Разарање Дрездена, 75 година касније: Прича о најконтроверзнијем нападу савезника у Другом светском рату
„Пламена олуја је невероватна... Обузима ме лудачки страх и непрестано понављам у себи само једну просту реченицу: 'Не желим да будем жив спаљен'. Не знам преко колико људи сам се саплео. Знам само једно: не смем да изгорим."
Бомбардовање Дрездена изазвало је велике пожаре који су потпуно разорили центар града. Тринаестог фебруара 1945. године, британске летилице почеле су напад на источнонемачки град Дрезден. У данима који су уследили, оне и њихови амерички савезници испустиће у тој операцији скоро 4.000 тона бомби. У пламеној олуји која је уследила страдало је 25.000 људи, уништен је центар града, а кисеоник је исисан из ваздуха и људи су се угушили док су покушавали да побегну од пламене стихије. Дрезден није био јединствен у том погледу. Савезнички бомбардери убили су десетине хиљада људи и уништили огромна пространства у нападима на Келн, Хамбург и Берлин, као и јапанске градове Токио, Хирошиму и Нагасаки. Али ово бомбардовање постало је једно од најконтроверзнијих савезничких чинова у Другом светском рату. Неки доводе у питање војни значај Дрездена. Чак је и британски премијер Винстон Черчил изразио сумњу одмах после напада. „Чини ми се да је дошао тренутак кад мора да се постави питање бомбардовања немачких градова зарад утеривања страха у кости, иако под другим изговорима", написао је он у једном допису. „Разарање Дрездена ставља озбиљан знак питања над понашањем током савезничког бомбардовања." Ова прича садржи експлицитне слике. Дрезден је главни град немачке савезне државе Саксоније. Пре бомбардовања, звали су га Фиренца на Елби или Кутија за накит, због његове климе и архитектуре. Фотографија Дрездена из 1900. године, на којој се види низ споменика који су касније тешко оштећени у бомбардовању. У фебруару 1945. године, Дрезден се налазио на свега 250 километара од Источног фронта, где се нацистичка Немачка бранила од надолазеће војске Совјетског Савеза. Град је био велико индустријско и саобраћајно чвориште. Бројне фабрике обезбеђивале су муницију, авионске делове и друге залихе за нацистичку ратну машинерију. Трупе, тенкови и артиљерија пролазили су кроз Дрезден возом и друмом. Стотине хиљада немачких избеглица бежећи од борби такође су пристигле у град. У то време, британско Краљевско ратно ваздухопловство (РАФ) саопштило је да је то највећи немачки град који треба да бомбардују. Ваздухопловни команданти одлучили су да би напад на Дрезден могао да помогне њиховим совјетским савезницима - зауставивши покрете нацистичких трупа, али и да спречи немачку евакуацију са истока. Британски бомбардери бацали су на немачке градове запаљиве бомбе, као и експлозив, како би штета била што већа. Бомбашки напади РАФ-а на немачке градове увећали су се по масовности и снази после више од пет година рата. Авиони су носили мешавину разорног експлозива и запаљивих бомби - експлозиви би разарали зграде, док би запаљиве бомбе палиле све што је преостало, изазивајући даље уништење. Претходни напади су читаве немачке градове сравнили са земљом. У јулу 1943. године, стотине РСФ-ових бомбардера учествовало је у мисији против Хамбурга, названој Операција Гомора. Напад који је уследио и необично суво и врело време изазвали су пламену олују - толики пожар да ствара властиту микро климу, усисавајући ветрове који распирују ватру - што је уништило скоро читав град. Највећи део Дрездена био је уништен после британског и америчког напада Напад на Дрезден започео је 13. фебруара 1945. године. У Дрезден је те ноћи долетело скоро 800 РАФ-ових летилица - предвођених извиђачима који су бацали сигналне ракете да би обележили област за бомбардовање са средиштем у виду спортског стадиона Острагехеге. За само 25 минута, британски авиони су испустили више од 1.800 тона бомби. Као што је била уобичајена пракса током рата, амерички летилице су се надовезале на напад дневним прелетима. Више од 520 УСААФ бомбардера одлетело је до Дрездена у току два дана, циљајући градске ранжирне станице, али заправо погађајући најшири простор града. Током напада је страдало више десетина хиљада људи. Највеће знаменитости града су уништене. На терену, цивили су претрнули од страха под нападом. Многи су бежали у склоништа након што су сирене за узбуну упозориле на долазеће бомбардере. Међутим, први талас напада оставио је град без струје. Неки су изашли из скровишта управо кад је над градом започео други талас. Људи су падали мртви док су бежали од пламенова, ваздуха исисаног из плућа пламеном олујом. Сведокиња Маргарет Фрајер описала је једну жену са бебом: „Она трчи, она пада, а дете у луку улеће у ватру... Жена остаје да лежи на земљи, потпуно непомична." Курт Вонегат је преживео бомбардовање као ратни заробљеник у Дрездену. „Дрезден је био један велики пламен. Тај пламен јео је све што је било органско, све што је могло да гори", написао је он у свом роману Кланица пет. Описао је град после напада као „месец у овом тренутку, није остало ништа сем минерала. Камење је било усијано. Све у околини било је мртво." Свеукупно, Британци су у нападу изгубили шест бомбардера, три зато што су авиони случајно погодили једни друге бомбама. САД је изгубила једног. Дрезден је био разорен годинама после рата - на овој фотографији се виде рушевине из 1946. године. За обнову су биле потребне године. Али рушевина је било толико да неке зграде дуго нису обновљене - ово је фотографија из 1969. године Нацистичка Немачка одмах је искористила бомбардовање како би напала Савезнике. Министарство за пропаганду тврдило је да Дрезден нема ратну индустрију и да је само град културе. Иако су локални званичници изјавили да је страдало око 25.000 људи - цифра са којом се историчари данас слажу - нацисти су тврдили да је страдало 200.000 цивила. У Великој Британији Дрезден је био познат као туристичка дестинација, а неки посланици и јавне фигуре довели су у питање значај напада. Вест коју је у оно време објавио Асошијејтед прес тврдила је да су Савезници спроводили застрашивање бомбардовањем, ширећи даљу забринутост. Амерички и британски стратези, међутим, инсистирали су да је напад био стратешки оправдан, исто као што су то били напади на друге немачке градове - да би пореметили индустрију, уништили домове радника и оштетили саобраћај у Немачкој. Катедрала у Дрездену обновљена је уз помоћ дноација из Британије и Америке. Град је данас потпуно обновљен, али ожиљци су и даље ту. Амерички извештај о бомбардовању из 1953. године закључио је да је у нападу уништено или тешко оштећено 23 одсто градских индустријских грађевина и најмање 50 одсто стамбених зграда. Али Дрезден је био „легитимна војна мета", наводи се у извештају, а напад се ни по чему није разликовао „од устаљене бомбашке праксе". Расправа о кампањи савезничког бомбардовања и о нападу на Дрезден наставља се и до данашњег дана. Историчари се питају да ли је уништење немачких градова нашкодило нацистичкој ратној машинерији или је само довело до смрти великог броја цивила - нарочито пред крај рата. За разлику од инвазије као што је била Дан Д, теже је израчунати колико су ови напади помогли да се добије рат. Неки тврде да бомбардовање Дрездена представља морално посрнуће Савезника, па чак и ратни злочин. Али они који га бране тврде да је оно било нужан део тоталног рата који је поразио нацистичку Немачку. Бомбардовање Дрездена постало је симбол за теоретичаре завере и неке активисте крајње деснице - укључујући оне који негирају Холокауст и екстремистичке странке - који наводе нацистичке бројке о жртвама као да су чињенице и обележавају бомбардовање. Седамдесет пет година касније, бомбардовање Дрездена остаје контроверзан чин. .