Прислушкивање и шпијунирање: Брине ли вас технологија Орвеловог „Великог брата“
Пенеминде је лука у северној Немачкој, где се река Пене улива у Балтичко море.
Тамо су у октобру 1942. године немачки инжењери седели у контролној соби и гледали телевизијски екран. На њему су ишле слике уживо, у крупном плану, прототипског оружја на лансирној рампи неких 2,5 километра од њих. На другом екрану, са широкоугаоном камером, гледали су како се оружје уздиже у небо. Проба је била успешна. Гледали су нешто што ће обликовати будућност - али можда не баш онако како су то они замислили. В2, Vergeltungswaffe илити „оружје освете", била је прва ракетна бомба на свету и требало је да добије рат за Хитлера. Ово оружје је путовало брже од звука, тако да нисте знали да стиже све док не експлодира. Али кључно од свега, није могло прецизно да се усмери: В2 ракете убијале су хиљаде људи, али недовољно да однесу превагу у борбама. Ракетни напади В2 на Лондон отпочели су 8. септембра 1944. године Вернер фон Браун, бриљантни млади инжењер који је стајао иза В2, предао се Американцима кад је пао Трећи Рајх, а потом им помогао да победе у свемирској трци. Да сте му рекли да је његова проба лансирања ракете први корак ка одласку човека на Месец, он не би био превише изненађен. Управо га је то и мотивисало. У једном тренутку, накратко је био ухапшен након што је неко у возу начуо како говори да би више волео да гради свемирске бродове него оружје и пријавио ову сумњиво неконформистичку мисао Гестапоу, нацистичкој тајној полицији. Али Фон Браун није могао да предвиди да је присуствовао и рођењу једне друге изузетно утицајне технологије - ону коју би Гестапо обожавао у свом савременом облику - телевизију затвореног кола, познату као ЦЦТВ. Слике у тој контролној соби биле су први пример видео преноса који се не користи за емитовање, већ за надгледање у реалном времену, приватно - преко такозваног „затвореног кола". Врхушка из Пенеминдеа можда је изнуривале робовску радну снагу до смрти, али није имала намеру да се придружи броју жртава. Уместо тога, позвала је телевизијског инжењера Валтера Бруха да осмисли начин како да надгледа лансирања ракета са безбедне удаљености. Инжењер електротехнике Валтер Брух исто тако ће измислити ПАЛ колор телевизијски систем И то је било паметно, зато што је први В2 који су испробали заиста експлодирао сам од себе, уништивши једну од Брухових камера. Тешко је одредити колико је тачно популарно Брухово чедо данас постало. Једна процена, стара неколико година, каже да је број камера за видео надзор широм света 245 милиона - што је отприлике једна на сваких 30 људи. Друга претпоставља да ће их ускоро, само у Кини, бити двоструко више. Сасвим је извесно да се тржиште брзо шири, а њен глобални лидер је компанија по имену Хиквижн, делом у власништву кинеске владе. Шта Кина ради са свим тим ЦЦТВ камерама? Ево једног примера. Замислите само ову сцену - покушавате да пређете прометни пут у граду Сјангјангу. Треба да сачекате да вам се упали зелено светло, али вам се жури, тако да само претрчите, кривудајући кроз саобраћај. Неколико дана касније, могли бисте да угледате властиту фотографију, име и број личне карте на огромном електронском билборду изнад те раскрснице, који вас јавно проказује као некога ко је непрописно прешао улицу. Али не ради се ту само о јавном срамоћењу: камере за видео надзор ће се повезати са државним планским програмом „социјалног бодовања". Како ће тачно тај национални систем да функционише још је нејасно, али разне пробе користе податке из јавног и приватног сектора да оцењују колико су људи узорни грађани. Можете да изгубите поене на непажљиву вожњу, кашњење са плаћањем рачина или ширење лажних информација. Стекните много поена и једна од повластица могла би да буде бесплатна употреба јавних бицикала; стекните их мало и може вам бити забрањено коришћење возова. Циљ је да се подстиче и награђује жељено понашање - или, као што званични документ то поетски каже, „омогући поузданима да се крећу свуд под небеском капом, истовремено отежавајући дискредитованима да направе и један једини корак." Можда вас све ово подсећа на извесни роман објављен седам година након што је Валтер Брух измислио камеру за видео надзор. У 1984, Џорџ Орвел је славно замислио живот у ком се све надзире - не само у јавном простору, већ и у приватним домовима људи. Свако ко је неко и нешто мора да има „телеекран" преко ког Велики врат може да га гледа. Али у причи постоји наговештај да су ови уређаји испрва били нешто што су људи сами желели да купују. Када притворни господин Чарингтон мора да пружи Винстону уверљив разлог за очигледно одсуство телеекрана у његовој гостинској соби, он каже да су „сувише скупи" и да „изгледа да никад нисам осетио потребу за њима". То звучи као разговор који сам недавно водио о гласом контролисаним паметним звучницима које би неке од највећих корпорација желеле да ми продају, како бих могао да се распитам какво је време или кажем: „Алекса, укључи моје централно грејање" или аутоматски проверим шта ми се налази у фрижидеру. Гласом покретани паметни звучници сакупљају све више податак о нама Стрип цртач Зек Вајнерсмит најбоље сумира ову понуду овако: „Могу ли да поставим уређај у вашу кућу који непрестано прислушкује све што говорите и радите, похрањује те информације, зарађује на њима и не дозвољава вам да им приступите?" „Морали бисте много да ми платите за то." „Не. Ви ћете платити нама." „Ух... Не, хвала?" „Уређај може да израчуна кад вам понестаје чипса са сиром и испоручи вам га кући дроном у року од 30 минута." „Дајте ми ту машину!" Уређаји као што су Амазон Ехо и Гугл Хоум постали су популарни због великог напретка у вештачкој интелигенцији - а исти је разлог иза све веће потражње за ЦЦТВ камерама. Постоји ограничен број екрана које једна особа може да посматра. Али ако софтвер може да гледа, слуша и тумачи, колико можете да надзирете ограничено је само јачином компјутера. Је ли здраворазумски осећати извесну нелагоду око свега овога или треба само да се завалимо и уживамо у чипсу са сиром који нам је испоручио дрон? То делом зависи до које мере верујемо ентитетима који нас посматрају. Амазон и Гугл нас брже-боље уверавају да они не шпијунирају баш све наше разговоре. Они инсистирају да су уређаји довољно паметни да само слушају кад изговарамо речи „буђења" - као што су „Алекса" или „OK Гугл" - и тек тада шаљу аудио запис у облак, како би моћнији сервери растумачили шта ми то желимо. Потом морамо да верујемо да је ове уређаје тешко хаковати - за криминалце и, можда, за владе. Наравно, не згражава свакога помисао да држава зна све више и више о нашим свакодневним животима. Једна Кинескиња је изјавила за аустралијски АБЦ да, како је то њена влада формулисала, уколико је сваки кутак јавног простора покривен камерама, она ће се осећати безбедно. Они који имају другачији став према овоме можда ће бити задовољни кад чују да ЦЦТВ још увек није онолико паметан као што изгледа. Раскрсница у Сјангјангу делује потпуно аутоматизовано - али алгоритми за препознавање лица заправо нису довољно поуздани. Снимке морају да просејавају намештеници владе. Али то можда није ни битно. Перцепција присмотре довољна је да вас одврати - све мање људи непрописно прелази улицу. То је и идеја „паноптикона": ако мислите да вас можда посматрају, понашаћете се као да то стварно раде. То је идеја коју је Џорџ Орвел савршено добро разумео. Дакле, ЦЦТВ је можда још далеко од испуњења свог технолошког потенцијала. Али за оне који желе да промене шта радимо или чак како размишљамо, то можда не представља толику препреку. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk Аутор пише колумну „Економиста на тајном задатку" за Фајненшел тајмс