„Зашто се упорно враћам таласу који ме је замало убио“
Чак и пре него што је ушла у воду, Маја Габеира је знала да ће је снаћи велика невоља уколико нешто пође по злу на славној португалској плажи Праја до Норте.
Лоцираној у рибарском селу Назаре, 100 километара од Лисабона, на њој могу да се нађу неки од највећих таласа на свету. И тако, кад је сурферка чула грмљавину чудовишта високог 20 метара док се обрушавао све ближе њој, она је мање-више прихватила неизбежну судбину. „Само сам помислила: 'То је то, умрећу'", признаје Маја током телефонског разговора са ББЦ-јем. Видео на Јутјубу са више од 500.000 прегледа показује шта се десило после: водена маса чија се тежина процењује на 144 тоне обрушила се на Бразилку. То је, у случају да сте се питали, отприлике тежина плавог кита. И то чак једног од већих. Удар је стргао сигурносни прслук са Мајиног тела, гурнуо је под воду и моментално јој сломио једну ногу - такође, оставио ју је без свести. Оживљавање Бразилку је спасао колега сурфер Карлос Бурле, који је био са њом - Бурле је возио водени скутер који је одвукао Мају на талас. Наредни таласи још су више отежали спасавање, упркос томе што је Маја накратко повратила свест. Бурлеу је требало скоро 10 минута да изнесе Бразилку на обалу, где је морала да буде оживљавана уз помоћ кардиопулмоналне реанимације. То што је Маја Габеира чак и помислила да уопште поново приђе великом таласу након ове епизоде из 2013. године већ је само по себи изузетно. Али она је отишла још даље од пуког суочавања са властитим страховима: седам година након што се скоро удавила, Маја је двапут поставила нови светски рекорд за највећи талас који је икад јахала нека жена. И оба пута на Праји до Норте. Њено последње достигнуће Гинисова књига рекорда је потврдила 10. септембра - талас висок 22,4 метара којим је сурфовала 11. фебруара. Закључно са 25. септембром, то је и највећи талас којим је ико сурфовао 2020. године. Тридесеттрогодишња Бразилка објашњава како јој је такав повратак пошао за руком. „Била сам страшно потресена и повређена", каже она. „Морала сам да одлучим да ли ћу уопште покушавати наставим да сурфујем или је боље да се повучем. Али нисам била спремна да одустанем." Маја је одлуку донела док је још лежала на одељењу за интензивну негу у португалској болници: убрзо након што се пробудила, тражила је да погледа видео снимак несреће. „Желела сам да видим шта се десило, зато што се моје сећање на несрећу прекинуло чим сам изгубила свест." „Било је важно да знам у чему сам погрешила." Физички и психички ожиљци Несрећа ће коштати сурферку четири године њене каријере, пошто је сазнала да је талас нанео повреде и њеним леђима. Морала је да иде на три операције да би се решила тог проблема. „Свака следећа операција би ме само месецима још више удаљила од воде. Просто нисам успевала да постигнем ритам." Али Маја се бринула и шта је талас учинио њеном уму. „Читаво тело ме је болело, али сам осећала и огроман страх од нове несреће", објашњава она. „Нисам имала довољно самопоуздања да себе поново доведем у једну такву ситуацију." Јахање чудовишта Мајине психолошке баријере биле су посебно проблематичне у оквиру њене одабране професије. Бразилка је била „велика јахачица", сурферка специјализована за чудовишне таласе. Они су другачија сорта од сурфера који учествују на већини професионалних такмичења, на којима се појављују много мањи таласи. Њене славније колеге обично ни не примиришу монструмима на којима сурфује Бразилка и други „велики јахачи". Главни разлог за то раздвајање је што чудовишни таласи захтевају потпуно другу групу вештина од оних које можете наћи код обичног сурфера. Такви таласи су сувише велики и сувише брзи да би сурфери веслали ка њима. Спортисти као што је Маја морају да буду одвучени на њих воденим скутерима. Сурфери достижу брзине до 80 километара на час на таласима као што су они који могу да се нађу на Праји до Норте - што је много више од брзина које се постижу на конвенционалним таласима. У последњих неколико година, озлоглашеност Праје до Норте проширила се и ван сурферских кругова. Маја је знала да ће Назаре остати главно ловиште „великих јахача". Уколико је желела да остане у том спорту, морала је да укроти исти онај талас који ју је скоро убио. Упознај непријатеља И тако је Бразилка 2015. године спаковала ствари и преселила се у ово португалско рибарско село, које има мало више од 15.000 становника. Маја је живела на Хавајима од 17. године, свега неколико година пoшто је заменила балетанке за сурферску даску у свом родном Рију Де Жанеиру. На Хавајима се заљубила у сурфовање на великим таласима - истовремено приметивши да је то скоро искључиво мушка занимација. „Готово да уопште међу женама није било великих јахача кад сам ја почињала и сматрала сам да то мора да се промени", присећа се она. У Назареу, Маја је одабрала место са погледом на Атлантски океан, њеног новог суседа. „Потпуно ми је имало смисла преселити се у Португал. Уколико будем живела у Назареу, упознаћу се с њим и разумећу тај талас много боље", каже она. „У време такмичења, уместо да морам да путујем, већ ћу бити тамо. Спаваћу у свом кревету, имаћу разређену рутину." Маја истиче 9. новембар 2017. године као дан када се коначно осећала спремном и у души и у телу да се суочи са џиновским таласима. Можда ће вас изненадити, али постала је још решенија након новог болног сусрета са зверским таласом. Срећна и растерећена Али овај пут осећај је био потпуно другачији. „Изашла сам из воде срећна, упркос томе што нисам успела да га завршим", каже она. „Нашла сам се у тешкој ситуацији, али нисам страдала. То је за мене представљало преокрет, зато што сам могла себи да кажем: 'Нећеш умрети сваки пут кад се суочиш с тим таласом.'" У јануару 2018. године, она је укротила талас на Праји до Норте за који је независни експерт потврдио да је био висок 20,7 метара. Био је то највећи талас на којем је сурфовала нека жена. Маја је сањала о томе да се нађе у Гинисовој књизи рекорда, али у оно време постојала је само једна категорија, у коју су били стрпани сурфери оба пола. Маја тврди да је испочетка добила подршку Светске сурферске лиге (ВСЛ), главног управног тела овог спорта које је могло званично да призна њен подвиг, али се након тога оно ућутало. У саопштењу из августа те године, ВСЛ је рекао да „расправља о процесу" потврђивања тог таласа. Маја је ангажовала властите снаге: петиција коју је потписало више од 20.000 људи извршила је притисак на сурферске власти. У октобру, две недеље пре пете годишњице њеног искуства блиске смрти, Гинисова књига је коначно признала њен рекорд. „Била је то језива ситуација", присећа се Маја. „Била сам под толиким стресом да је моја такмичарска форма значајно опала." „Али сам урадила оно што сам морала." Ова контроверза истакла је родну неравноправност у овој области, што представља изненађење у спорту који се историјски везује за став борбе против естаблишмента. Тек су 2019. године мушки и женски такмичари почели да освајају исти наградни фонд, а прошле године је и даље било више мушких него женских такмичења. „Али слика се мења и сад нам треба времена да ствари легну на своје место", верује Маја. „Постоји неколико знакова да се спортске власти искрено баве родном неравноправношћу у сурфовању." Она наводи један нескроман пример - њен други талас који је оборио рекорд: „Овај пут ми није била потребна чак ни петиција да ми би признали рекорд", смеје се Бразилка. Родитељи изгрижених ноктију Мало је људи у Бразилу било изненађено што је Маја заузела тако чврст став. Њен отац је Фернандо Габеира, цењени бразилски политичар и новинар који је постао један од славних критичара бразилске војне диктатуре (1964-1985) - био је чак и члан МР8, урбане герилске групе, пре него што је протеран. „Она се бори за веће признавање сурферки, а то је једнако важно као и такмичити се", каже Габеира за ББЦ. „А што се тиче страха, ломила је нос много пута, тако да се на неки начин навикнете на то", додаје њен отац. Ни он ни Мајина мајка, модна креаторка Јаме Реис, нису покушали да одговоре сурферку од повратка спорту након несреће коју је доживела у Португалу - упркос томе што су оба родитеља признала да још увек гризу нокте током сезоне великих таласа. „Немамо права да јој се мешамо у живот", каже Реис. „Престаће кад то буде желела. Најбоље што можемо да урадимо је да је подржимо." Већ су једном покушали да зауздају њену страст, али са 17 година Маја је потпуно игнорисала родитељску забрану да сурфује на Мавериксу, застрашујућој сурферској локацији са великим таласима у северној Калифорнији. Реис често посећује ћерку у Назареу и пази на то да се помоли сваки пут док гледа у океан. „Никад не можете да будете довољно опрезни, зар не?", каже она напола се шалећи. Погледајте видео о теквондисткињи из Нигерије Није уобичајено за жену у Нигерији да тренира теквондо. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk