Турска, рат и злочини: „Мог сина су толико мучили да је изгубио разум“
Према тврдњама Турске, регион који она контролише у северној Сирији је стабилан и сигуран, а Африн је, наводно, добар пример побољшања ситуације. ББЦ на арапском је причао са људима који су остали тамо о условима живота у граду.
Амина Хамид и њен син Арас Турска тврди да је окупирала делове северне Сирије да би успоставила „сигурну зону", како би ту могла поново да настани избеглице и обезбеди њене границе. Али групе за борбу за људска права и Курди тврде да је област далеко од безбедне за неке. Курди кажу да Турска жели да осујети сваки облик курдске власти у тој области; да замени курдску популацију на североистоку сиријским избеглицама које потичу из других делова земље - темељно мењајући етнички састав области. ББЦ на арапском разговарао је са људима који још живе у „Сигурној зони" у граду Африну и некима који су избегли у оближњи Тал Рифат. Они су говорили о животу у „сигурној зони", где бројне снаге анти-владиних оружаних група врше контролу под надзором Турске. Опречне тврдње Од марта 2018. године и Операције „Маслинова гранчица", турске снаге контролишу већинско курдски град Африн и његову околину. Једна ранија војна операција из 2016. године, под шифрованим именом „Штит Еуфрата", истерала је припаднике Исламске државе и обезбедила области као што су Јарабулус, Ал-Баб и Ал-Раи, североисточно од града Алепа, уз помоћ оружаних група које подржава Анкара. Захваљујућим овим двема операцијама, успостављен је успешан „мировни коридор", тврди Анкара, који сада жели да понови дуж читаве своје границе са Сиријом у новијој војној операцији, „Пролеће мира". То се десило откако су се америчке трупе повукле из неких области у североисточној Сирији. Али групе за заштиту људских права кажу да неки цивили у тој области трпе широко распрострањено злостављање. „Погубљење појединаца, пљачкање имовине и спречавање расељених лица да се врате кућама је убедљив доказ зашто 'сигурне зоне' које предлаже Турска неће бити стварно сигурне", рекла је Сара Леа Витсон, директорка Хјуман рајтс воча за Блиски Исток. „Супротно званичној верзији Турске да ће њихова операција успоставити сигурну зону, групе које она користи да би управљала територијом и саме злостављају цивиле и дискриминишу их по етничким основама." Арас не може да седи нормално Срушене наде „Прво смо напустили наше родно село Кастал Јендо да бисмо отишли у Азаз, па у Африн, након што су наше село заузеле оружане групе", присећа се Амина Хамид, чији је син Арас отишао да погледа њихову оближњу њиву, али се никад није вратио. Арас (30) је касније пронађен, након што га је „брутално мучила оружана група на власти", остављен крај пута у Азазу, градићу на 30 минута вожње од Алепа. „Оглувео је, исечено му је лево уво на три различита места, а његов ректум и анус били су тешко повређени", присећа се она. Амина је изгубила сваку наду да ће пронаћи сина живог након његовог нестанка на више од годину дана 2016. године. Отмице, убиства и мучења постали су исувише чести, тако да је она претпоставила да се закључак да су га убиле оружане групе које контролишу њено село „намеће сам од себе". Amina has to feed, clean and take care of her son like a child Једино јој је било жао што није стигла да се опрости од њега, да га пољуби последњи пут и помоли се над његовим беживотним телом. Раније је Амина ризиковала властиту безбедност кад се вратила у своје село и питала оружане групе где јој се налази син. „Они су ме извређали и отерали, претећи ми да ће ми урадити исто што су урадили и мом сину", каже она. Касније је на њиховој њиви пронашла његову ципелу и тако знала да је сигурно убијен. Али кад јој је комшија рекао да је видео пост на Фесјбуку са сликом њеног сина и позивом да га покупе из болнице у Алепу, она је изгубила свест. Налажење Араса Један од Арасових стричева, у Алепу, урадио је неопходне припреме да га покупи из болнице. Одвео га је до Амине и многи људи су дошли да га посете. Амина се сећа шока кад је њен син доведен „умотан као беба". Много је смршао и био скоро непрепознатљив. Амина се присећа како је пала у несвест кад га је угледала и како се касније расплакала због његовог стања. „Није могао да чује и деловао је као да не разуме шта се дешава," поред неколико других инвалидитета који су додатно омели његов процес варења. Aras's left ear was torn in three places - here we see it after three operations „Набијен на колац" Породици је у болници речено шта се десило Арасу, како је пронађен на путу Азаз-Алепо и како је морао да остане у државној болници на лечењу због неколико рана и опекотина које је задобио током мучења. Извештај о болести издали су и курдски и сиријски Црвени полумесец са детаљима о његовом стању. „Лице му је било готово непрепознатљиво од мучења. Донесен ми је као парче меса. Набијали су му оштар предмет позади, направивши дубоке, крупне ране у његовом анусу и дубље", рекла је Амина за ББЦ. После неколико месеци лечења, Арас може да седи само прекрштених ногу. Не може да хода без помоћи, углавном лежи хоризонтално на леђима, једва да се креће или тражи воду и храну. "Да га не храним и не појим, живео би без воде или хране данима без престанка." Амина мора да мења пелене сину „три или четири пута дневно", јер он више не може да контролише пражњење црева. „Губи контролу над собом ако није на пилулама за смирење. Покушава да ме удари и гурне. Није свестан да сам му мајка. То је најтеже од свега", плаче Амина. „Скоро да је мртав. Морате то да видите да бисте поверовали. Он више није иста особа. Има неколико трајних инвалидитета. Лево уво му је зашивено на три различита места." Тренутно Амина живи са сином и мужем, такође инвалидом, у кампу за избеглице у Тал Рифату. Она се нада да ће се једног дана вратити у своје село. Отмице, смрт и уцене Џамила, која тренутно борави у Лондону, каже да су оружане групе недавно отеле њеног брата у Африну. „Одвеле су га са собом и позвале нас са његовог телефона да траже откупнину. Морали смо да пошаљемо 10.000 фунти да би га ослободили." „Мој брат је знао да ће оне то поновити како би добиле још новца. Побегао је у Африн у избегличке кампове у Тал Рифату. Тамо је сад већ месецима", додаје она. У извештају Уједињених нација из септембра наводи се да су „жртве отмица наоружаних група и криминалних банди цивили курдског порекла, који се сматрају имућним, попут лекара, пословних људи или трговаца. Жртве често нестају на контролним пунктовима или их одводе из кућа ноћу." „Турска жмури над гнусним понашањем група које наоружава", рекла је Витсон. „Док год Турска контролише ове области, она има одговорност да истражи и оконча та кршења људских права." Амира, која тренутно живи у Манчестеру, рекла је за ББЦ да је њен 70-годишњи отац у затвору у Анкари више од годину дана зато што је „сарађивао са бившим курдским властима у Африну". Многи мештани кажу да су наоружане групе почеле да прибегавају отмицама и уценама као начин да надокнаде губитке настале након што је Анкара прекинула њихову финансијску помоћ. У међувремену, турски званичници кажу да они немају проблема са Курдима већ са Демократском странком и Јединицама за заштиту народа - Анкара обе сматра продужетком законом забрањене Курдистанске радничке партије. У овом тренутку регионом Африна управљају Хатај и Килис, оба региона у Турској. Политички затвореници и они за које се сматра да су „сарађивали" са бившим курдским властима држе се у затворима у Анкари. Провокације За Шадија Мустафу и његову супругу Нисрин, дошло је до једног „инцидента" превише кад су Шадија поново задржале оружане групе у Африну. „Мучили су ме и пржили загрејаном гвозденом шипком", каже он. Сваки пут је морао да плати огромне суме новца да би био ослобођен. Коначно, у јуну, побегао је са женом у избеглички камп у Тал Рифат, након што је претрпео „пребијања, увреде и уцене" од разних оружаних група. „Речено нам је да је Африн безбедан. Поверовали смо и вратили се, моја супруга и ја, само да бих био ухапшен као колаборациониста бивших курдских власти", додаје он. „Везали су ми очи, ставили лисице на руке и стрпали у затвор. Шутирали су ме и вређали сваком увредом коју су могли да смисле. Онда су почели да ме муче и прже моје тело на по неколико дана. И даље имам ожиљке свуд по телу", каже Шади. Док је боравио у затвору, Шади каже да је чуо вриштање и запомагање жена. „Претпоставио сам да су Курди. Овај затвор је само за политичке затворенике", рекао је он. Коначно су Шади и његова жена стигли до избегличких кампова у Тал Рифату, северно од Алепа. Он се нада да ће једног дана успети да се врати у Африн, „једном кад Турска војска и њене паравојне снаге оду." Портпарол турског председника Ибрахим Калин изјавио је у скорашњем интервјуу да је у току више истрага о наводном кршењу људских права које су починиле паравојне формације под подршком Турске, али није пружио више детаља од тога. Разна имена су измењена у овом чланку да би се заштитио идентитет саговорника.