Мој син у колицима и његов чудесни свет Воркрафта
Роберт и Труде оплакивали су сина са инвалидитетом за ког су мислили да води усамљенички и изолован живот. Али кад је Матс умро, сазнали су да су људи из свих крајева Европе запалили свећу у знак сећања на њега.
Метов лик Ибелин из игрице Воркрафт Верзију овог чланка први пут је објавила норвешка медијска кућа НРК. „Били смо веома традиционални. Нисмо желели да му било шта нарушава дневни ритам." Док седимо у кафићу поред његове канцеларије у Градској већници Осла, Роберт Стин описује како се бринуо због тога што његов син остаје будан до касно у ноћ. „Кад се данас осврнем, мислим да је требало више да нас занима свет игара, у ком је он проводио толико времена", каже 56-годишњи Роберт. „Не чинећи то, ускратили смо себи прилику за коју нисмо ни знали да имамо." Роберт је одржао посмртни говор Матсу крајем 2014. године, у капелици на Западном гробљу норвешке престонице. Међу онима који су седели слушајући његове речи - у друштву родбине и неколицине здравствених радника који су добро познавали Матса - налазила се група људи коју његова породица није познавала. Само их је Роберт срео. И то само једном, претходно вече. Последњих година живота Матс једва да је излазио из подрумског стана породичне куће, па је било чудно да су се на сахрани појавили људи непознати породици. Да све буде чудније - ни Матс их никад није срео уживо. Отац и син - Роберт и Матс у Ослу, јул 2012 Пре његове смрти, ови ожалошћени посетиоци о Матсу не би мислили као о Матсу - већ као о Ибелину, племићу по рођењу, љубавнику и детективу. Неки од њих који су дошли да му одају пошту живели су у близини, али су други зато потегли из далека. Они су оплакивали доброг пријатеља. Касније током погребне церемоније, један од њих одржао је говор и рекао окупљенима да у овом тренутку, у свим крајевима Европе, људи пале свеће у сећање на Матса. Било је записано у звездама, било му је уписано у ДНК. Матс који је тумарао около са круном на глави за четврти рођендан у јулу 1993. године, свега неколико година касније није могао да хода. Матсов четврти рођендан Роберт и Труде су вест добили у мају 1993. године, у малој ординацију у великој згради од цигала у којој је смештена болница Улевал. Матсови родитељи су сазнали зашто њихов син упорно пада са љуљашки и повређује се, зашто се у забавишту не пење уз лестве на тобогану иако воли да се спушта, зашто прво мора да се ослони на колена као неки старац кад устаје из седећег положаја и зашто не трчи за осталом децом. Лекари су саопштили Роберту и Труде да Матс има Дишенову мишићну дистрофију (ДМД), ретки поремећај који изазива пропадање мишића - углавном код дечака. Матсови гени садржали су грешку у кодирању која спречава да му се мишићи правилно развију. И која ће их на крају уништити. „Након што смо ставили Матса у кревет то вече, позвали смо доктора. Добили смо дозволу да то урадимо. Рекао је да можемо да зовемо било кад, уколико желимо још информација", каже Роберт. Док је Труде седела крај њега, Роберт је причао на телефону дуже од пола сата. „Рекао сам доктору: "Али макар неће умрети од тога!" Лекар са друге стране„ жице" је на тренутак заћутао, а потом рекао: "Не, али према нашем искуству, ови пацијенти ретко поживе више од двадесет година"." Роберт је застао. „Успео је да доживи 25." У породичном дому у Остенсјуу у југоисточном Ослу, Роберт и Труде су покушали да „сваре" све те информације. Матс неће живети „нормалан живот". Умреће млад и биће им одузет пре него што успе да остави траг на овом свету. Како су се само преварили. Ако наша ДНК унапред одређује наше животе пре него што се родимо, како можемо да одаберемо ко ћемо бити? Матс је пронашао начин да за себе створи један потпуно нов живот. Пред крај миленијума, породица Стин се преселила у кућу адаптирану за инвалидска колица у Лангусу, у јужном делу Осла. Иако је Матсу било допуштено да се игра ручним Гејмбојем на одморима у школи, чак ни Супер Марио није успевао да одагна утисак различитости. Матс је седео у инвалидским колицима, а неговатељ је ишао свуда са њим. Његови родитељи су се питали каквом активношћу би Матс волео да се бави у слободно време - док су његови другови из одељења играли фудбал и трчкарали около на свежем ваздуху. Можда онлајн игрице? Роберт му је дао лозинку за породични компјутер и овом 11-годишњаку отворио се један сасвим нови свет. „Током последњих десет година живота, Матс је провео између 15.000 и 20.000 сати играјући игрице", рекао је Роберт у посмртном говору. „То је једнако времену које је проведено током десет година сталног запослења." Али гејминг је изазивао и свађе у породици. „Кад би стигла ноћна сестра у десет увече, Матс је морао да буде у кревету", каже Роберт. „Њен посао био је да надгледа Матса у кревету, не да га успављује. Матс је негодовао, али би невољно пристајао." Матс је у међувремену постао гејмер. Гејмери не одлазе рано на спавање. Матс игра игрице као дете И ко је Матс био током свих тих сати проведених у игри? Постао је лорд Ибелин Редмур, понекад Џером Вокер. „Џером и Ибелин су моји продужеци, они представљају различите стране моје личности", написао је он. Настанио се на планети Азерот, у веома популарној игри Свет Воркрафта. Азерот је митски свет. У њему постоје континенти, мора и шуме, литице и равнице, села и градови. Матс је највећи део времена проводио у области под називом Источна Краљевства. Као онлајн играч, свет упознајеш мало по мало, баш као и физички свет око себе. Наилазиш на места на које планираш да путујеш и крајолике и градове којима ћеш овладати - неке боље него друге. У неким областима ћеш бити на опрезу, док ћеш у другим волети да проводиш време. Пронаћи ћеш локални ресторан и у њему ћеш упознати нове и занимљиве људе. Такав је то свет. Такав је Азерот. Матс се упустио на то путовање и стекао широк круг добрих пријатеља. Свет Воркрафта „Кад сам прошао поред Матсовог подрумског стана током дана, затекао сам навучене завесе. Тога се добро сећам", каже Роберт, који ради као заменик градоначелника Осла задужен за финансије. „"Ох, не" помислио сам, "он још није ни устао. Био сам тужан зато што је његов свет био толико ограничен." Али они који нису гејмери никад не могу да сагледају ширу слику. Они не схватају да је то више од обичне пуцачине и сакупљања поена. „Мислили смо да је суштина у самој игри. И само у њој. Мислили смо да је то такмичење које мораш да освојиш." А било је ту и питање Матсовог дневног ритма - његовог 24-часовног циклуса. „Нисмо разумели зашто је важно да Матс буде онлајн касно увече и током ноћи", каже Роберт. „Али, наравно, људи се не играју ујутро или усред дана. Тада је већина њих у школи или на послу." „Први пут смо то разумели тек након што је преминуо. До самог краја смо желели да заврши у кревету пре 11 увече, као сви остали "нормални" људи." Лисет Руверс, из Бреде у Холандији, била је једна од најблискијих Матсових гејмерских пријатељица. Она је била присутна и на његовој сахрани 2014. године. Она је сада поново у Норвешкој - дошла је у посету пријатељу Каи Симону Фредриксену, који је такође играо онлајн са Матсом. „Познавала сам Матса годинама. Била сам шокирана кад је умро и то је оставило великог трага на мене", каже Лисет, док седи на софи Каи Симона у Хојбратену, у североисточном делу Осла. Лисет, која сада има 28 година, имала је свега 15 кад је упознала шеснаестогодишњег Матса. Или, тачније, кад је Лисетин лик у игри Румор упознао Матсовог лика у игри Ибелина. Лисет Руверс „Упознали смо се у Голдшајеру", каже Лисет. „То више није лепо место, али тада је Голдшајер било пријатно мало село, у ком сте могли да упознате нове, занимљиве ликове. Тражила сам некога са ким бих могла да радим "рол плејинг" - што значи преузимање улога карактера из игре - а између осталих око логорске ватре седео је један за кога ћу касније сазнати да се зове Ибелин." „Ја - или тачније Румор - понела сам се прилично импулсивно. Искочила сам из жбуна и отела Ибелину шешир. Стајали смо тако на тренутак, зурећи једно у друго, а онда сам отрчала с његовим шеширом, не размишљајући много о томе куда идем." Она се данас смешка док то прича. Матс је такође писао о првом сусрету са Лисет, у посту на блогу који је насловио Љубав. „У том другом свету, нека девојка не би видела инвалидска колица или да је нешто другачије у вези са мном. Она би видела моју душу, срце и ум, прикладно смештене у згодно, снажно тело. Срећом, па скоро сваки лик у том виртуелном свету изгледа сјајно." Лисет каже: „Матс је био добар пријатељ, понекад веома близак пријатељ." „Писали смо једно другом о свему, али он ми није писао о свом стању. Мислила сам да је његов живот као мој. На пример, обоје смо се сложили да мрзимо школу." Али било је ствари око којих нису могли да се сложе. „Писао је како мрзи снег. Ја сам му писала како га обожавам. Нисам знала да га мрзи због инвалидских колица. Нисам имала појма о томе." Љубав Лисет према игрицама у тинејџерском узрасту забринула је њене родитеље. Бринуле су их њене оцене у школи и њено очигледно одсуство друштвеног живота. Њихово решење било је да јој ограниче приступ онлајн играма. „Тешко ми је пала одвојеност од мојих другара из игре", присећа се Лисет. Али Матс није изневерио њихово пријатељство. Чак и кад није могао да је нађе у игри, остајао је у контакту са њом преко других канала. „Чак је написао озбиљно писмо мојим родитељима, у ком је покушао да им помогне да разумеју колико ми је играње важно", каже она. „Сачувала сам то писмо." Роберт Стин са Матсовим фотографијама Роберт и Труде су знали да се њихов син дописује са неким по имену Лисет. „Матс је много говорио о ликовима из игара - о тим аватарима - али ми им нисмо придавали превелик значај. Причао нам је, између осталих, о Румор", каже Роберт. „Она, или тачније Лисет, слала му је поклоне, укључујући један за његов рођендан. Сматрали смо да је то дирљиво, а помало смо га и зафркавали. Тада је поцрвенео, стварно поцрвенео." „Сматрали смо, дакле, Лисет пријатељицом, због тих поклона. Они су били опипљив доказ правог пријатељства, могли сте тако да га назовете." „Друге са којима је био у контакту нисмо звали пријатељима. Звали смо их аватарима. Наше схватање пријатељства било је веома традиционално." У Свету Воркрафта, можете да играте сами или да удружите снаге са другим играчима и оформите групу - или еснаф. Матс је био део једне такве групе, Старлајт, са тридесетак чланова. „Нико не постаје члан Старлајта тек тако", каже Роберт, који сада зна како функционише Свет Воркрафта. „Да бисте постали члан мора да вас препоручи неко ко је већ унутра, потом да окончате пробни период од једног до два месеца." Старлајт је постојао више од 12 година, а још увек је активна група. „Старлајт је посебна група, зато што је толико дуго остала заједно. Због тога су вероватно пријатељства у Старлајту толико чврста", закључује Роберт. Четрдесетогодишњи Каи Симон или Номине, како га зову у игри, лидер је Старлајта. Каи Симон или Номине Сваке године од Матсове смрти 2014. године, Старлајт одржава комеморацију на којој се размењују успомене на саборца. Прошле године Каи Симон је рекао другим члановима групе да би приликом присећања на лорда Ибелина Редмура требало да се усредсреде на трчање и пливање. „Ибелин је био тркач", објашњава Каи Симон. „Било му је важно да може да трчи и било му је важно да може да дели то искуство трчања са другима." Да ли Каи Симон сада говори о Матсу или о Матсовом лику у игри? Можда није ни важно. Можда је то просто тако. Особа и лик су постали једно. У лето 2013. године, Матс је имао 24 године. Породица Стин се налазила на одмору у Мајорци док је Матс - који није могао да путује - остао код куће у свом подрумском стану са неговатељем. Матс је морао у сваком тренутку да има неког уз себе. Током година имао је бројне, различите личне неговатеље - укључујући и свог ујака. Срећом по Матса, неке од неговатеља такође је занимао свет игара. Politika i igrice Док су његови родитељи боравили у Шпанији, Матс је лансирао блог под називом „Размишљања о животу". У посту насловљеном „Моје бекство", писао је о животу у Азероту. „Тамо мој хендикеп није важан, моји ланци су покидани и могу да будем ко год пожелим. Тамо се осећам нормално." Матс је поделио блог са члановима Старлајтовог еснафа - једним по једним. Тако су сазнали за офлајн ситуацију саиграча. Лисет се присећа тренутка кад је први пут прочитала блог. Лисет поред Матсовог лика Ибелина „Била сам патосирана. И осетила сам грижу савести зато што сам га повремено током игре зафркавала и нисам увек била увиђавна према њему." „Потом сам помислила: "Да ли одсад па надаље морам да почнем према њему да се понашам другачије?". Али одлучила сам да се опходим исто као и пре. И сам је у блогу написао да би тако нешто волео." У онлајн игри она је Чит - суров и окретан лик. Офлајн, она је Ен Хамил, 65-годишња пензионисана психолошкиња из Салзберија у Великој Британији. Ен каже да јој је фасцинантно како група Старлајт функционише за оне који су често маргиналци у офлајн свету. Чит/Ен „Зато што једни према другима наступамо без предрасуда, Старлајт делује безбедно. Чак и за оне који себе доживљавају као аутсајдере." „Онлајн игра је фантастичан терен за упознавање људи и стицање пријатеља. Откривамо једни друге без наметања стереотипа. То нам пружа прилику да откријемо да ли нам се неко стварно допада - и тек тад им откривамо годиште, пол, инвалидитет или боју коже, уколико то пожелимо." „Мислим да је Матс имао среће што је, у технолошком смислу, живео у наше време", додаје она. „У Старлајту је он био кључни члан. Да се родио 15 година раније, не би нашао такву заједницу." Шест месеци пре него што је умро, Матс десет дана није играо Воркрафт. Саиграчи су се питали где је. „Десет дана је веома дуг период, зато што је Матс увек био ту, кад вам је неко био потребан за игру или разговор", каже Ен. Кад се вратио у игру, остали су сазнали да је био у болници. Ен каже да је коначно одлучила да каже нешто, у чету игре, а до тада је само размишљала о овој опцији. Она му је написала: „Матсе, мораш да омогућиш неком да нас контактира, уколико ти се нешто деси. Да бисмо знали, чак и ако ти не можеш сам да нам пошаљеш поруку." Она се надала да ће неком дати лозинку или наћи неко друго решење како да обавести Старлајт ако му се нешто деси. „Ти си нам важан", написала је она. „То кажеш само зато што си сазнала да седим у инвалидским колицима", одговорио је Матс. „Рекла сам му да то није истина", каже Ен. „Рекла сам му: "Важан си нашем еснафу. Ти фантастично умеш да слушаш. Ти си један од оних који увек подигну расположење другима у Старлајту." Прошло је много времена пре него што је Матс поново нешто написао. „Тада сам схватила да је озбиљно схватио све што сам му рекла." Матс је умро 18. новембра 2014. године. Тешко болестан, био је хитно пребачен у болницу. Лекари су успели да га стабилизују и рекли му да ће ускоро бити пуштен кући - али онда је породици речено да дође што пре. „Налазио се на четвртом спрату, на самом крају ходника. Свака секунда била је драгоцена, а ходник је био тако дугачак", каже Роберт. Закаснили су. На Матсовој фотографији на самртној постељи коју је Роберт усликао, види се бледи младић са тамном коврџавом косом. Он има танушне очи, племенит нос и уста око којих је усечен траг маске за дисање коју је носио толико дуго. Изгледа као да спава. Много година раније, Лисет је нацртала нешто за Матса. Ибелин држи Румор у загрљају, док му шал покрива нос и иста. Цртеж Лисет Руверс „Матс га је добио обичном поштом", каже Роберт. „Сада тај цртеж виси на зиду код куће." Дан након што је Матс умро, читава породица је била код куће. „Оглашавало се звоно, пристизало је цвеће, свраћале су комшије. Плакали смо", присећа се Роберт. Роберт је покушавао да смисли коме још мора да саопшти вест да је Матс умро. Сетио се играча и питао се како да их контактира. „Пре него што је Матс умро, никад ми није пало на памет да ћу морати да имам његову лозинку." Али сада му је она била преко потребна. „Тад ми је на памет пао његов блог", каже Роберт. Матс је оцу дао лозинку за блог како би Роберт могао стално да проверава његову статистику и надгледа колико је људи посетило и прочитало сваки пост. „Не знате ко све игра улогу у животу вашег детета док не познајете његове дигиталне пријатеље", каже Ен или Чит - нудећи савет родитељима. „Договорите се са децом како да ступите у контакт са њиховим дигиталним пријатељима у случају да им се нешто деси. Иначе ће они можда имати пријатеље који ће се заувек питати шта се догодило." На крају поста о Матсовој смрти, Роберт је оставио мејл адресу за сваког ко жели да се јави. „Писао сам и плакао. Потом сам притиснуо дугме - објави. Нисам знао да ли ће бити било каквих реакција… а онда је стигао први мејл - искрено саучешће једног од играча из Старлајта." Роберт гледа Свет Воркрафта „Прочитао сам тај мејл наглас: Тешка срца пишем ово о човеку ког никад нисам упознао, али кога сам толико добро знао. "Баш је оставио утисак." Потом је стигло још изјава саучешћа - још прича о Матсовом животу у свету игара. „Превазишао је физичка ограничења и обогатио животе људи широм света", гласила је једна. „Матсов одлазак ме је тешко погодио. Не постоје речи којима могу да опишем колико ће ми недостајати", гласила је друга. „Не верујем да је једна особа срце Старлајта. Али, ако таква јесте постојала, то је онда био он." Роберт каже: „Читаво једно друштво, мала држава људи, почело је да поприма обличје." „И попримило је размере које нисмо могли да појмимо. Стизало нам је све више мејлова који су говорили колико им је Матс значио." Кад је Матсова група, Старлајт, сазнала за његову смрт, чланови еснафа су сакупили новац како би они који нису могли да приуште пут у Норвешку стигли на његову сахрану. Роберт каже да је породица била дирнута. „Плакали смо и плакали од снажне емотивне радости коју смо осетили видевши какав је живот Матс заправо водио. Са правим пријатељима, симпатијама, људима којима је било толико стало да су долетели из друге земље на сахрану некога кога уживо никад нису упознали. Било је то веома моћно." Лисет је допутовала на сахрану из Холандије. Као и Ен из Велике Британије, Џанина из Финске и Рике из Данске. Каи Симон Фредриксен У име чланова Старлајта, рођени грађанин Осла Каи Симон обратио се окупљенима на сахрани. „Док стојимо овде, свећа за Матса гори у учионици у Холандији, у кол центру у Ирској, у библиотеци у Шведској, људи га се сећају у малом салону лепоте у Финској, у општинској канцеларији у Данској, на многим другим местима у Енглеској. У свим крајевима Европе, Матса се сећа много више њих од оних који су добили прилику да данас дођу овде." „Упознао сам Матса у свету у којем није битно ко сте, какво тело имате или како изгледате у стварности, док седите за својом тастатуром." „Тамо је битно ко сте одабрали да будете и како се опходите према другима. Тамо је битно шта се налази овде" - Каи Симон је ставио руку на слепоочницу, „и овде." Каи Симон је спустио руку на срце. На свом блогу, Матс је писао о компјутерском екрану пред којим је седео више од пола живота: „То није екран, то је капија за где год вам срце пожели да одете." Меморијална плоча у част Матса 'Ибелина' Стина