Интервју петком - Саша Обрадовић: О Атини '95, медаљама, балкону, Мухамеду Алију и Новаку
Некадашњи репрезентативац Југославије у интервјуу за ББЦ говори о томе како се постаје шампион, шта је све научио од Дуде и Жељка - али и Пижона - и како је умало дошло до његовог сусрета за Новаком Ђоковићем.
Обрадовић је тренутно тренер Монака Та 1995. година се у свету кошарке памти по много чему, а највише по репрезентацији Југославије. После санкција и забране учешћа на међународним такмичењима, плави су се коначно домогли Европског првенства у Атини. Остало је историја - звиждање грчке публике, Ђорђевићев 41 поен, оно напуштање победничког постоља, први дочек на оном балкону и оно Даниловићево закуцавање. Међутим, оно што многи не памте је да Даниловићевог небеског скока преко литванског горостаса не би било да му Саша Обрадовић претходно није додао лопту. „Да, неко је недавно поменуо то закуцавање па сам му послао поруку 'мрштиш се тамо на Сабониса, а где је мени рука за асистенцију'", каже Обрадовић уз осмех за ББЦ на српском. „Ето, био сам непосредни актер једног од најбољих закуцавања у Европи". Ту није био крај. Обрадовић је био актер свих највећих успеха кошаркашке репрезентације током деведесетих и почетком двехиљадитих, а било их је доста. У колекцији има три европске титуле, једну светску и једно сребро са Олимпијских игара - мало ли је? „Због играња за репрезентацију сам чак изгубио уговор са Барселоном, али сам у том дресу остварио све снове", каже Обрадовић. Новак и Кина Каријеру је завршио 2005. године, а данас седи на клупи Монака... Што има својих предности. На пример, живи близу Новака Ђоковића. „Комшије смо тамо у Монте Карлу, па сам недавно први пут у животу уживо гледао тенис... Био сам близу њега, али било ми глупо да се јавим", каже Обрадовић и смеје се. Тренутно је са екипом на припремама, одакле, наравно, прати Светско првенство у Кини. „Имао сам утисак да против Италије не бисмо изгубили и да се игра до прекосутра", наводи. „Одлично изгледамо за сада, једино што понекад могу да заплаше ове нон-стоп победе... Надам се да то неће утицати на играче, јер свака утакмица треба да се схвати као да је одлучујућа, што и јесте". У Алби је и играо три године - од 1994. до 1997. Како каже, евидентно је да свакој репрезентацији недостаје неки играч - на челу са Американцима - али да забрињава што поново гледамо махом старије звезде, без нових и младих играча. А има ли миљеника у овом саставу Србије? „Немам једног", одговара. „Евидентно је да добро функционишу као тим и допуњују се, имамо квалитет на свакој позицији... „Богдан и Јокић играју феноменално, а волео бих да истакнем и Јовића и Мицића, јер сам и ја био плејмејкер, а ту су и остали одлични играчи који су пристали да буду 'помоћници' - то ову репрезентацију чини јаком, свако има улогу". Пижон Обрадовић је рођен у Београду, 29. јануара 1969. године, а одрастао на Миљаковцу. Кошарку је почео да игра у Основној школи „Доситеј Обрадовић" на Душановцу. „Ух, види, то је било пре 40 година... Тешко је присетити се свега", каже уз осмех. Ипак, одмах се сетио како му се звао наставник физичког - Пера Хркић. „Он ме је усмерио на КК Раднички који је имао неколико филијала и школа из којих су правили један тим, што значи да је тамо био велики квалитет", наводи Обрадовић. Како је Никола Калинић провео „летњи распуст“ Међутим, Раднички је убрзо напустио јер „није био довољно добар". „Из основне школе сам изашао са 167 центиметара и мало неухрањен, па у две године порастао 25 центиметара, што је било болно. „У том периоду сам хтео још, није ми било довољно да играм само за школу, па сам отишао у БАСК, играо у бетон лиги и онда као кадет успео да дођем у Звезду". У каријери је учио од бројних великана, тренери су му били Дуда Ивковић, Жељко Обрадовић, Кари Пешић, али и - Владимир Петровић Пижон. „Јесте, Пижон ми је кратко био тренер. То је било пред почетак основне школе, кад сам тренирао фудбал. Сви у његовој породици су звездаши, па је већ са пет година први пут посетио Маракану и пожелео да лопту убацује у мрежу - али ногом. Све Обрадовићеве медаље „Међутим, на тренингу нас је било милијарду, па сам видео да ту немам шансе. „Ипак, лепо је било од Пижона који је тада био првотимац Звезде, што му није било тешко да тренира клинце. „Неколико пута смо били у заједничком друштву и подсетио сам га на то... Наравно да ме се не сећа", наводи се уз осмех. У КК Црвена Звезда стиже 1987. године, а у сезони 1992/1993. био је део екипе која је на Мали Калемегдан вратила титулу после 21 године. „То су биле године рата и није било европских мечева, па је свака утакмица са Партизаном била прави доживљај... Све је било подређено томе и баш је било лепо бити део тога". Та екипа у којој су били, између осталих, Небојша Илић и Дејан Томашевић, годину дана касније је и одбранила титулу. Због свега тога не чуди емотиван дочек који су му 2015. приредили Звездини навијачи, када је као тренер Албе гостовао у београдском Пиониру. Било је ту поклона, овација, скандирања његовог имена, мало и суза... „Да, било је емотивно", каже Обрадовић. „Јединствен догађај, тешко га је описати... Некако пустиш да те емоција носи. Хвала навијачима што су ми то приредили, није ми после било лако да водим утакмицу". Обрадовић наводи да би волео да једног дана буде селектор Србије и тренер Звезде Сабонис У тим ратним годинама Обрадовић је на кратко играо за француски Лимож, одакле се вратио у Звезду, па отишао у Албу из Берлина. Са немачким клубом је 1995. освојио Куп Радивоја Кораћа. Исте године почиње и невероватан низ кошаркашке репрезентације Југославије. Од 1995. до 2002. плави су са седам такмичења донели шест медаља, од чега четири злата. А све је почело од Европског првенства у Атини... „Сећам се да сам био спреман да одустанем од тог такмичења", присећа се Обрадовић. „Имао сам много проблема са коленом и рекао сам Дуди Ивковићу да не могу да пружим оно што он од мене очекује. „Међутим, охрабрио ме је, рекао ми да сам му стварно потребан и остао сам". Наравно, то се и те како исплатило - златом. „На крају је Дуда, ето, у неком интервјуу рекао да му је један од најбољих потеза у каријери то што је мене убацио последњих седам минута у финалу са Литванцима. То ми много значи", каже Обрадовић. Из те године издваја и дочек - реч је о првом, спонтаном дочеку кошаркаша - људи су стајали дуж целог аутопута од аеродрома Никола Тесла до центра Београда како би поздравили шампионе. „То је та година коју сви обележавају као најбољу, најлепшу и та прослава... Нису друге биле лошије, али је тада заиста све било непоновљиво". Дрим тим Годину дана касније уследиле су Олимпијске игре у Атланти, на којима је Југославија без пораза стигла до финала, а тамо... Дејвид Робинсон, Шакил О'Нил, Чарлс Баркли, Скоти Пипен, Џон Стоктон и многи други - једино није било Његовог летећег височанства. Против таквог састава Американаца плави су издржали готово 30 минута - више се није могло. „Играли су им сви најбољи играчи, само је Џордан фалио", присећа се Обрадовић. Kad mama slavi košem „То што смо са њима играли 30 минута даје јасну слику каква је наша репрезентација била тих година". „На крају сребро, што је велики успех... Јединствен је осећај носити олимпијску медаљу". Обрадовић то такмичење памти по још две ситуације. „Сликали смо се са Мухамедом Алијем и руским рвачким шампионом Александром Карељином... Тај човек је права звер". „Видели смо га у неком ресторанчићу где смо јели, нико није смео да му приђе да га пита да се сликамо". А какав је Али уживо? „Добро, тада је већ мало успорио због Паркинсонове болести. Видели смо га негде како боксује са замишљеним противником, а после смо се на терену сликали". „Хвала Салету" Онда је дошла 1997. и Европско првенство у Барселони и... Знате већ. „Та Салетова тројка против Хрватске је могла да буде моја трагедија", присећа се Обрадовић. „Договор са клупе је био да правим фаул тад и тад, али сам закаснио и Римац је то претворио у кошеве. „Онда је та тројка регулисала ту моју несмотреност, иако сам четвртфинале и полуфинале одиграо на веома високом нивоу". Значи, хвала Салету? „Да, хвала му", каже Обрадовић. „Али та тројка није имала неки резултатски значај, већ смо прошли групу и ништа не би било изгубљено, само је било питање престижа између нас и Хрвата". Потом је уследило ново злато на Светском првенству 1998, „само" бронза на Европском првенству у Паризу и пораз од Литваније у четвртфиналу Олимпијских игара у Сиднеју 2000. године. Међутим, онда долази 2001. година и доминантно освојено Европско првенство у Турској у којем је Југославија само у финалу победила са мање од десет поена разлике. „То је била моја последња година у дресу репрезентације и драго ми је да сам се опростио на најбољи могући начин. „Стварно смо били добри и као тим и као људи", истиче Обрадовић. Како каже, ништа без много рада и труда - једне године је тренирао четири пута дневно. Животне лекције Питате се како се стиже до толиких медаља? Па, тешко. Обрадовић каже да је једне године тренирао четири пута дневно. „Играо сам и за јуниоре и први тим, ишао на тренинге и са једнима и са другима... Кад бих данас рекао некоме да то уради мислио би да нисам нормалан. „Свестан сам колико је потребно одрицања и посвећености да би се направио успех, али има ту још фактора... „Било је људи који су радили много, али нису имали среће са повредама, избором средине, тренера... Некако сам увек веровао да сам срећу заслужио радом". Како каже, важно је и што је увек био део амбициозних екипа које су се бориле за највиши пласман. Једна од њих је и кошаркашка репрезентација Југославије. „Сви ти велики играчи... Уз њих сам учио и напредовао, али и трудио се да њих учиним бољим... Та конкуренција те исклеше као играча", истиче Обрадовић. А колико је научио од Дуде, Жељка, Карија? „Тренерски много", одговара. „Нарочито кад је реч о стварима ван терена, како су се бавили одређеним стварима, комуникацијом... То не пише нигде у књигама. „Само то искуство што сам био са њима ми је сигурно помогло да сазрим и као играч и као тренер". Иначе, Обрадовић је раније изјавио да би му круна каријере било место селектора Србије. „То и даље тврдим. Сале то најбоље ради, има моју подршку и зна то. А ако некада буде отворено место... „У дресу репрезентације сам испунио играчке снове, када бих то урадио и као тренер то би било остварење свих мојих снова". Споменик На крају разговора питамо Обрадовића једноставно, а тешко питање - због чега је Србија земља кошарке? „Кошарка је овде спорт број један", одговара кратко. „Не желим да потценим остале спортове, ни фудбал, ни Новака... Једноставно је тако. „Скоро су ме француски медији питали зашто смо ми другачији - зато што од малена научимо да се боримо, па победа или пораз, живот или смрт". Обрадовић сматра да ће у Србији увек бити велико интересовање за кошарку. „Ево, сада се обнавља 100 терена у част играча, па ћу и ја 11. септембра у Медаковићу добити терен. „Драго ми је да могу да вратим нешто крају у ком сам поникао и почео да играм баскет... „То ми је споменик за живота". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk