Марш на Вашингтон - Дан када су Афроамериканци „имали сан“
На плочнику Меморијалног центра Абрахам Линколн у Вашингтону уклесане су три речи: „Ја имам сан".
Мартин Лутер Кинг током говора у Вашингтону Изговорио их је 28. августа 1963. године Мартин Лутер Кинг млађи, који ће постати тек један од двојице Американаца чији се рођендан слави као национални празник. Лутерове речи одзвањају и данас у ери покрета „Црни животи су важни" и у јеку антирасистичких протеста широм Сједињених Америчких Држава, и подсећају на дугу историју борбе за једнакост и грађанска права Афроамериканаца. „Ја имам сан да ће моје четворо деце једнога дана живети у земљи у којој нико о њима неће доносити суд на основу боје коже, него на основу њихових особина. Данас имам сан...", изговорио је Лутер пред око 250.000 људи на скупу „Марш на Вашингтон за послове и слободу". Статуа Абрахама Линколна у Вашингтону Пред меморијалом Абрахама Линколна Била је среда. Река људи се сливала ка вашингтонском парку Нешнал Мол, на још један у низу, испоставиће се, најмасовнији протест те године. Од маја до августа 1963. у више од 200 америчких градова, организовано је 1.340 протеста. Првобитно место одржавања било је степениште код зграде америчког Конгреса, али је одлучено да скуп буде померен испред Линколновог меморијала - политички мање осетљиве локације, одакле се лакше управљало демонстрантима. На идеју за организовање великог политичког скупа у Вашингтону прво су дошли Филип Рендолф и Бајард Растин 1961. Две године касније, у реализацији су им помогли и други активисти. Афроамериканаца је било највише, али су им се у борби за грађанска права, придружили и људи других националности и вероисповести. Присутне су биле и бројне познате личности попут оскароваца и оскаровки Чарлтона Хестона, Марлона Бранда, Сиднија Поатјеа, Џоан Вудворд и Рите Морено, музичара Харија Белафонтеа, Семија Дејвиса Џуниора, Бобија Дарина, а било је и спортиста - првог професионалног тамнопутог бејзбол играча у Америци - Џекија Робинсона и НБА кошаркаша Била Расела. На протесту су свирали Боб Дилан и Џоан Баез, као и амерички фолк тројац Питер, Пол енд Мери. Атмосфера је била весела. Људи су певали, молили се, грлили, смејали и аплаудирали. Иако је био на протесту, афроамерички муслимански борац за људска права Малколм Литл, познатији као Малколм Икс, критиковао је овакав начин протестовања, а марш назвао „фарсом". Мартин Лутер Кинг уочи разговора за ББЦ у октобру 1961. „Ја имам сан" Поред истакнутих вођа покрета за грађанска права из такозване „Велике шесторке", на протесту су говорили и други активисти, верски лидери и синдикалисти. Последњи је микрофону приступио 34-годишњи доктор Мартин Лутер Кинг млађи. На степеништу испред Линколновог меморијала, одржао је седамнаестоминутни говор - „Ја имам сан". Испрва није наишао на добру реакцију окупљених, па је госпел певачица Махалија Џексон узвикнула „причај им о сну Мартине", указујући на фразу коју је неколико пута раније употребио. Мартин Лутер Кинг је тада решио да одустане од припремљеног говора, и, пружајући руку ка небу, узвикнуо: „Ја имам сан да ће једног дана ова нација устати и доживети право значење своје вере". Окупљени су уз слогане „Једнакост сад" и „Победићемо", почели да узвикују и „Сањај". Говор је завршио призивајући слободу за „сву божју децу - белце, црнце, Јевреје, протестанте и католике", коју ће дочекати „држећи се за руке и певајући" стару црначку духовну песму. „Напокон слободни, напокон слободни. Хвала свемогућем Богу, напокон смо слободни", били су стихови којима је Кинг завршио говор. Погледајте видео о томе како је Мухамед Али говорио о проблему расизма Мухамед Али се одувек питао: „Зашто је све беле боје?” Напетости у Белој кући и Кенедијево: „Овај је проклето добар" Реаговање Џона Кенедија, који је цео догађај помно пратио на телевизору из Овалне собе, у западном крилу Беле куће, била је - „добар је, проклето је добар". Међутим, америчка администрација се нимало није радовала протесту. Први одговор на најављени „Марш на Вашингтон", био је притисак на „црне вође" да одустану од њега. На састанку у јуну 1963. године - у Белој кући, Кенеди је рекао Мартину Лутеру Кингу и осталим лидерима покрета за грађанска права да не жели „велику представу у престоници" јер ће то закомпликовати напоре за доношење Закона о грађанским правима. Овај дугоочекивани закон, који би укинуо сегрегацију - расистички систем апартхејда у већем делу америчког југа, претходно је најављен с намером да се људи склоне са уличних протеста. Пошто су преговори пропали, председник Кенеди је наредио највећу мобилизацију безбедоносног државног апарата од Другог светског рата, не би ли спречио да демонстрације прерасту у масовне нереде. Разрађена су најмање 72 сценарија, ако нешто крене по злу. Уочи марша, центар Вашингтона је врвео од полиције, а свака државна институција је била заштићена. Очекивао се велики број хапшења, па су локалне судије дежурале. Из окружног затвора је привремено евакуисано 350 осуђеника, да би се ослободио простор за ухапшене, док је исто толико кревета ослобођено отказивањем болничких операција. Живот у Вашингтону је привремено стао, а борбена готовост је била на највишем нивоу. Владине канцеларије су затворене, запосленима у администрацији је саветовано да остану код куће, а наступила је и 24-часовна забрана продаје алкохола, прва од укидања прохибиције 1933. До јутра 28. августа пет војне базе на периферији Вашингтона, са око 4.000 наоружаних војника, биле су спремне за акцију. У војној бази Браг, у Северној Карoлини, у стању приправности било је 15.000 војника специјалне јединице Стриком (STRICOM), док је 30 хеликоптера довезено у неколико касарни у источним савезним државама. Уколико би избили нереди, наређење је гласило да војници прво узврате празним пушкама и бајонетима у канијама, затим сузавцем, а тек онда напуњеним пушкама и голим бајонетима. Према неким подацима у парку Нешнал Мол било је око 250.000 људи, а међу њима безмало 150 агената Еф-Би-Ај-а, који су радили у дослуху са другим агентима тајних служби. Остали су били постављени на највишим тачкама у околини, укључујући и Линколнов меморијал. Недељама раније је ФБИ појачао присмотру и надзор активиста, што је подразумевало и прислушкивање Мартина Лутера Кинга. Тражили су да канцеларије широм земље обавештавају колико локалних црних активиста планира пут за Вашингтон и да ли су повезани са комунистичким организацијама. Роберт Мекензи и Џејмс Мосман интервјуишу Кинга Како су протест и Лутеров говор променили Америку? Напослетку, протест је окончан без инцидената. Током дана су ухапшене само три беле особе. Кенеди је после марша, у Белој кући, примио лидере и говорнике са протеста, иако је истог јутра одбио пријем јер није желео да буде повезан са демострацијама за које се сумњало да могу да постану насилне. Годину дана након Марша на Вашингтон - 1964, донет је Закон о грађанским правима, којим је забрањена расна дискриминација и сегрегација приликом запошљавања. Уследио је још један талас борби наредне године, овога пута за праведнији изборни систем. Обележила су га три марша у Алабами, од Селме до Монтгомерија, дужине 84 километара. Конгрес је лета 1965. године усвојио нови Закон о праву на гласање, чиме је забрањена расна дискриминација при гласању и обезбеђена још једна победа покрета за грађанска права. Погледајте видео о случају расима у Новом Саду „Имам проблем са тобом јер си црнкиња" Ко је био Мартин Лутер Кинг Млађи? Рођен је као Мајкл Кинг Млађи - 15. јануара 1929. године, у свештеничкој породици, у Атланти на југу САД. Тада је у јужним америчким државама на снази била сегрегација - одвајање објеката, услуга и могућности по расној основи, као и Закон Џима Кроуа који је оспоравао једнака права за црнце. Уписао је колеџ са 15 година, а свештеник баптистичке цркве у Монтгомерију, у Алабами, постао је 1954. године. Годину дана касније докторирао је на Универзитету у Бостону са дисертацијом „Упоређивање концепције Бога у размишљањима Пола Тилича и Хенрија Нелсона Вимена". Исте године у Монтгомерију, Роса Паркс је одбила да седне у одвојени део аутобуса, што је довело до масовног 13-месечног бојкота јавног превоза, који је предводио Кинг. Врховни суд је наредне, 1956. године, укинуо расну сегрегацију у јавном превозу. Током бојкота је био хапшен, а на кућу му је бачена бомба. У затвору је за живота био 29 пута. Замало је погинуо када га је 1958. године у Њујорку ментално оболела црнкиња убола ножем, а 1963. године га је напао бели супрематиста на бини, у Бирмингему у Алабами током једног од његових многобројних антирасистичких говора. Инспирацију за ненасилан отпор црпео је од Махатме Гандија. Под Кинговим вођством покрет за грађанска права је у борби за црначка права усвојио мирне протесте, грађанску непослушност и друге ненасилне тактике. Због залагања да ненасилном борбом дође до социјалне правде за Афроамериканце и друге потлачене људе, добио је Нобелову награду за мир 1964. године. Убијен је 4. априла 1968. године, на тераси мотелске собе у Мемфису, где је допутовао да подржи штрајк црнаца и одрижи говор којим је наслутио шта би му се могло десити. Имао је 39 година. Амерички председник Џими Картер постхумно га је 1977. године одликовао „Медаљом слободе", а 2004. је добио конгресну Златну медаљу. Од 1986. године сваки трећи понедељак у јануару, слави се као Дан Мартина Лутера Кинга Млађег, чиме је, поред Џорџа Вашинтона, постао тек друга особа чији се рођендан прославља као државни празник. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk