Србија и политика: Демократе и социјалисти - два лица српских странака
Осим године рођења, ове две, по много чему кључне политичке партије у Србији, немају скоро ништа заједничко.
Актери историјског помирења: Борис Тадић (лево) и Ивица Дачић (десно) Демократска странка (ДС) и Социјалистичка партија Србије (СПС) већ пуне три деценије стожерне су странке српске политике, али су, сем периода „историјског помирења" од 2008. до 2012. године, живот провеле на супротстављеним странама. Ове две странке представљају и слику два модела развоја странака: док је из ДС-а настао читав низ партија које данас играју углавном опозициону улогу, социјалисти су три деценије преживели готово у потпуности без подела. „ДС је настала као странка врхунских интелектуалаца, па се временом ширила, а онда од 2000. до 2012. године постала кеч-ол странка, веома хетерогена чак и по идеолошкој структури. Ипак, оно што се није мењало је развијена унутарстраначка демократија - то понекад буде болно и у Србији се претвори у супротност јер ни сви чланови ДС не баштине политичку културу да демократски процеси не стају на избору или смени председника", каже за ББЦ на српском Бојан Пајтић, некад председник демократа, а данас универзитетски професор. Никола Шаиновић био је потпредседник СПС-а још у време Слободана Милошевића, а Ивица Дачић вратио га је у страначки врх по изласку из Хашког трибунала - и он другачије види разлику ове две странке. „Главна разлика СПС-а и ДС-а је да је у ДС-у лако формирати нову партију, док се у СПС то доживљава као јерес. Али то није одсуство демократије - то је унутрашња кохезија која ће трајати." Упркос бројним разликама, професор Факултета политичких наука (ФПН) Славиша Орловић каже да су ДС и СПС прошле кроз сличне фазе развоја. „Обе странке су прошле кроз турбулентне периоде убиства и смрти лидера, падања са власти, цепања и дељења на више нових. И једна и друга су показале да их вршење власти чува од подела и прикрива унутрашње слабости", закључује он. ДС - „расадник" нових партија Само најпажљивији хроничари страначких дешавања у Србији могли би тачно да забележе колико странака на политичкој сцени имају корене у Демократској странци. Током деведесетих, међу најзначајнијим новонасталим странкама су Либерална странка Николе Милошевића, Демократска странка Србије Војислава Коштунице, Демократски центар Драгољуба Мићуновића, Народна демократска странка Слободана Вуксановића. Бојан Пајтић сматра да су такве поделе имале и позитивног ефекта. „У самом почетку, деоба Демократске странке је била нужна, један потпуно природни процес - ДС је настала као политички покрет против једнопартијског режима, па су се ту нашли људи различитих идеолошких оријентација. Излазак тих структура значио је профилисање ДС-а, у странци су остајали они политичари и чланови који су били социјалдемократски и социјално-либерално оријентисани - слање јаснијих порука, утемељивање у бирачком телу снажило је странку." Као лидер ДС-а, Бојан Пајтић учествовао је на протестима против власти Александра Вучића 2015. године Ипак, ни смењивање периода на власти и у опозицији после петооктобарских промена 2000. године није зауставило дељење демократа. Најзначајније странке настале у овом периоду су Либерално демократска партија Чедомира Јовановића, Нова странка Зорана Живковића, Социјалдемократска странка Бориса Тадића, Народна странка Вука Јеремића, Странка слободе и правде Драгана Ђиласа. „Деобе у последње две деценије никако нису идеолошке - настајале су нове странке чији је темељ била политичка амбиција људи који нису успели у ДС-у. У основи тих деоба су персонални разлози, фрустрације због неостварених амбиција, осветничке жеље и то је почело да слаби странку", сматра Пајтић. Због тога он сам није се упуштао у авантуру стварања сопствене партије - један је од два председника ДС-а који није цепао странку по напуштању њеног кормила. „Мислим да су у политици најопаснији људи они који немају животну и професионалну алтернативу ако не успеју у политици - због тога су спремни да направе различите компромисе. Иако нисам политички активан, мислим да ДС има више користи да јесам њен члан него да нисам." Социјалиста Никола Шаиновић идентификује корен проблема у ривалској странци у самој њеној структури. „ДС је покушао да се развије на традицијама још из Краљевине Југославије, али већ у почетку се испоставило да један број људи који нешто постигне у оквиру те странке жели или да је преузме, или да направи нешто посебно. То је урођена мана ДС-а, да је демократија више циљ него средство - ако је СПС био превише окупљен око старе идеје и партије, испада да се ДС окупља око појединаца, а не око идеје." Драган Ђилас (лево) и Борис Тадић (десно) оснивали су своје странке по одласку са чела ДС-а Некадашњи војвођански премијер сматра да је политички живот ДС-а заправо слика политичког живота Србије. „То што је ДС у неком тренутку имао примат на политичкој сцени заправо је инцидент - огромна већина грађана Србије демократију и демократске процесе доживљава као губљење времена и жели ауторитарном владару да препусти бригу о сопственим животима. Биће потребне деценије политичког сазревања, образовања да људи разумеју да су они суверени, а не владар - да су они господари свом председнику, а не обрнуто", каже Бојан Пајтић. Професор ФПН-а Славиша Орловић подсећа да је ДС остваривала најбоље резултате када је наступала јединствено са партијама које су из ње произашле. „Без јаког ДС-а, опозиција нема стожерну странку, остаје фрагментирана, слаба и неубедљива. Покушаји њеног супституисања неким новим пројектима су само режимски плагијати." СПС - лидерска неприкосновеност Српски социјалисти су лидера бирали на укупно десет конгреса и сваки пут им је избор био веома једноставан. Најчешће без икаквог, а камоли озбиљног противкандидата, Слободан Милошевић побеђивао је шест пута, а његов наследник Ивица Дачић четири пута. „СПС је настао у континуитету са старом Комунистичком партијом - наследио је однос повезаности и трајне припадности, па се то преносило и на следећу генерацију чак и унутар породица. Остала је и партијска мрежа која се политички променила, али структурно стоји и данас - како год је партија пролазила, мрежа се ревитализовала после проласка кроз разне тешкоће попут 5. октобра", сматра Никола Шаиновић. Никола Шаиновић одслужио је две трећине затворске казне због злочина на Косову Уз наглашавање да је очувању СПС-а допринела и патриотска нота, Шаиновић указује и на фактор изван странке који ју је јачао. „Притисак споља - проглашавањем кадрова за комуњаре, са лошим призвуком - донео је нову кохезију и снагу, људи су желели да се бране. Спољни притисци, од санкција, до рата, ојачали су странку: СПС се понашао као јеж и сачувао се од голог нестанка." Политиколог Славиша Орловић такође истиче порекло СПС-а као веома значајно за његов развој. „СПС је партија континуитета из периода једнопартизма, која је наследила кадрове, инфраструктуру, имовину и идеологију, уз прилагођавања новим околностима. То је, у основи, национално осетљивија, партија левице и партија власти." Ипак, демократа Пајтић у јединству социјалиста не види само позитивне елементе. „У Србији су, по правилу, председници странака њихови оснивачи и власници - исто је и са СПС-ом: да је Слободан Милошевић жив, био би на челу те партије и дан данас. У великом броју странака, председници су доживљени као приватни предузетници, а странке као предузећа", сматра Пајтић. У таквим околностима, једино се покушај Бранислава Ивковића да створи своју партију може рачунати као озбиљан покушај расцепа у СПС-у. Ова политичка авантура с почетка 21. века завршила се неуспехом, а Ивковић је своју каријеру оживео тек у Српској напредној странци. „У СПС-у влада убеђење још из старог поимања левице да је најгора ствар за сваку странку фракција - то су још стари комунисти учили и сви се чувају преласка те границе. Било је веома динамичне расправе унутар партије - поједини одбори су се одвојили, али је мрежа брзо ревитализована, па се показало да велика већина није за то да се партија потпуно распадне и страх је сачувао од цепања", описује Никола Шаиновић атмосферу приликом покушаја Ивковића да створи странку. Слободан Милошевић готово без прекида водио је СПС 16 година И док Шаиновић наглашава да подржава став председника странке Ивице Дачића да СПС мора имати макар и минимални утицај у власти, професор ФПН-а Славиша Орловић сматра да такав процес може и штетити социјалистима. „СПС настоји да гради имиџ државотворне странке, која има релативно старије бирачко тело, уз флексибилност да се због власти прилагоди и истрпи ударце. У чврстом загрљају СНС-а бледи њен идентитет", закључује Орловић. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk