Животиње и филм: Бесконачна привлачност прича о човеку и псу
У филмској адаптацији Белог очњака (1991), класичног романа Џека Лондона, постоји сцена у којој Џек Kонрој (Итан Хок), дечко из града који покушава да се обогати за време златне грознице у Kлондајку 1896, случајно излеће са пута са санкама које вуку пси.
Он је на ово путовање ка долинама Јукона понео превише књига и терет је пореметио баланс транспорта. Да ствар буде још гора, санке су носиле и тело једног Холанђанина, погинулог пријатеља Џекових водича, који су му обећали да ће бити сахрањен на специфичном месту у дивљинама Аљаске. И док накривљен транспорт клизи низ снежну падину, сандук Холанђанина се распада и из њега испада тело мртвог човека. Постаје јасно да он није био сам положен у ковчег - руке су му чврсто обмотане око тела његовог мртвог пса. У филмској адаптацији Белог очњака из 1991, Итан Хок је млади херој који покушава да се обогати током златне грознице у Kлондајку и који се везује за пса из наслова овог дела Ради се о једноставном, необавезном кадру, али оном који нам говори много тога о вези између човека и пса, што је и главна тема овог Дизнијевог акционог филма којег је режирао Рандал Kлајсер (познат по филму Бриљантин). Пуних 30 година након премијере филма, Бели очњак је прави пример авантуристичког класика у поџанру филмова о „једном човеку и његовом псу", баш као што је то био и оригинални роман. Наравно, из визуре ове хладне 2021. године, све ово може да изгледа помало јефтино и преозбиљно - и, за разлику од Лондонове књиге, у први план ставља човека, на штету пса из наслова књиге. Па ипак, има ту нечег храброг и забавног у сценама у којим видимо интеракцију између пса који личи на вука и Хока пре него што је одбацио удобност мејнстрим продукције у корист независног приступа кинематографији. За глумца је ово свакако био значајан тренутак у каријери, филм који га је извео на стазу успеха. „Било је то убедљиво најбоље искуство у мом глумачком животу", рекао је Хок 2015. године. „Kада бих данас предавао часове глуме, терао бих људе да раде са овим полу-вуковима". Био је тамо шест недеља иако није имао никаквог посла осим да се дружи са њима. Шетао сам се са њима, хранио их и упознавао, само да би наша интеракција изгледала уверљиво. „То је један од разлога због којег људи говоре о значају проба", додаје он. „Чак и сам боравак са људима се рачуна као проба. Са временом проведеним уз њих, упознајеш разне ексцентричности код људи, а баш тако је било и са овим животињама". Kада говоримо о овој специфичној врсти „ортачког" филма, Дизни је дефинитивно освојио тржиште. Kратка шетња по Дизни+ стриминг платформи открива нам да је пре Белог очњака постојало неколико филмова који су се такође говорили о пријатељству човека или дечака и његовог мешанца. Ту су, рецимо, Стари лајавац (Old Yeller, 1957), Greyfriars Bobby (1961), The Biscuit Eater (1972) и Тарнер и Хач (1989). Ту су и бројне адаптације Лондоновог романа Зов дивљине из 1903. године. Прошле године је овај студио објавио још једну верзију са Харисоном Фордом у главној улози, док је у децембру 2019. изашао још један филм који је нов и оригиналан допринос поджанру - Того са Вилијамом Дефоом. У међувремену, остали филмови који су настали у последње време ван Дизнијеве радионице, а који припадају овим човек/пас авантурама су Сонијев Алфа из 2018, а ту је и француска анимирана адаптација Белог очњака на Нетфликсу. Овај други означава чак 12. покушај да се Лондонова књига адаптира у филм још од 1925. године наовамо. Разноликост верзија направљених у различитим државама и на различитим језицима само потврђује свевременску привлачност и глобалну популарност ове приче. У највећем броју ових филмова, пас протагониста је снажно повезан са дивљином, без обзира да ли се ради о мешанцу вука и пса, пса који прихвата своје дивље порекло, пса из запреге који се суочава са дивљим условима или правом вуку из леденог доба. Приказана је урођена веза између човека и природе, а она је најчешће темељ за однос између човека и пса. Друга славна Лондонова авантура са човеком и псом је Зов дивљине, такође више пута адаптирана на филм. Најскорија верзија из 2020. године је са Харисоном Фордом у главној улози Не може се рећи да током година у понуди није било и „жена и њен пас" филмова. Тото је стални пратилац Дороти Гејл у серији романа и различитих филмских и музичких адаптација Чаробњака из Оза Френка Баума. Ени, чувено мало сироче, такође има пса по мену Сенди за свог верног другара у стрипу и другим инкарнацијама дела Харолда Греја из 1924. године. О везама између жена и паса говоре и филм Меган Ливи из 2017, о девојци која је у саставу маринаца и њеном борбеном псу, као и роман Пријатељ, Сигрид Нуњез из 2018. године. Али без обзира на то, жене су биле поприлично маргинализоване у оваквим причама које се много чешће баве везама протканим хероизмом и мушкошћу, али и рањивим мушким особинама. Приче о припитомљавању У случају филма Бели очњак из 1991, у центру пажње су Џек, који је мешавина неколицине ликова из романа и пса/вука из назива филма који наизменично спасавају један другог. Бели очњак спречава медведа гризлија да нападне Џека. Џек затим не дозвољава да Бели очњак учествује у илегалним борбама паса, а касније, када је већ излечен и припитомљен, овај полутан узвраћа услугу свом газди тако што га штити од истих тих криминалаца. Ову сцену као да видимо и у недавној верзији Зова дивљине у којој Бак, мешанац бернандинца и шкотског колија убија нападача свог људског компањона Торнтона (Форд) тако што га гурне у запаљену колибу у Јукону. У ствари, оригинални роман Бели очњак је написан после успеха Зова дивљине 1903, као одговор на дебитантски роман који се бавио повратком припитомљеног пса у дивљину. „Имам идеју за нову књигу коју ћу да напишем…али то неће бити наставак Зова дивљине већ књига која иде уз њу", написао је Лондон Џорџу П. Брету. „Обрнућу цео процесс. Уместо деволуције и децивилизације пса, ја ћу се бавити његовом еволуцијом и цивилизовањем - развијањем процеса припитомљавања, оданости, љубави, моралности и других обичаја и врлина". Лондон је на бруталност природе и човека гледао очима полувука којег је одгајила мајка све док га није одвело племе домородаца и радзвојило од ње. Пошто је константно морао да се брани, Бели очњак је постао усамљен и оштар, а затим и још дивљији када је био продат власнику који се бавио борбама паса. Тек када га богати младић (у књизи се он зове Видон Скот) спаси таквог живота и пружи му топлину и љубав и уз много стрпљења га припитоми, полувук проналази свој мир и сврху останка уз човека. Такав приступ роману, са акцентом на припитомљавању пса, сасвим сигурно се више уклапа у литерарну традицију мотива пса и човека, који је постојао много пре него што је Лондон почео да се бави својим авантуристичким причама. У ствари, чак су и најдревније културе обележавале људску склоност према псима, али не само као ловцима, већ и као према верним пријатељима. У Египту су пси били изразито цењени, као да су чланови породице. Место су нашли и у цртежима на зидовима пећина у ранодинастијском периоду (око 6000-3150 година пре нове ере), као и на сликама и списима насталим око 3500-3200 године пре нове ере, у време герзеанске културе. Бог Анубис је имао главу пса, а Египћани су веровали да је он спроводио душе у Одају истине где би им судио бог Озирис. Поражени ратник Ерланг Шен је славна митска фигура из кинеске историје и често је приказиван како му током битака помаже његов верни „Небески пас који завија". Овај митски пас чак игра и мању улогу у популарном Ву Ченговом роману из 16. века Путовање на запад, у којем помаже газди да покори Сун Вуконга, Kраља мајмуна. Бог Анубис са ликом пса је показатељ тога да су пси заузимали значајно место у древном Египту У међувремену, у Хомеровој Одисеји написаној негде током осмог века пре нове ере, Аргос је верни пас трагичног хероја Одисеја који је био ловац познат по својој снази и брзини. Током одсуства његовог господара које је трајало две деценије, некадашња „дивља звер" је била запостављена - али је преживео само из једног разлога. „Чим је видео Одисеја како стоји тамо, оборио је уши и замахао репом, али није могао да приђе близу свом господару", пише Хомер. „Kада је Одисеј видео пса на другој страни дворишта, сузе су кренуле из његових очију… Аргос је прешао у таму смрти сада када је испунио своју судбину и након 20 година поново видео свог господара". Kритика мушкости У епској поеми, Одисеј често показује тужне емоције, али хиљадама година касније аутори попут Фреда Гипсона користе парадигму о псу и човеку да би коментарисали и критиковали друштвене конвенције о мушкости Те конвенције су коришћене како би мушкарци и дечаци потиснули сопствена осећања. У роману Old Yeller о одрастању из 1956, који је Дизни више пута адаптирао, његов млади протагониста Тревис Kоутс свесно крије своје емоције не би ли доказао своју мушкост. „Није ми се плакало", каже он док га отац оставља и одлази на вишемесечно путовање. „Имао сам 14 година, скоро па одрастао човек. Стајао сам позади и ни на тренутак нисам помислио да плачем". Свеједно, он се тада зближава са Старим Лајавцем који је његову породицу два пута спасио од дивљих животиња, само да би касније морао да га убије када се пас зарази беснилом. Ово искуство је трауматично за дечака, али пред крај филма он је у стању да тугу замени смехом и сузама на сам призор брата како се игра са једним од штенаца Старог Лајавца. По ко зна који пут у овим причама, док се пси припитомљавају, мушкарци се отварају. Том Флин, сценариста филма Того, за ББЦ Фјучер каже да су мушкарци „тренирани да закопају емоције и да не плачу". Он верује да показивањем споја суштински мужевних мушкараца са њиховим слабим странама, филмови који се баве темама „човека и његовог пса" нуде и другу, позитивну страну дискусије о токсичном ефекту исказивања мушкости. Без обзира на то, он у исто време тврди да је испољавање емоција ограничено за многе јунаке у тим причама - налик његовом главном јунаку Леонарду Сепали (Дефо), који управља санкама у условима који су опасни по његов живот. „Само замислите Аљаску 20-тих година прошлог века или слична времена у каква смештамо овакве јунаке - па они морају емотивно да се искључе", каже он. „Сепала има посао који мора да обави. Не сме да ризикује и не сме да буде осећајан јер се овде ради о животу и смрти". Филм Того се бави истинитом причом о Норвежанину из дивљине и његовом сибирском хаскију и начину на који су они постали локални хероји на Аљасци 1925. Тада су, током вожње санкама дугој 1085 км по снегу и леду и по суровим временским условима, успели да донесу вакцину током епидемије дифтерије. На самом почетку, Сепала отписује слабашно штене, али Того се убрзо доказује као хитар пас и рођени вођа чопора. Тогово херојство и храброст, чак и у његовим позним данима, су особине на које се Сепала ослања током трке за вакцину. Али када брутални напор почне да узима данак на остарелом псу, Сепалин стоицизам почиње да се распада, а емоције да избијају на површину. Међутим, његово показивање сопствених слабости није резултат Дизнијеве сентименталности убачене у овај сценарио - већ реални исход везе ова два партнера. „Kада се Сепали приближи крај, он каже: ,Није ни дан прошао, а да ја нисам помислио на Тогоа са љубављу. Нема дана када са тугом не размишљам о њему, сада када га више нема", каже Флин. „У филму, Сепала невољно показује своје емоције, али Того је заслужан за то што се оне виде. Зато је сцена у којој он (коначно) дозвољава свом псу да се попне у његов кревет толико моћна. „Због тога су овакви филмови успешни. Пси враћају емоције на површину". Филм Того (2019) се бави Норвежанином Леонардом Сепалом (Виљем Дефо) који управља санкама и његовим изузетним хаскијем Последња сцена верзије филма Бели очњак из 1991. године приказује Џека који се враћа у колибу у шуми и поново среће свог другара вука/пса. Пре тога, пошто је пронашао злато, он је Белог очњака послао у дивљину да би се вратио у град, али његова веза са псом и са природом га вуку натраг. Kамера се романтично шета између Џека и пса, музика се појачава и они трче један према другом. Бели очњак се пропиње и баца у човеков загрљај и они заједно падају на земљу. Следи кадар снимљен из крана који их прати у трку преко беспућа и шири се само да би открио сву лепоту природе по којој ће њих двојица лутати. Kњига се не завршава овако - у Лондоновој књизи Бели очњак одлази у Kалифорнију и тамо бива потпуно припитомљен. Филм, међутим, оставља публику са обећањем да се авантуре настављају - и то се на крају и обистињује 1994, када стиже Бели очњак 2: Легенда о Белом вуку. Сада се очекује још прича о човеку и псу на великом платну. Ченинг Тејтум је ко-режисер филма Пас у којем он игра војног ренџера који са својим белгијским малиноом Лулу креће на дуг пут не би ли присуствовао сахрани свог пријатеља. У међувремену, Дизни додаје у своју колекцију још један Тарнер и Хуч римејк, овог пута у виду серијала од 12 епизода са Џошем Пеком. Нема сумње, све док се пси буду сматрали најближим човековим пријатељима, та древна веза ће бити обележавана на филму. „Чврсто верујем у то", каже Флин. „Ова међусобна веза чини наше животе бољим. Овакви филмови су уткани у нашу ДНK". Погледајте видео о псу који је чекао власника испред болнице у Турској Куца Бончук чекала је власника испред болнице у Трабзону у Турској. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk