблишмент толико и желео за председничког кандидата. Овај седамдесетседмогодшњи центриста такође је успео да обави посао који је добио, а то је да се дочепа назад белих гласача из радничке класе у Појасу рђе. Питање зашто је Трамп изгубио као председник доводи до још занимљивијег и дискутабилнијег питања - када је он тачно изгубио као председник? Да ли је то било одмах после његове победе 2016. године, кад су људи који су гласали за Трампа, делом из протеста против вашингтонског политичког естаблишмента, моментално зажалили због тога? На крају крајева, многи од тих гласача никад нису ни очекивали да он победи. Је ли то било у прва 24 сата мандата, кад је одржао говор о „Америчком масакру" - у ком је представио земљу као практично дистопију пуну руинираних фабрика, заборављених радника и богатства „преотетог" од средње класе - пре него што је почео да кука о броју окупљених и зарекао се да ће наставити да користи Твитер? До сумрака дана када је ступио на дужност, постало је очигледно да ће се Доналд Трамп трудити да промени институцију председника више него што ће институција председника да промени њега. Је ли то било нешто кумулативније, ефекат грудве која се претвара у лавину, после превише скандала, превише расистичких увреда, превише смена особља, превише хаоса уопште? Или је то била последица корона вируса, највеће кризе која је задесила његову владавину? Пре него што је вирус стигао на ове обале, Трампови политички знаци живота били су витални. Преживео је покретање иницијативе за опозив. Стопа подршке у народу била је на највишем нивоу од почетка - на 49 одсто. Могао је да се похвали јаком економијом и предношћу да је већ на власти: што су два фактора која обично гарантују актуелном председнику други мандат. Председнички избори често постављају једно веома просто питање: да ли је земљи боље сада него што јој је било пре четири године? А кад је ударио Ковид-19 и кад је уследила економска криза, постало је готово немогуће позвати се на тај аргумент. Погледајте видео о томе зашто су ови амерички избори били специфични Избори у САД се никада нису одржавали у оваквим условима. Али погрешно је тврдити да је Трампова владавина била неизбежно осуђена на пропаст због корона вируса. Председници често изађу из националних турбуленција још јачи. Кризе често умеју да из човека извуку величину. Тако је било са Френклином Деланом Рузвелтом, ког је спасавање Америке из Велике кризе учинило политички непобедивим. Првобитни одговор Џорџа В. Буша на нападе од 11. септембра подигли су његову популарност и помогли му да освоји други мандат. Није, дакле, ни на који начин било предодређено да Ковид-19 докрајчи Доналда Трампа. Његовом паду допринело је његово неспретно решавање кризе. Ипак, вреди напоменути да је Трамп и тада остао политички релевантан све до краја, упркос томе што је земља доживела најгору здравствену кризу у последњих више од 100 година, највећу економску кризу од 1930-их година прошлог века, као и најраспрострањеније расне немире од краја шездесетих. Већи део црвене Америке и већи део конзервативног покрета којим је доминирао жудеће за његовим повратком. Он ће још много година наставити да буде доминантна фигура конзервативног покрета. Трампизам би на крају могао да има исти трансформативни ефекат на амерички конзервативизам као Реганизам. Одлазећи председник остаће дубоко поларизујућа фигура и могао би поново да се кандидује 2024. године. Ове разједињене државе нису се одједном поново ујединиле, поготово зато што многи Американци гаје толико различите емоције према Трампу, од привржености до отвореног презира. Ово свакако није последњи пут да је земља чула или видела најнеортодокснијег председника у историји. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk