Београд и градоначелници: Бранко Пешић, човек који је дао душу престоници
„Обијао је банке, проваљивао у радне организације, силовао госпођице из апарата, тапкао пред СИВ-ом, џепарио по ГСП-у, лажно се представљао, фалсификовао документа, потурао лажне новчанице, продавао рог за свећу, варао на картама, подмићивао - само да би наш Београд био већи и лепши.
Архива Музеја Југославије - фотографисао Стеван Крагујевић „Хвала му". Овако је једног од најпознатијих и најуспешнијих градоначелника Београда Бранка Пешића описао писац и савременик Душан Радовић. Бранко Пешић је био и један од омиљених градоначелника, који је прибегавао разним лукавствима да би обезбеђивао новац за градске пројекте - тако је намерно искључивао струју високом југословенском политичару Едварду Кардељу да би власти уверио да је потребна обнова електромреже. Био је градоначелник који је лично учествовао у гашењу пожара. Поједини Београђани су знали његов број телефона што су обилато користили. „Срећа је била што у то време није много људи имало телефон", каже за ББЦ на српском уз осмех Лазар Пешић, син некадашњег градоначелника. Пешић је био на челу Београда девет година током којих су изграђени Палата Београд, позната као „Београђанка", Мостарска петља, ауто-пут кроз град, мост „Газела", Теразијски тунел, основане културне манифестације као што су ФЕСТ и БИТЕФ, и изграђени бројни спортски објекти и базени - готово на свакој општини. Скупштина Града Београда донела је ове недеље одлуку да Пешић, као поносни Земунац, добије споменик, који би требало да буде постављен испред зграде Градске општине Земун на Масариковом тргу. „Земунци су долазили некад да позову неког или би га чекали испред капије. И он би у повратку с посла са сваким поразговарао. „Нас је то некад и нервирало, али он је желео да помогне свима којима је могао", каже Лазар Пешић. Омиљен међу Београђанима Поклон Душка Радовића и карикатуристе Душана Петричића (легат Бранка Пешића - Адлигат) Доказ колико су га Београђани волели је и необичан поклон који је добио 1. октобра 1972. године - за 50. рођендан. Књигу великог формата Пешићу у част направиле су заједно 23 најзначајније јавне личности тог времена. Сваку страницу је испунио један великан - сликари Петар Лубарда, Марио Маскарели, Мића Поповић осликали су или лепили цртеже на странице књиге. Песници су за Пешића сковали нове или преписали своје песме - Десанка Максимовић, Љубивоје Ршумовић, Брана Црнчевић. Композитор Воки Костић је исписао ноте, а Душко Радовић направио је хумористичку вест из црне хронике с почетка текста о непочинствима „малолетног Б. П.". Међу ауторима су и глумци Миодраг Петровић Чкаља, Љуба Тадић, Мира Ступица, Милена Дравић, Драган Николић и карикатуриста Душан Петричић. Та књига се заједно са његовом заоставштином однедавно чува у Удружење за културу, уметност и међународну сарадњу „Адлигат". Можда ће вас занимати: Зашто је овај момак намерно бацио 4.000 флаша у реку Зашто је овај момак намерно бацио 4.000 флаша у реку Ипак, Пешић није само био омиљен међу интелектуалцима, већ и међу обичним светом. „Имао је феноменалну комуникацију с људима - од сељака на њиви и радника у фабрикама до академика, који су нам долазили у кућу", каже његов син Лазар. Није ни чудо, јер је Пешић, кажу, све радио за Београд - чак и оно што би за неке било опасно. Тито и Пешић на војној паради Кардељ и проблеми са струјом Унутар система и ригидних правила умео је да нађе пут и добије подршку за циљеве које је сматрао важним. Најтеже је било набавити паре, наравно. Како за ауто-пут, тако и за комуналне проблеме. Едвард Кардељ, један од највиших југословенских функционера, требало је да обезбеди Београду новац за обнову електромреже, али је он то одбијао. Тада је Пешић прибегао лукавству - наредио је тајно да се Кардељевом домаћинству сваког дана искључује струја по два-три сата. „За такве ствари морате имати сигурне људе од поверења, а Бранко је имао. „Због искључења звала га је Кардељева жена Пепица да се жали и он јој је рекао да је то до великог трафоа који мора да се мења", прича Пешић. Убрзо, потом, електромрежа је замењена. Имао је специфичан однос и са председником Јосипом Брозом Титом - огромно уважавање, али не снисходљивост. Поклон и руком исписана порука од глумаца Милене Дравић и Драгана Николића (легат Бранка Пешића - Адлигат) Иако је Тито живео у вили на Дедињу његови обиласци главног града, на позив Бранка Пешића, водили су се као званичне посете Београду. На једном таквом обиласку престонице, челници Београда набрајали су успехе у граду и фабрикама. Отворен је био хотел Југославија, спремала су се нова насеља, блокови на Новом Београду. „Тито им на то каже: `Ви се доста хвалите, могли бисте имати и мало самокритике`, јер су се жалили да нема пара, а Бранко му одговори: `Ми се у свему, па и у томе, угледамо на наше старије другове`". „Завладао је тајац. Онда се Тито насмејао и рекао `Пешићу, то је добар шлагворт`, чега се Тито сећао и годинама потом", наводи Лазар Пешић. Ко је био Бранко Пешић? Рођен и одрастао у Земуну, већ са 20 година придружује се партизанима 1942. и одлази у рат. Учествовао је у бици на Сутјесци у Другом светском рату, а касније је био и рањен. Чистокрвни комуниста, школовани политичар - завршио је школу Савеза комунистичке омладине Југославије у којој су стасавали будући функционери попут Мирка Тепавца и Марка Никезића. Ипак, слава и моћ нису га много променили. „Пешићева мајка је продавала цвеће на пијаци док је био градоначелник. Имала је велику башту и он јој је чак помагао у томе". Међу више од 200 ордења и плакета, важно место заузима и повеља коју је својеручно потписала краљица Елизабета Друга (легат Бранка Пешића - Адлигат) „Данас је тако нешто незамисливо", наводи Виктор Лазић из „Адлигата". Породица Бранка Пешића поклонила је књиге, ордење, али и ормане и личне ствари градоначелника овом удружењу уз услов да га не посећују политичари. Легат није званично отворен, али досад свако ко га је посетио испричао је понеку анегдоту, додаје Лазић. „Десио је једном пожар у згради листа Политика и Пешић је лично отишао да буде део ланца и носи воду за гашење. „Пео се први на ватрогасне мердевине, то нам је једна новинарка испричала. Сад кад би политичар дошао на такво место само би пометњу направио", наводи Лазић. Виктор Лазић, управник Адлигата, у легату Бранка Пешића Волео је шетње, планинарења, али и музику и кафане - знао је многе песме и умео је да разбије чашу о главу. То се посебно свидело супрузи једног од америчких конгресмена, који су 1976. били у посети Југославији. „Били су у ресторану Ушће са делегацијом Американаца, са све музиком. „Кад је Бранко разбио чашу о главу, они су сви зинули. Тада је супруга једног од њих рекла мужу: `Ако ме волиш и ти ћеш то да урадиш` и овај је урадио, мада се мало и посекао. „Ипак, доказао је љубав", прича Лазар Пешић. Можда ће вас занимати: Грађани не дају да се сече дрвеће Цват липе на Новом Београду: Протест грађана због најаве сече дрвореда Чист образ и лукавства До краја живота Бранко Пешић је био мераклија, иако је престао да пије алкохол 1954, а и дуван је оставио после инфаркта 1970. године. Имао је сто у кафани „Централ" у Земуну. Међутим, када би неке пословне вечере или састанци то захтевали, умео је да наручи да му конобари донесу сок од јабуке или малине, у зависности од тога да ли његови саговорници пију бело или црвено вино. Бранко Пешић, Јованка и Тито у Скадарлији Колико год се лумповало, он је остајао трезан и често завршавао послове. Од 1965. до 1974. године, колико је Пешић био председник Скупштине града, изграђено је више од 80.000 станова и југословенска престоница почела је поприма изглед метрополе. „Памтим тај Београд пре њега који је у неким деловима личио на паланку. „И онда у време Бранка Пешића одједном је почео да се мења и постаје модеран град", каже за ББЦ на српском карикатуриста Душан Петричић. „Ми смо се чак питали и `шта ће нам Београђанка, кад имамо Албанију`, али је он свакако променио визуру града", додаје Петричић, који Пешића није лично познавао иако су обојица Земунци. Направио је свечану вечеру за архитекту Бранка Пешића поводом отврања Београђанке и ово су оригиналне позивница са менијем. Иначе, део збирке архитекте Бранка Пешића Пешић је волео и спорт, посебно уживао у бокс мечевима, често из првог реда. „Умео је, кажу, после мечева на раменима да изнесе шампиона као прави правцати обожаваоци", прича Петричић. За време Пешићевог мандата изграђени су базени широм града - Олимп на Звездари, Врачарски спортски центар са базеном, Шумице, 25. мај, Бањица, Кошутњак, Ташмајдан, Хала Пионир, Хала Пинки у Земуну. Зато је из њега остао велики број награда и захвалница за развој спорта. Драгоцена збирка ордења, медаља и повеља које је Пешић добио током више деценија на различитим функцијама налази се у Адлигату Зашто је Титу то требало? У време хладноратовских подела и унутрашњих превирања Титу било је важно да Београд постане модеран град, пре свега због престижа и угледа земље у свету, оцењује историчар Слободан Селинић. Тако се и 1967. говорило о проблемима са којима се суочила југословенска престоница. „За двадесетак година Београд је од града са 300.000 становника постао милионски град, захваљујући механичком приливу становника. То је био терет са којим су се комуналне службе града тешко носиле", напомиње Селинић. Иако је у граду направљено око 60.000 станова, недостајало је још толико. Иако је Тито живео у вили на Дедињу његови обиласци главног града, на позив Бранка Пешића, водили су се као званичне посете Београду. „Бранко Пешић је Титу језиком бројки објаснио последице великог демографског раста на живот у граду. Указао је да је за 4.000 деце, колико се доселило у град 1964, требало изградити шест нових школа", наводи сарадник Института за новију историју. „Суштина је у његовом присном и искреном односу према људима, па је такав био и према Титу, директан, опуштен и неуштогљен. „А и Тито је волео да обиђе објекте грађене у Београду и критикује урбанисте", наводи Селинић. Као илустрацију цитира део њиховог разговора у Градској скупштини, 16. новембра 1967: „Подаци показују да главни град апсорбује у току једне године 18.000 вагона пшенице, његови становници поједу 370.000 килограма хлеба, 9.000 вагона поврћа и 6.000 вагона воћа....", набрајао је Пешић. „А колико се попије ракије?", упитао је изненада председник. „Онолико колико у Словенији вина", спремно је узвратио Пешић. Златно доба југословенског модернизма Архитектица Љубица Славковић из Београда оцењује као најважнији допринос Пешић новијем и другачијем Београду, не само урбанистичка постигнућа, већ и то што је поштовао и уважавао струку. Као пример Пешићеве спремности да преузме личну и политичку одговорност да одбрани неке пројекте, наводи полемике око изградње Мостарске петље. Ово је Марио Маскарели урадио за градоначелника (легат Бранка Пешића - Адлигат) Постојала су два пројекта и одабран је архитекте Бране Јовина и инжењера Јована Катанића. „Пешић је рекао: `Ако грешим, ставите ту три бандере, једну за мене и две за њих двојицу и обесите нас`". „Лично је стао иза те одлуке", напомиње Славковић. Време док је он био на челу Београда спада, каже, у златно доба југословенског модернизма. Тада су се широм земље градили велики пројекти - у Сплиту, обнова Скопља после земљотреса и на многим другим местима. „Београд се ширио као последица тог времена, али га је Пешић несумњиво добро водио", наводи Славковић. Када је Лазар Пешић, Бранков син, имао седам година - 1969. године у Земуну у Горњој вароши отворена је основна школа. „Близу старе школе у коју је ишао мој деда, ту у комшилуку, изграђена је нова. Оговарали су га да је то урадио да бих ја ишао у школу, што наравно није било тачно", сведочи Пешић. Само на основу ратних заслуга, а посебно политичких Бранко Пешић могао је да добије стан или да се пресели у неку од вила на Дедињу. Он то није желео. Цео живот провео је у родном Земуну и остао да живи у породичној кући окружен старим комшијама. Трудио се да има „чист образ" и желео је да се и његова деца понашају тако да може „мирно да спава". „Индиректно нам је набацивао да пазимо шта радимо и ми смо схватали ту одговорност", каже Пешић млађи. Бранко Пешић има троје деце, ћерку из првог и двоје из другог брака. Пешић је 1969. године био домаћин члановима Мисије „Аполо 11" и том приликом су му тројица првих људи на Месецу - Нил Армстронг, Мајкл Колинс и Едвин Баз Олдрин поклонили фотографију слетања на Месец и потписали је. Исто се догодило и са астронаутима четвртог слетања на Месец „Апола 15" (десна слика). Обе се чувају у легату Бранка Пешића - Адлигат Сину је рекао да се никад не бави политиком. Какав је био као отац? Био је, каже Лазар, посвећен и строг - посебно за ово данашње време. „Није нам забрањивао неке ствари, већ се знало да ако каже да се у неко време морамо вратити кући, то једноставно мора тако. Никад ме није ударио, иако би то у то време било нормално. „Није заспао никад, а да из кревета не чује да смо сестра и ја дошли из изласка", описује своје одрастање. Трудио се да проводи време с породицом, макар викендом, сведочи Лазар Пешић. „Као клинци у време кад је био градоначелник били смо навикнути да га преко недеље ретко виђамо. Углавном оде ујутро рано и увече касно се врати, евентуално дође на ручак. „Зато се знало да недељом мора бити породичног ручка код куће или кад је лепо време ишли смо на излете и на роштиљ, најчешће на Фрушку гору", каже син Бранка Пешића. Иако комуниста, који је до смрти бранио лик и дело Јосипа Броза, Пешић је породицу често водио у обиласке манастира, посебно фрушкогорских. Предвидео судбину земље Бранко Пешић је био градоначелник два мандата, колико је било могуће по закону. После тога је имао функције у савезној влади, али је више био човек од „акције и терена". Књига коју је добио од великана (легат Бранка Пешића - Адлигат) Преминуо је 1986. године и сахрањен је у породичној гробници. Памте је као велику сахрану. „Кроз цео Земун су људи стајали у колони док смо ишли на гробље", присећа се Лазар Пешић. Мало пред смрт сину је испричао слутње шта чека Југославију, јер је познавао потоњег председника Слободана Милошевића. Као млади комуниста, Милошевић је био Пешићев шеф кабинета у Скупштини града. „Негде 1985. рекао ми је да ако му Стамболић да неку слободу награбусиће сви". Тога се сетио после Осме седнице. Осма седница Централног комитета (ЦК) Савеза комуниста Србије одржана је 1987. године и сматра се дефинитивним разлазом Слободана Милошевића и Ивана Стамболића, који му је дотад био попут политичког оца. Стамболић се привремено повукао из политике, а Милошевић је деведесетих повео земљу у ратове. „Знао је да је Милошевић био веома способан, даш му задатак он ће 110 одсто да га заврши, али ако он мора нешто да смисли и одлучује тешко нама", закључује Лазар Пешић. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk