Воде ли примирја ка трајном миру
Постизање договора о примирју је вест која се увек жељно ишчекује са ратишта широм света, али је готово једнако често прате и информације о кршењу прекида ватре и поништавању договореног.
Примирје у сиријском граду Источна Гута донело је само привремено олакшање цивилима Изузетак није ни тренутни сукоб у Сирији, где је последњи позив на привремени прекид непријатељстава у Источној Гути само један у низу покушаја да се на тај начин реши бар део кризе. Примирја има откад и ратова, а најпознатији је "олимпијски мир" - у античкој Грчкој, борбе су се прекидале током Олимпијских игара да би се спортисти мирно надметали. Борбе се данас прекидају са мање спортског мотива - у првом плану су преговори или решавање хуманитарних криза које прете да озбиљно угрозе цивиле. „Договорена примирја" југословенских ратова Хрватски војници током једног од примирја у рату у бившој Југославији Драго Ковачевић био је градоначелник Книна током рата у Хрватској, 1994 и 1995. године, све док га хрватске снаге нису освојиле у војној акцији „Олуја". Он за ББЦ каже да су примирја у рату у Хрватској носила обележја читавог рата, који сматра договореним и режираним сукобом. „Та примирја су била строго контролисана. Знало се шта коме припада, када је примирје актуелно", каже Ковачевић. Народ се радовао примирју, али је убрзо постао искусан, присећа се и додаје да су грађани убрзо схватили да прекиди ватре трају кратко и крше се из различитих разлога. „Људи нису савршени, то је број један. А и имају неке своје посебне интересе - шверцерске, рецимо. То се у рату узимало као легитиман интерес", говори Ковачевић. Међутим, додаје да је „требало и оставити привид сукоба који је контролисан преко господара рата." Управо у мотивима, Ковачевић види тест издржљивости примирја. „Прехрабро је рећи да примирја воде миру. Она нису лоша, али не воде крају конфликта. Често ту има скривених мотива, некоме одговара, а некоме не." Улога посредника у преговорима о примирју О примирјима се много више говори после Првог светског рата и оснивања Лиге народа, што је донело и значајнију улогу посредника у преговорима. Радојко Богојевић био је амбасадор Србије у Пољској када је почело заједничко председавање Србије и Швајцарске Организацијом за европску безбедност и сарадњу (ОЕБС). Сукоби у Придњестровљу Истовремено, у молдавској области Придњестровља тињао је „замрзнути сукоб" молдавских власти и побуњеника, па је Богојевић именован за специјалног представника председавајућег ОЕБС-а за преговоре. „Кључно је да је мандат преговарача јасан. Важна је и подршка организације која вас упућује на терен", објашњава дипломата. На терену је, ипак, важно поверење које се, сматра Богојевић, гради непристрасним ставом. Када је први пут отишао у Придњестровље да се упозна са актерима преговора, њихов „председник" му је рекао: „Супер, имамо Србина који је наш, који ће разумети нашу страну." "Ја сам му рекао: 'Ја сам само случајно рођен као Србин, а у овом послу заступам интересе организације коју представљам, ОЕБС'. Разбио сам њихову илузију и стекао поверење", прича Богојевић. Искусни дипломата каже да је важно умеће слушања саговорника, али и постизање краткорочних, реалних циљева. „Има једна изрека да су најтрајнија - привремена решења. То је мало цинично, али тако је у дипломатији", каже. У овом случају, "успех је био што смо имали завршни документ, да се преговори наставе, мирним путем решавају процеси." „Нико није страдао, што је једна од најважнијих ствари. А и замрзнути конфликт није одмрзнут - то се подразумева успехом", закључује он. Богојевић каже да се управо на основу испуњених циљева који се поставе на почетку преговора, може оценити успешност примирја. „Боље преговарати и хиљаду година, него ратовати један дан", каже он. Шта каже наука Примирја су постала и тема за научнике, који покушавају да одгонетну да ли она имају утицаја на окончање сукоба. Израелски војник током сукоба са Либаном, обележеног бројним краткотрајним примирјима Директор Крок института за међународне студије мира Ашер Кауфман каже за српски сервис ББЦ-ја да су драгоцена и неуспешна примирја, наводећи као пример рат у Либану, који је трајао од 1975. до 1990. године. Либански рат је „обележила серија примирја која су била, у неку руку, неуспешна јер је рат трајао 15 година. Али, свако пропало примирје водило је до следећих преговора о примирју", каже Кауфман. „На крају су се зараћене стране умориле, прво договориле о примирју, а онда и о мировном споразуму којим је окончан рат", додаје он. Кауфман каже да сукобе на Блиском истоку обележавају неуспешни покушаји да се непријатељства прекину. У другим деловима света има нешто више успеха, сматра он. „Постоје привремена примирја која имају за циљ да реше неку тренутну хуманитарну кризу, попут недавног у Источној Гути у Сирији", каже Кауфман. Таква примирја "служе врло специфичним, локалним сврхама попут спуштање притиска у некој појединачној кризи." „Али она не доприносе решавању конфликта - јер им то и није циљ", објашњава. И наука потврђује оно што дипломатско искуство говори - примирје успева ако све зараћене стране имају интерес да разговарају о споразуму. „Морате довести већину зараћених страна, ако не и све, за сто за преговоре. Ако некога изоставите, тај ће бити онај који квари примирје", додаје Кауфман. Појам примирја постоји одувек, каже Кауфман, али је у центар пажње дошао после Првог светског рата и оснивања Лиге народа, односно Уједињених нација. Од тада се од привремених прекида ватре много се очекује - често и више него што се може реално постићи.