Фудбал, Арсенал и Денис Бергкамп: Због Кројфа сам очврснуо, а Венгер ме научио стрпљењу
Док сам играо фудбал, имао сам мантру - вежба доводи до савршенства. Исто је и сада када сам тренер, али не трагам за новим Денисом Бергкампом.
Желим да унапредим младе играче, а не би ми представљао изазов да сада као тренер радим са младим фудбалером Бергкампом. Под тиме мислим да сам као фудбалер био у стању сам да решавам проблемем - нису ми за то били потребни тренер или менаџер. Радио сам ствари како сам мислио да треба, али сам био професионалац. Поштовао сам тренера и његову филозофију и систем. А ниједан од њих ми није тражио да мењам начин на који играм или тренирам. Наравно, код неких од тренера, попут Јохана Кројфа или Арсена Венгера, моја начин размишљања је помогао. Али сада када радим са играчима, увек више волим изазов - ако је неко љут на мене из тактичких или техничких разлога, осећам да могу да помогнем. Нисам био у пуном радном односу од одласка из Ајакса пре три године, а тренутно и нисам нешто активан у потрази за новим ангажманом у фудбалу. Али све чешће размишљам да се вратим клупи поред терена и тренирању, јер је то оно што највише волим. Шта год да урадим следеће, знам да нећу постати главни тренер неке екипе. То није моја амбиција, превише волим сопствену слободу. Волим да проводим време са породицом, волим живот ван фудбала, а не верујем да можете да будете посвећени тренер ако понекад играте и голф, рецимо. Знам да неки клубови имају посебне тренере само за нападача, баш као што су раније имали искључиво за голмане. Они би се појављивали два, три пута недељно и одлазили би чим се тренинг заврши. Али за мене би и тај начин рада био ограничавајући. Ако неко не ради добро, желео бих са њим да причам о свим аспектима који утичу на његову игру - без обзира да ли се ради о тактичким или приватним стварима. У Ајаксу сам имао улогу која ми је одговарала, а у великој мери је личила на оно што сам имао као играч - био сам нешто између. Нисам био ни нападач, ни фудбалер везног реда. На сличан начин видим и сопствени тренерски ангажман. Хоћу да радим са првим тимом, али моја главна предност може да буде да у њега уводим играче из млађих категорија. Млади Бергкамп у дресу Ајакса 1987. Понекад су први и млади тим као два потпуно различита света. Оно што ја могу да радим је да створим мост између њих. Али поред тога, свестан сам да је потребно и да имам резултате. Не бих радио само реда ради - да одлазим на посао сваки дан и да се враћам кући. Волео бих изазов и одговорност за развој младих играча и њихово увођење у први тим. Волим такав притисак. Био сам успешан у Ајаксу - где нисам био ни први, ни други помоћник. Налазио сам се на терену и поред њега и искрено верујем да би тако могао да функционишем и у другим великим европским клубовима. У ствари, изненађен сам што многи клубови већ нису кренули да раде на сличан начин. Бројни тимови имају јаке омладинске школе и успостављен систем. Али важно је шта долази после тога. Велика је предност када можете да развијате играче из сопствених редове, јер за разлику од већине фудбалера које купите, они не морају да се навикакавају на нови клуб и земљу. Већ се осећају пријатно ту где је су и доступни су вам кад год је потребно. Можда ће у будућности постојати неко правила попут „шест плус пет" о којем је ФИФА расправљала, а подразумева да имате петорицу фудбалера уз сопствене школе. Додуше, претпостављам да када имате много новца, прва опција вам је увек да купите играча и то за велики новац. Што је штета, јер не улажете у сопствену омладинску школу. То је једна од разлика када сте играч и када сте тренер. Моја тренерска филозофија заснива се на играчкој каријери и животним принципима, али одлуке које сам прижељкивао да буду донете док сам био у Арсеналу, заснивале су се на жељи за успехом. Ако је нешто недостајало у екипи, надао сам се да ће се то брзо променити. Чак ни тада Арсенал није имао огромне количине новца да доводи баш најскупље играче, а слично је и данас. Не могу тек тако да изађу на тржиште и купе велика фудбалска имена, али имају доста талентованих фудбалера у млађим категоријама. Морају да буду инвентивни ако желе успех, али делује да Арсенал сада поново иде напред, навијачи то препознају и спремни су да сачекају. Бергкамп и Тијери Анри А биће им потребно стрпљење. Без обзира да ли се ради о Арсеналу или неком другом клубу, ако не трошите новац на велике трансфере, треба вам времена да изградите нешто. Када завршите осми, као Арсенал прошле сезоне, велики је изазов довести играче који су на нивоу Тјерија Анрија или Робера Пиреса. Онда морате да пробате са другачијим приступом, да се више ослоните на тренера, његову филозофију и стил игре. И, да, морате све сами да градите. Део тог процеса је развој играча који су вам већ на располагању. Има много тренера који сматрају да могу да промене фудбалере за 40 до 50 одсто, али не верујем у то. Чак и код младих играча, промене су у знатно мањим процентима, али и то је довољно, поготово у врхунском фудбалу. Већина љути гледа играче и помисли: „О, има сјајну технику" или „Овај ради баш доста". Али ствари нису тако једноставно - то сам одавно научио, док сам био младић у Ајаксу и сарађивао са Кројфом. Он је био веома захтеван и сматрам да је веома важно да је младе научим истим лекцијама. У Ајаксу смо научили да сваки играч има четири елемента - тактички, технички, физички и психички. Ако хоћете да будете професионални фудбалер, потребна је сва четири елемента буду на високом нивоу. У супротном, нећете успети. Младог играча можете да створите ако све ово имате у виду на тренинзима. На пример, ако играч има проблем са судијама на утакмицама, онда на тренингу морате да кажете осталима да га фаулирају, а да нећете свирати прекршај. На тај начин, играч ће се изборити са овим проблемом. Све се то десило и мени. Кројф је желео да очврснем. Као тинејџер сам једном по казни пребачен у резервни тим Ајакса јер је Кројф желео да изазове реакцију. Стављали су ме у „живи зид" да би морао да комуницирам са голманом, а често су ме и стављали да играм на позицијама у екипи које нисам баш волео. Све то. Не мора то увек да буде ситуација коју играч не воли. Довољно је да буде нова за њега, да видите како се сналази. Понекад само желите да натерате играче да размишља - али питање је да ли он то може? Гледаоци ББЦ-ја су Бергкампов гол против Њукасла прогласили 2002. изабрали за један од најбољих у историји Премијер лиге У данашње време, фудбалски тренинзи су од најмањег узраста далеко сложенији него у време када сам ја одрастао. Не знам тачно како је сада у Енглеској, али овде у Холандији све је уређено за децу - свуда постоје вештачки терени за њихово тренирање и сви тренинзи су темељно испланирани. Данас их много више уче - чини се наушртб креативности. Понекад када гледам омладински фудбал имате оно што ја зовем тренери на Плејстејшну - они имају контроле, а играчи само раде оно што им кажу, не мисле својом главом. Да бисте добили добре играче треба да буду маштовити, али све до 18. године они за то немају прилику. Време које имају са тренерима понекад је једино време када играју. Мислим да ако сада погледате генерацију и упоредите је са временом кад сам био млад, пропустиће око 15-20 сати играња фудбала недељно. То је много и морате да покушате да на другачији начин код њих испољите креативност, тако да и сами схвате колико је то важно. За моје најславније тренутке као играча био ми је потребан рад ногу, равнотежа и вештина. То су све ствари које можете да научите; то су алати који су вам потребни. Али такође сам морао да будем маштовит да знам када да их користим а то сам морао сам да савладам. Осећај за лопту и технику стекао сам тако што сам стотинама пута ударао лопту у зид, контролишући је изнова и из времена када сам сатима свако вече играо фудбал - на улицама, на шљунку, где год. Чак бисмо и у Ајаксу радили додавање као завршну вежбу, а затим бисмо одиграли меч. То је била моја генерација и генерације пре. Бергкамп и Анри у разговору са тренером Арсенала Арсеном Венгером Само бисмо изашли напоље са лоптом и зезали се њом. Сада постоји толико много других ствари у животу - мобилни телефони, видео игре и остало - да деца не излазе толико напоље. То није једина разлика са данашњим фудбалом. Прошло је 14 година откако сам престао да играм, а фудбал се много променио. Ван терена све изгледа веће - новац, праћеност фудбала, друштвени медији. На терену игра изгледа нешто бржа него у моје време. Али неке ствари су исте - можете видети да тимови попут Ливерпула и Манчестер Ситија имају одређену филозофију и успешни су у томе, а други клубови покушавају да их сустигну. Једна од највећих ствари које су се промениле је употреба статистике и њено тумачење како би се показало да ли је играч добар или не. Опет, то је подручје у којем се ствари непрестано развијају. Када сам ја играо, статистика је била основна и дуго нисам обраћао пажњу на њу. Једном сам разговарао са Арсеном Венгером, када сам био у тридесетим годинама и он ми је рекао: „Из статистичких података видим да вам ниво трчања опада после 60 или 70 минута, зато вас тада и вадим из игре'". На то сам му одговорио: „У реду, шефе, али ваша статистика не показује да чак и са 80 одсто снаге могу да направим важан пас пре гола". Увек сам то називао пред-асистенцијом - тренутак који раздваја противничку одбрану и доводи до гола, чак и ако то није последње додавање пред погодак. Наравно, чак и тада бисте могли извадити нешто из бројева - углавном физичке податке о претрчаним километрима у игри и сличне ствари - али у идеалном случају морате да комбинујете те податке са интелигентном, техничком страном и то се и даље чини тешко, иако су ствари напредовале. Неким играчима бројеви нису наклоњене. На пример, Роберто Фирмино из Ливерпула је играч кога морате гледати како бисте ценили оно што доноси свом тиму. Још један - Давид Силва је када је био у Манчестер Ситију доприносио тачним додавањима и начином на који задавао темпо саиграчима. Статистика јесте још један прозор у фудбал, али не једини. И даље мислим да властитим очима доносите процену о одређеним стварима, а онда вам статистика може помоћи - можда да докажете да добро видите. Можда ће једног дана бити доступне све статистике које су вам потребне, али за сада знам које играче волим да гледам. Одахнуо сам када је Удружење професионалних играча прошле сезоне доделило награду за играча године Кевину де Брујнеу. Већ дуги низ година је одличан а није добијао индивидуално признање које заслужује. Сад га има. Заиста уживам да гледам Де Брујнеа и то већ дуго. Сећам се када сам га први пут видео, када сам са Ајаксом играо против немачког Волфсбурга у предсезонској пријатељској утакмици. Ушао је на полувремену, био је тако самопоуздан и смирен на лопти, а имао је преглед игре на целом терену. И тада је могао да види све и свуда. То је нешто што изузетно ценим, наравно. Де Брујне вози тим напред и он такође има одличну технику. Ако радите оно што сам раније рекао - вежбајте и вежбајте од малих ногу - онда ће оно штзо он ради да вам постане природно. Понекад на утакмицама Премијер лиге гледам играче који морају да гледају лопту приликом сваког додира. Добри играчи, најбољи играчи, увек знају где је лопта. Не морају да је гледају - уместо тога виде простор, што је најважније у фудбалу. Мислим да то могу јер су у младости много играли са лоптом. Код мене је то дало резултата и то би био савет који сада дајем сваком младом играчу: вежбајте, вежбајте, вежбајте. Увек сам мислио да могу да се побољшам, а и ти можеш. Као тренер нисам ни ја престао да учим - увек прикупљам нове идеје, посматрам и уочавам ствари које могу да променим у свом раду или код неког другог. Погледајте видео о лондонском ресторану који држи навијач Црвене звезде Црвена звезда у Лондону: Љубитељ клуба направио мали музеј у ресторану Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk