Други светски рат, нацисти и Украјина: Заборављена страница из историје Холокауста - гето у Херсону
Сада нема ничега што би подсећало на то да је у Херсону некада био гето. Нема ни спомен обележја, нити колективног сећања на то место.
Ада, Роза и Александр Лев У августу 1941. године четири улице у Херсону постале су место на коме је живело више од пет хиљада Јевреја. Стрељани су крајем септембра исте те године ван града. Историчар Јуриј Капарулин први је спровео екскурзију отвореног типа по херсонском гетоу и детаљно је истражио ту тему. Причао је о судбини оних који су страдали, и оних који су преживели, а такође је објаснио зашто о гетоу не знају чак ни локалци. „Какав гето? Није било никаквог гета!" Јуриј Капарулин предаје на Државном универзитету у Херсону. Последњих пет година он истражује јеврејска пољопривредна насеља на југу Украјине. На тој теми је радио током стажирања у Центру за перспективна истраживања Холокауста у Вашингтону, где је тражио информације о херсонском гету. У архиву града Херсона о њему је веома мало података. У Сједињеним Америчким Државама указала му се могућност да ради са фондовима у којима се чувају архивски подаци из многих земаља и збирке сећања спашених људи који су преживели Холокауст. Њих је сакупила фондација Схоах коју је основао Стивен Спилберг. Јуриј Капарулин „На Западу је тема Холокауста почела да се истражује много раније него у Украјини и на просторима бившег Совјетског Савеза. У СССР она је била забрањена", прича Јуриј. Антисемитска кампања у Совјетском Савезу није помогла да људи отворено говоре о сопственим искуствима. Постоји још неколико разлога због којих историја херсонског гетоа није постала позната јавности. Они који су преживели често се нису враћали у Херсон пошто је рат завршен или су за време тих догађаја били сувише мали да би могли да причају. „Многи су знали да је гето постојао, иако сам се сусретао са скептичним погледима локалних становника, који су говорили: Какав гето? Није било никаквог гета! „Моји рођаци су живели одмах поред и ништа слично нису видели ...", прича Јуриј. Каже да би се о овој теми могло викендом разговарати негде на пијаци међу житељима, али нико се није усуђивао да је забележи на нивоу записа, објављених мемоара и књига у то време. Јуриј Капарулин прича да је најтеже од свега било да се нађу сећања очевидаца. Главни извор информација о херсонском гетоу представљају документа. Како немачка из ратног периода, тако и совјетска из периода с краја рата, и послератних истрага - кривичних случајева против нациста и колаборациониста међу локалним становништвом. Међутим, главне информације о херсонском гетоу налазе се у немачким документима, препискама и извештајима. „Документи су основа. Да није њих, ми највероватније не бисмо могли да утврдимо које јединице и групе су вршиле стрељања и ко их је предводио. А све то је сачувано. Сами су себи потписали пресуду.", сматра историчар. Живот у гету: Узалудан рад, несташица воде и ваздуха, смрт После окупације града 19. августа 1941. године нацистичка војска добила је наређење да уништи сво јеврејско становништво. Али за почетак морали су да их одвоје од осталог становништва. Стога је једно од првих наређења нове владе у Херсону било да се сви Јевреји јаве на регистрацију. Непоштовање наређења предвиђало је смртну казну. Сви Јевреји из града били су окупљени на једном месту, на територији четири приградске улице. То је заправо био правоугаоник сачињен од четири улице, који је био ограђен бодљикавом жицом. Одатле је исељено цело нејеврејско становништво а Јевреји су остављени. Напуштене куће насељавали су јеврејским становништвом из других улица Херсона. Нацистичка влада је обећала да ће их сви организовано одвести у Палестину. Људима је било обећано да ће у гету моћи спокојно и организовано да живе. Међутим, услови су били нељудски и десетине људи је живело у малим собама у којима није било довољно воде и ваздуха током великих врућина. Живот у гету су тако организовали да су свако јутро одвозили становнике у различите објекте града како би они обављали одређене послове. „Заправо су им додељивани бескорисни послови, чија је улога била само да их исцрпе. „На пример, да вуку ауто или да преносе намештај са другог спрата на приземље и да га врате назад. Апсурдне ствари", сматра историчар. Крајем септембра људе из гета почели су да се пребацују у градски затвор. После неколико дана почели су организовано да их превозе до места погубљења између села Зеленовка и Херсона. Стрељања су трајала два дана. Капарулин истиче да су након ексхумације на том месту пронашли остатке више од 10.000 људи. У немачким документима појављује се број од 5.000 стрељаних Јевреја. Разлику објашњава чињеницом да је ово место и даље коришћено за стрељања, на коме су могли да убијају и ратне заробљенике, и друге жртве нејеврејског порекла. Сада је на месту стратишта подигнута спомен плоча. Међутим, у четвртима у којима се гето налазио нема ни једног сећања на њега. Приче оних који су спасени Раиса Кучеренко Јуриј Капарулин испричао је неколико прича о онима који су успели да се чудом, и уз помоћ других спасу. Једна од њих је прича Раисе Кучеренко. Жена је радила у регионалној библиотеци и није причала јавно о својој прошлости. Тек је у зрелим годинама испричала новинарима Схоах фондације шта јој се догодило. Када су је заједно са мајком превозили из гета у затвор она је побегла. Њен први спасилац био је комшија који је девојчицу увукао кроз прозор и неко време је скривао. Али пошто је имао породицу није могао дуго да ризикује, па је за Раису пронашао друго склониште. Успео је да пронађе комшиницу која је живела сама и код које је Раиса преживела целу окупацију. „Раиса је испричала како је морала да се сакрије кад дођу гости, понекад иза ормара, затим у старом подруму у дворишту. „Међутим, жена је приметила да су комшије негде 1943. или 1944. године знале да је крије али нико је није одао", каже историчар. И наглашава, да овај пример показује да су људи спасавали Јевреје чак и када им је сопствени живот био угрожен. Још једна прича је Григорија Истковича. У лето 1941. године он је бежао из логора ратних заробљеника у Кривом Рогу и вратио се у родни град. Ту је био сведок почетка формирања гета и расељавања породица. За једног црвеноармејца боравак у граду био је нарочито опасан, па је Григоријева сестра брзо сакупила његова следовања хране и рекла му да бежи из Херсона. Григориј је тада завршио на фронту, а затим је сазнао да је цела његова породица погинула. У Херсону су такође живеле две жене којима је постхумно додељена титула „Праведни међу народима". Њоме се одликују људе који су ризиковали животе да би спасили Јевреје током Холокауста. То су Евгенија Замороко и Клавдија Сопова. Пре рата су радиле као учитељице, а током немачке окупације радиле су у полицији на административним дужностима. Крајем септембра жене су на улици среле своју бившу ученицу Марију Спивак, која је рекла да су сви Јевреји одведени у гето, а затим у затвор и да је она остала сама. Предложиле су девојци да се неко време крије код њих у стану. Евгенија и Клавдија су, подмитивши службено лице, успеле да добију нова документа за Марију и чак да је запосле као спремачицу у немачкој болници. „Замислите: јеврејска девојчица, коју је чекала неизбежна смрт, морала је свакодневно да иде и ради у болници, где су се налазили џелати целе њене породице", узбуђено се диви Јуриј Капарулин. И додаје, да је ова прича могла да падне у заборав да Марија није била спасена. Као гастарбајтерка нашла се у Немачкој и по завршетку рата решила је да се не врати у Украјину, већ се преселила у Израел. Након неколико деценија испричала је причу о спашавању за Јад Вашем. У меморијалном центру Јад Вашем налази се колекција фотографија људи који су страдали за време Холокауста. Могу се видети онлајн. Међу њима су и фотографије људи из Херсона али је мало информација о њима. „Међу тим људима су Клара и Зјама Фелдман, Сара Гардерман, Софија Трејстер са децом, Ада, Роза и Александар Лев. „Тамо може да се пронађе неколико десетина фотографија и све су то судбине, судбине о којима треба да се зна и приче које треба да се испричају о свакој породици, али ово је веома тежак посао", признаје историчар. Иако оваква истраживања нису лака, али када постоје имена, „то је онда већ траг како би се проучиле приче људи, а не само да се износи чињеница о њиховој смрти". „Онај који почне да се бави овом темом наћи ће се пред низом изазова" Јуриј Капарулин је објављивао своје чланке о Холокаусту у пољским и украјинским часописима. У часопису „Град: историја, култура, друштво", који је доступан онлајн, 2020. године објавио чланак Хроника херсонског гета. Холокауст је сада једна од главних истраживачких тема историчара. Ради на монографији која треба да говори о не баш добро осветљеној историји јеврејских пољопривредних насеља на југу Украјине током совјетских времена од 1920. до 1940. Истраживач каже да је емоционална компонента најтежи део посла. Рекао је да је недавно преведен и објављен на украјинском језику енциклопедијски рад познатог истраживача историје геноцида Адама Џонса „Геноцид. Улазак у глобалну историју". „Каже да онај ко почне да се бави овом темом ће се наћи пред бројним изазовима. „Са психолошке стране је тешко прилагодити се проучавању материјала који може бити трауматичан", признаје истраживач. Такође би 2021. године требало да изађе филм Јурија Капарулина и Лесја Касјанова Калининдорф о Холокаусту у селу Калиновка у херсонској области. Прошле године одржане су претпремијере у Херсону, Дњепру и Кијеву. По завршетку радова и премијерних пројекција, аутори планирају да омогуће да филм Калининдорф буде свима доступан за гледање. Погледајте видео о Нирнбершком процесу Нирнбершко суђење: 75. годишњица суђења нацистичким вођама Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk