Корона вирус и фабрика за прераду меса у Смитфилду: Неиспричана прича о највећем жаришту у Америци
Џулија је 25. марта поподне села за компјутер и улоговала се на лажни Фејсбук налог. Отворила га је још док је била у средњој школи да би тајно п ос матрала момке у које је била заљубљена.
Али сада, много година касније, дошао је тренутак да га искористи у много озбиљније сврхе. „Да ли би, молим вас, могли да видите шта се дешава у Смитфилду", откуцала је и послала поруку налогу под именом Аргус911, на Фејсбук налог локалних новина Аргус Лидер. „Код њих се појавио позитиван случај на Ковид-19 и они планирају да остану отворени". Смитфилд Фудс је фабрика за прераду свињског меса у граду Сју Фолс у Јужној Дакоти. Зграда изгледа као велика, бела кутија од осам спратова и смештена је на обали реке Биг Сју. То је девети највећи погон за обраду свињског меса у Америци. У пуном капацитету, ова фабрика је дневно обрађивала 19.500 свеже закланих свиња, секла, млела и димила месо у милионе килограма сланине, виршли и шунки. Са 3.700 радника, то је четврта фабрика у граду по броју радних места. „Хвала на информацији", одговорено јој је са налога Аргус911. „На ком месту је радио радник који је био позитиван на тесту?" „Нисам сигурна", одговорила је Џулија. „У реду, хвала вам", одговорио је Аргус911. „Бићемо у контакту". Сутрадан у 7.35 ујутро, Аргус Лидер је на сајту објавио текст са насловом „Радник Смитфилд Фудса позитиван на корона вирус". Новинару је из компаније потврђено да је један запослени заиста био позитиван и да је послат у двонедељни карантин, те да су простор у којем је радио, као и остале заједничке просторије били „детаљно дезинфиковани". Међутим, фабрика је, пошто је сматрана делом „критичне инфраструктурне индустрије", остала отворена и погони су радили пуном паром. „Храна је саставни део наших живота и преко 40.000 наших чланова, хиљаде америчких фармера и многи од наших набављача, кључни су део нашег националног одговора на Ковид 19", рекао је Кенет Саливен, директор Смитфилда у видео обраћању 29. марта. „Предузимамо све мере опреза да сачувамо здравље запослених и купаца". Џулија је, међутим, била уплашена. „Колале су гласине да је било случајева заразе чак и пре тога", присећа се она. „Чула сам и да је било радника Смитфилда који су хоспитализовани". Џулија не ради у фабрици. Она је дипломац у двадесетимн годинама, затечена у дому пошто је њен универзитет био затворен због избијања пандемије. Њени родитељи, са којима је веома блиска, годинама раде у Смитфилду и рекли су јој шта се дешавало у фабрици тог дана. Она је само једно од деце фабричких радника. Многи од њих су прва генерација деце емиграната, познати и као Деца Смитфилда и одлучили су да проговоре о избијању епидемије. „Моји родитељи не знају енглески и не могу сами да се бране", каже Џулија. „Неко мора да говори у њихово име". Њена породица је, као и многи други у Сју Фолсу, дала све од себе да избегне заразу. Џулијини родитељи су искористили све преостале дане одмора да остану код куће. По завршетку смене на послу, остављали су ципеле пред вратима куће и ишли право на туширање. Џулија им је у Волмарту купила знојнице за главу које су стављали преко уста и носа док су радили за фабричком траком. Узбуњивање медија је за Џулију био следећи логичан потез у покушају да сачува здравље родитеља и да створи притисак у јавности који би затворио фабрику. Уместо тога, почео је период од три врло напете недеље током којих су њена мајка и отац морали да иду у фабрику иако су знали да могу да буду заражени, али посао нису смели да изгубе. У фабрици су стајали поред колега на покретној траци удаљени само 30-ак центиметара једни од других и стално су пролазили кроз препуне свлачионице, ходнике и кафетерије. За то време, број потврђених случајева међу запосленима у Смитфилду је полако растао, са 80 на 190, па на 238. До 15. априла, када је Смитфилд коначно затворен после притиска из канцеларије гувернера Јужне Дакоте, фабрика је постала највеће жариште у Америци, са 644 потврђена случаја међу запосленима и људима који су били у контакту са њима. Инфекције које су повезане са случајевима у Смитфилду износиле су чак 55 одсто свих случајева у Јужној Дакоти, што је неупоредиво више него у околним, гушће насељеним државама тог региона по просечном броју оболелих. Према Њујорк Тајмсу, цифре из Смитфилд Фудс компаније су надмашиле чак и оне са војног брода Теодор Рузвелт и из затвора Кук Каунти у Чикагу. Ови бројеви су објављени дан пошто је први запослени у фабрици Смитфилд умро у болници. „Он се заразио тамо. Пре тога је био потпуно здрав", каже за ББЦ његова супруга Анђелита на шпанском језику. „Мој муж неће бити једини који ће умрети". Фарма и фабрика свиња Смитфилд, смештена у држави којом управљају републиканци једној од само пет у целој Америци које нису издале ниједну препоруку типа #ОстаниКодКуће, Она је постала прави микрокосмос који илуструје друштвено-економске разлике које је оголила пандемија. И док многи административци широм земље остају заштићени и раде од куће, радници у индустрији хране, попут запослених у Смитфилду, сматрају се кључним и зато морају да остану на првој линији фронта. „Ови послови за најважније раднике су плаћени мање него просечни послови у Америци, а у многим случајевима та разлика је осетна. И тако персонални асистенти, касирке - апсолутно кључни, на првој линији фронта - морају и физички да буду присутни на послу", каже Ади Томер из Брукер института. „Они су углавном Афроамериканци или Хиспаноамериканци, за разлику од уобичајеног односа у укупној радној популацији". Већину запослених у Смитфилду углавном чине емигранти и избеглице из земаља као што су Мјанмар, Етиопија, Непал, Конго и Салвадор. У фабрици се говори више од 80 језика. Процена је да су плаћени у просеку од 14 до 16 долара на сат. Ови сати су дугачки, посао је исцрпљујући, а стајање поред фабричке траке често значи да се налазите на само 30-ак центиметара од колега. ББЦ је разговарао са неколико садашњих и бивших радника у Смитфилду који кажу да су се плашилии да оду на посао и да су морали да доносе тешке одлуке и бирају између запослења и здравља. „Рачуни само стижу. Ускоро долази и беба и ја морам да радим", каже 25-годишњи радник чија жена је у осмом месецу трудноће. „Брине ме то да, ако будем био позитиван на вирус, нећу моћи да спасим жену". Фабрике за прераду хране широм земље се суочавају са епидемијом и то је озбиљна претња ланцу производње и дистрибуције хране. Компанија за паковање хране ЈБС у Колораду, морала је да затвори погон после пет смртних случајева и 103 заражена радника. Два радника у фабрици Тајсон Фудс у Ајови такође су умрла, док је 148 било заражено. Затварање велике фабрике за прераду меса као што је она у Сју Фолсу, доводе до даљих проблема јер фармери немају коме да продају стоку. Око 550 независних фарми шаље свиње у фабрику у Сју Фолсу. Када је обелоданио затварање фабрике, Смитфилдов директор Саливен је упозорио на „тешке, можда и катастрофалне последице" на испоруку меса. Ипак, запослени у Смитфилду, њихови синдикални представници и активистима који се баве мигрантском заједницом у Сју Фолсу, тврде да је епидемија могла да се избегне. Они наводе да су рана упозорења која су се односила на личну заштитну опрему била игнорисана, болесни радници подстицани су да наставе да раде, а информације о начину ширења вируса биле су сакриване од њих. „Ако савезна влада жели да ове компаније остану отворене, онда је на њима одговорност да ураде све што могу да радници буду безбедни", каже Ненси Рејноза, оснивачица сервиса вести на шпанском језику „Шта је ново у Сју Фолсу". Она каже да већ недељама добија позиве од узнемирених радника. ББЦ је Смитфилду доставио детаљан списак питања и наводе запослених, али они нису желели да коментаришу. „Здравље и безбедност наших запослених и заједнице представљају наш приоритет сваког дана", каже се у изјави. „Почетком фебруара, увели смо строга правила и протоколе који су пратили стриктна упутства Центра за контролу и превенцију болести (ЦДЦ), са намером да се ефикасно суочимо са евентуалном појавом случајева заразе Ковидом-19 у нашем систему". Избијањем епидемије, људи као што је Џулија, чија је мајка имала хроничне здравствене проблеме, суочили су се са страхом да ће њихови родитељи морати да ризикују животе да би задржали послове. „Мени су родитељи све на овом свету. Морам да размишљам о томе да ћу можда остати без њих", каже она док јој глас подрхтава. „Желим да поделим са свима шта се дешава и да тако остане неки траг о томе шта ради ова компанија". Ахмед је Нилу први пут видео у Смитфилду током једне од смена. Свидео му се њен тен, њој се свидео његов смех. Када је почео да се распитује о њој, Ахмед је сазнао да обоје долазе из истог села у Етиопији и да им је Оромо заједнички језик. „Баш сам био узбуђен. За време паузе, трагао сам за њеним радним местом", присећа се Ахмед. „Нашао сам је, стао поред њене траке. Казао сам јој: Хеј, како си? Рекао сам јој да је прелепа". Ахмед је извео Нилу у популаран амерички ресторан. Отишли су на недељу дана на одмор у Висконсин Делс, познату дестинацију на Средњем западу, познату по аква парковима и минералним изворима. Заљубили су се и венчали. Сада је Нила у осмом месецу трудноће. Иако је дала отказ у Смитфилду још у децембру, Ахмед је наставио да иде на посао за време епидемије иако је био ужаснут могућношћу да зарази сопствену жену и нерођено дете. Нила је у трећем тромесечју почела да има проблеме са ходом и Ахмед је морао да јој помаже. Нису могли да се изолују једно од другог. Ахмед каже да су двојица његових пријатеља са посла била позитивна на вирус. А онда је и сам почео да испољава симптоме. „У Смитфилду не брину о запосленима", каже Нила. „Важан им је само новац". Купер Каравеј, председнику огранка Савезног синдиката (АФЛ-ЦИО) тврди да су званичници ове организације су још почетком марта позвали руководство Смитфилда да спроведе пакет мера у циљу повећања безбедности радника. Тај пакет мера укључивао је клизне смене и паузе за ручак, да би се избегло присуство и до 500 радника у мензи у исто време. Захтевали су и заштитну опрему, маске и мантиле, мерење температуре на улазу у фабрику и санитарне станице. „То смо захтевали и пре него што се појавио први позитиван случај", каже Каравеј. „Менаџмент је оклевао, радничке захтеве нико није озбиљно разматрао". Тим је као нови радник пролазио кроз оријентационо упознавање са радом у фабрици када је за први позитиван случај чуо од некога ко је седео до њега. Али после првобитног саопштења, компанија је занемела. „Ништа више нисмо чули о епидемији корона вируса", каже он. ,,Мислили смо да је то добро". Затим су 8. априла здравствене службе Јужне Дакоте потврдиле 80 случајева у фабрици. Многи саговорници из фабрике су рекли да су то сазнали из медија, али не и од руководства Смитфилда. „Сазнала сам да су неки људи из мог одељења били позитивни на вирус, али то су ми рекли други радници", каже Хелен, Џулијина мајка. Станице за мерење телесне температуре су биле постављене у бели шатор испред главног улаза у фабрику, али и Рејноза и Каравеј кажу да је радницима са повишеном температуром ипак било дозвољено да уђу унутра. Хелен тврди да су радници који су желели да избегну мерење температуре, улазили на споредан улаз. Смитфилд је успоставио и друге мере, као што је израда картонских боксова око столова за ручавање да би се створиле баријере између радника, клизне смене и прављење станица са средствима за дезинфекцију руку. Али радници кажу - а то потврђују и фотографије које је добио ББЦ, да су у пакету заштитне опреме биле и мрежице за браду које не штите од честица у ваздуху на начин као што то чине хируршке или Н95 маске. „Ја нисам нигде прочитао ништа о томе да мрежице за косу стављене преко лица могу било шта да помогну", каже Каравеј. Из Смитфилда није стигао одговор на питање о мрежицама за браду, нити су понуђени било какви детаљи о томе каква је лична заштитна опрема давана радницима. Уместо тога стигла је писана изјава да су „с обзиром на стање на тржишту, радили даноноћно на набавци термалних скенера и маски, до којих се тешко долазило". Према писању листа Стар трибјун, у ЈБС фабрици у Вортингтону у Минесоти, која се налази на 30-ак минута од Сју Фолса, представници синдиката су рекли да је њихова компанија обезбедила радницима „рукавице, хируршке маске, визире за лице, мантиле". Портпарол компаније Тајсон Фудс је рекао за Њујорк Тајмс да је њихова политика да обавештавају запослене ако су били у контакту са било ким ко је био позитиван на вирус. Као договор на то, поједини запослени су почели да доносе своје маске у фабрику. Други су почели да се изолују од породица. Кејлеб, који већ 12 година ради у Смитфилду, рекао је за ББЦ да се у последње две недеље он затворио у собу да би се изоловао од жене, шестомесечне ћерке и трогодишњег сина у страху да са собом свакодневно не уноси вирус у кућу. „Мој син, знате, долази и куца на затворена врата. 'Тата, хоћеш да изађеш напоље, а ја му кажем 'Иди код мајке", каже он. „Ја немам избора, шта друго да радим? Желим да покушам да сачувам породицу". Када би радници као што је Калеб дали отказ, они не би могли да се пријаве на биро као незапослени. Активисти сведоче да се узрујани радници који имају визе плаше да би, када би тражили помоћ за незапослене, могли да се нађу на удару новог закона који је Трампова администрација усвојила прошле године и по којем више не би могли да аплицирају за стални боравак. „Акт о помоћи око корона вируса, олакшицама и економској сигурности", не важи за оне који живе у домаћинствима са мешаним статусом и са чланом породице који нема боравишне документе. „За њих ништа више не важи", каже Тереза Ислам, извршни директор организације Гласови за мир из Јужне Дакоте и адвокат за емиграциона питања. „На њима је да обезбеде храну за породицу и да оду на посао и изложе се зарази". После 80 потврђених случајева, Смитфилд је издао саопштење у којем се наводи да ће фабрика бити затворена на три дана током Ускршњих празника ради дубинског чишћења и да ће се затим, наредног уторка, вратити у погон у пуном капацитету. „Компанија ће 11. априла зауставити све радове у великом делу фабрике, а комплетно затворити погоне 12. и 13. априла", гласило је ово саопштење. Али према сазнањима до којих је ББЦ дошао после интервјуа са радницима и активистима, запослени су позивани на посао и током та три дана. Рејноза је снимила видео који приказује фабрички паркинг пун аутомобила, као и запослене како улазе у фабрику. Каравеј каже како је накнадно сазнао да је фабрика тих дана радила са 60 одсто капацитета, што значи да су стотине радника и даље долазиле на посао. „Ја још увек нисам престао да радим. Радио сам у петак, суботу, недељу и сада траже да и данас дођем на посао", рекао је Тим за ББЦ. „Ја сам престрашен. Престрашен. Немам речи да објасним како се осећам, али имам четворо деце о којима морам да се бринем. Та плата ми обезбеђује кров над главом". Пол Тенхакен, градоначелник Сју Фолса који је раније рекао да је импресиониран и задовољан напорима Смитфилда да се предузму мере за ублажавање кризе, признао је да је био изненађен када је сазнао да је фабрика била делимично отворена. „Било је потребно више транспарентности у вези мера које су предузимали", каже он. „Порука послата јавности није била у складу са планом". Смитфилд је понудио запосленима бонус од 500 долара ако заврше смене до краја месеца, што Ислам оцењује као „мито" за рад у небезбедним условима. Сара Телахун Бирх из организације Деца Смитфилда, каже да је њена мајка првобитно одлучила да се неће враћати на посао, али да се предомислила када је чула за бонус. „Били смо ужаснути идејом да ће она отићи тамо само због 500 долара", каже Телахун Бирх. Смитфилд је у саопштењу навео да је бонус део њихове #ХвалаРадницимаПрехране иницијативе, додајући: „Запослени који не дођу на посао због изложености вирусу или због дијагнозе, такође ће добити бонус". Делом због некомплетног затварања погона, а делом и због пораста заражених који су дошли из фабрике, 11. априла су гувернерка Јужне Дакоте Кристи Ноем и Тенхакен заједно послале писмо Смитфилду у којем су тражиле двонедељну паузу у раду фабрике. Следећег дана, руководство Смитфилда је објавило да ће се повиновати том захтеву 15. априла, што је значило да остаје још један дан одласка у фабрику. Каравеј каже да су радници који су тог последњег уторка отишли на посао добили дупле дневнице, али да дубинског чишћења фабрике није било. „И даље су ишли у прљаву зграду". Смитфилд није одговорио на питање када је то фабрика у Сју Фолсу обавила дубинско чишћење, наводећи само „да се наше просторије детаљно чисте и дезинфикују сваког дана". Џулијини родитељи су планирали одлазак на посао у Смитфилд у уторак 14. априла, последњег дана пред двонедељно затварање фабрике. Онда је, у суботу, Хелен почела да кашље. Следећег дана, док је снег провејавао Сју Фолсом, Џулија је тражила од мајке да се тестира. Хелен је покушала да то избегне, говорећи да јој није ништа. „Моја мама заиста мрзи да иде код лекара", рекла је Џулија која је на крају ипак успела да убеди мајку да оде до центра за тестирање у оближњој болници. Набили су јој штапић за брис у обе ноздрве и послали је кући. „Ако би се испоставило да имам Ковид-19, онда би било јасно да сам га зарадила у фабрици", каже она. „Ове недеље сам радила на три различита спрата. Јела сам у две различите мензе. Замислите само свако место на којем сам била, шта сам све додирнула у фабрици. Прошла сам кроз целу зграду". У уторак, када је требало да се јаве на посао, Џулијини родитељи су се пробудили у четири сата ујутро, као и обично, и назвали Смитфилд да објасне да не могу да дођу јер и даље чекају резултате теста за Хелен. Резултате су коначно добили касније поподне тог дана. Док је Џулија разговарала са медицинским техничарем, родитељи су посматрали њено лице ишчекујући реакцију. Када је Џулија чула речи „позитивна на Ковид-19", показала им је уздигнуте палчеве у жељи да им нагласи „позитивно". Хелен и Хуан су је погрешно схватили, па су се загрлили у знак славља што је Џулију додатно престравило. Убрзано им је открила да Хелен ипак има вирус. Њен отац је отишао у кухињу, а Џулија је успела да га види како покушава да задржи сузе. Истог дана када је Хелен добила резултате свог теста, ситуација везана за Смитфилд је постала право политичко питање. Градоначелник Тенхакен је и формално затражио да гувернерка Ноем изда наредбу о самоизолацији за Сју Фолс и округе са којима се граничи, као и отварање центра за изолацију пацијената. Она је одбила оба захтева. И поред наглог пораста у броју заражених, Ноем је наставила да одбија захтеве за издавањем наредбе, наглашавајући да таква наредба не би спречила епидемију у Смитфилду. „То је потпуна неистина", рекла је она. Уместо тога, она је одобрила прва тестирања хидроксихлорокином, леком који је председник Доналд Трамп више пута означио као могућу терапију за оболеле од корона вируса. Такође, истог тог дана је од болести, сам у болници, умро Агустин Родригез Мартинез, тих, дубоко религиозан човек из Салвадора. Имао је 64 године и био је прва жртва повезана са избијањем епидемије у Смитфилд Фудсу. Рејноза, који је последњих 10 година био његов пријатељ, каже да се он ретко жалио на напоран посао одсецања ногу са закланих свиња и да је обожавао своју жену Анђелиту коју је познавао само месец дана пре него што је оженио. У браку су били 24 године. „Он је био њен принц". Анђелита каже да је приметила да нешто није у реду када је њен муж почео да се враћа са посла са непоједеним ручком који му је она припремала. Симптоме је почео да испољава 1. априла, седам дана након првог јавно регистрованог случаја корона вируса у фабрици. Прво су се појавиле главобоље, а затим и болови и дрхтавица. Следећег дана је почео да губи дах. Анђелита каже да је последњи дан у фабрици провео чистећи под иако је био под температуром. До недеље, више није могао да дише. Анђелита га је одвела у болницу, али јој није било дозвољено да уђе са њим. Од свештеника је касније чула да је моментално стављен на респиратор. На њему је био 10 дана пре него што је преминуо 14. априла. „Одвела сам га у болницу и остала без ичега", каже она. „Сада немам више ништа". Поред бола који осећа, Анђелита је и љута на Смитфилд зато што фабрика није била раније затворена. „Пречи им је новац него наши животи", говори она кроз сузе. „Власници не маре за наш бол. Мајке плачу за својом децом. Жене за својим мужевима. Овде има превише заражених". Ова 73-годишња удовица каже да је и сама почела да кашље. Два дана након што је њена мајка тестирана позитивно на вирус, Џулија се пробудила у свом кревету са главобољом, кашљем и сувим грлом. Први пут од када је пандемија стигла у њен живот, преспавала је целу ноћ, али се пробудила уморнија него икада. Пошто је позвала телефонски број резервисан за оболеле од Ковида и рекла им да је она ћерка радника из Смитфилда, Џулија је обукла своју зимску јакну, дезинфиковала волан и мењач у аутомобилу своје мајке и отишла да се и сама тестира. Била је и даље релативно добро расположена и поред чињенице да је све што је покушала да спречи када се обратила локалним новинама пре скоро месец и по дана, пало у воду. Фабрика је и даље радила. Њена мајка је била заражена, а отац изложен вирусу. Њен град је постао епицентар пандемије у Јужној Дакоти. Људи су умирали. А сада, можда је и сама била заражена. „Само желим да плачем", рекла је док је возила ка болници. Широм града, радници Смитфилда и њихове породице су пролазили кроз сличне ситуације. Истог дана када је њена мајка добила своју дијагнозу, Сари Телахун Бирх је лакнуло пошто је сазнала да је тест који је њена мајка урадила на Ковид-19 био негативан. Нила и Ахмед су сазнали да је он инфициран и пар се моментално раздвојио и свако се затворио у своју собу. Комуницирају СМС порукама. Она њему прави чај од ђумбира и оставља му га у кухињи. Он опсесивно дезинфикује све што додирне. Тим каже да је своју последњу смену у Смитфилду радио у уторак 14. априла док је већ испољавао симптоме и следећег дана је отишао да се тестира. Каже да је 20 радника из његове смене позитивно на вирус. Отприлике у исто време када је Џулија отишла да уради тест, званичници из Центра за превенцију и контролу болести (ЦДЦ) су ушли у фабрику заједно са представницима државног и локалног здравственог ресора. Из канцеларије гувернера Јужне Дакоте кажу да су званичници ЦДЦ долетели из Вашингтона да „процене" шта је све потребно да би фабрика поново отворила капије. У међувремену, Смитфилд је најавио затварање још два погона у Мисурију и Висконсину где је „мали број запослених тестиран позитивно на Ковид-19". Иако је стигла до болнице само 20-ак минута пошто је она била отворена, Џулија је затекла 15-ак аутомобила који су били испред ње. ,,Мрзим редове", промрмљала је док је из бочице испијала мале гутљаје воде, лагано кашљући с времена на време. Након 30 минута, стигла је до нечега што је личило на велику гаражу и знака на којем је било исписано упутство да ,,припреми личну карту и здравствено осигурање". ,,Добро, сад сам већ узнемирена", рекла је. ,,Не желим ово да радим". Скренула је у простор одређен за то, медицински техничар са заштитним оделом, маском, рукавицама и визиром јој је пришао, набио штапић за брис у десну, а затим и у леву ноздрву. Само се намрштила и најежила. ,,Да ли вам је потребна папирна марамица?", упитао је техничар. ,,Да, молим вас", рекла је Џулија. Уз инструкцију да ,,оде кући, остане тамо и да не иде нигде", капија се отворила и Џулија је изашла напоље на дневну светлост. ,,Било је толико непријатно да сам се стварно расплакала", рекла је и отишла на паркинг да се мало сабере. Џулија је седела за воланом и гледала аутомобиле како улазе и излазе са паркинга. Оплакивала је чињеницу да њено домаћинство сада има још једног потенцијалног оболелог и да сат који означава време проведено у карантину сада мора да се врати на почетну позицију. ,,Само желим да одем у ,,Ти Џеј Макс" у шопинг", рекла је уз осмех. Након неколико минута, већ је било крајње време да крене кући, код својих родитеља, у кућу у коју су Хелен и Хуан уложили много сати рада у фабрици како би могли да је приуште и где ће сада заједно провести у карантину најмање следећих 14 дана. ,,Сад је преостало само да чекам", каже Џулија. ,,Претпостављам да сада не би требало да се оптерећујем тиме. Али ипак хоћу". Резултате би требало да добије за 5 дана. (Имена су промењена) Додатно истраживала Анђелика М. Касас/Илустровала Ема Линч .