Шта се дешава кад сувише остаримо да бисмо били „од користи“ - живот у златном добу
„Редовно сам убијао старице. Умирале су све, тамо крај велике реке. Обично нисам чекао да скроз умру да бих их закопао. Жене су ме се плашиле."
Није ни чудо. Ово је исповест човека из Ачеа, староседелачког племена из источног Парагваја, како ју је он пренео антрополозима Ким Хил и Магдалени Хуртадо. Он је објаснио да су баке помагале око кућанских послова и чувања деце, али кад би сувише остариле да би биле од користи, више нисте смели да будете сентиментални. Аче (Гвајаки) су номадски ловци-сакупљачи који традиционално живе у малим групама, ослањајући се на ресурсе из дивље шуме за опстанак Уобичајен брутални метод био је секиром у главу. Старцима су обичаји Ачеа диктирали другачију судбину. Они су протеривани - и говорено им је да се више никад не врате. Какве то обавезе ми имамо према нашим старијима? Ово питање старо је колико и само човечанство. А одговори су нашироко варирали, макар уколико је преживљавање у традиционалним друштвима било какав показатељ. Како истиче један други антрополог, Џаред Дајмонд, Аче тешко да су изузетак. Међу Куалонзима, на Папуи Новој Гвинеји, кад умре женин муж, свечана обавеза њеног сина је да је задави. На Арктику, Чукчији су подстицали старије да се убију уз обећање награде у загробном животу. Чукчи дете са санкама Али многа друга племена имала су врло другачији приступ: она су била геронтократије, у којима су млади радили онако како им старији кажу. У некима се чак од одраслих очекивало да унапред сажваћу храну за остареле и безубе родитеље. Оно што се чини да је уобичајено јесте очекивање да ћемо, све док нас наша тела потпуно не изневере, ми наставити да радимо. То више није тако. Многи од нас очекују да кад зађу у одређене године почну да добијају пензију - новац од државе или наших бивших послодаваца, не у замену за данашњи рад већ као признање за минули. Пензије за војнике датирају уназад макар до старог Рима - реч „пензија" потиче од латинског за „исплата". Али тек се у 19. веку она проширила даље од војске. Прва универзална државна пензија појавила се у Немачкој 1890. године, захваљујући напорима немачког канцелара Ота фон Бизмарка. Бизмарк је рекао немачком парламенту 1881. године да они који не могу да раде због старости или лошег здравља „имају више него основано право на помоћ државе" Али право на помоћ у старости и даље је далеко од глобалног. Скоро трећина старијих особа на свету нема пензију, а за многе друге који ипак добијају неки новац, пензија није довољна да би се од ње живело. У многим земљама, међутим, читаве генерације су одрасле претпостављајући да ће бити збринуте под старе дане. Данас је све већи изазов испунити то очекивање. А стручњаци за економску политику годинама упозоравају на кризу која тиња у пензионом систему. Проблем је демографске природе. Пре пола века, у Организацији за економску сарадњу и развој (ОЕЦД), клубу богатих нација, просечна 65-годишња жена могла је да очекује да живи још око 15 година. Данас, може да очекује најмање 20. У међувремену, просечна породица се смањила са 2,7 деце на 1,7 - извор будуће радне снаге полагано пресушује. Све то има много импликација, од којих су неке добре а неке нису. Пензије зависе од доприноса актуелних радника Али што се пензија тиче, ситуација је јасна - биће више пензионера за издржавање а мање радника који плаћају порез за њихову помоћ. Шездесетих, свет је имао скоро 12 радника на сваку старију особу. Данас је то испод осам - а до 2050. године, биће само четири. Сада и државни и приватни пензиони систем делује скупо. Послодавци се упињу да њихов буде мање великодушан. Пре четрдесет година, већина америчких радника била је на такозваним плановима „дефинисаних бенефиција", које су биле конкретне по питању тога шта добијате кад одете у пензију. Данас то важи за мање од један на сваких десет случајева. Нова норма, шеме „дефинисаног доприноса", конкретизују шта ваш послодавац уплаћује у ваш пензиони фонд уместо која примања ћете ви моћи да извучете из њега. Такве пензије логички не би требало да буду јадније од шема дефинисаних бенефиција - али обично јесу, и то често у огромној мери. Лако је разумети зашто се послодавци ослобађају дефинисаних бенефиција - уме да буде скупо одржавати обећања пензије. Узмите за пример случај Џона Џејнвеја, који се борио у америчком Грађанском рату. Његова војна пензија подразумевала је бенефиције за преживелу супругу кад он буде умро. Кад је Џејнвеј имао 81 годину, оженио се 18-годишњакињом. Војска је и даље исплаћивала Гертруди Џејнвеј њену пензију за удовице 2003. године, скоро 140 година од окончања рата. Економисти виде велике невоље на видику - гомила радника приближава се пензији а пензије са њиховог радног места могле би да вреде мање него што су они очекивали. Због тога владе широм света покушавају да убеде појединце да више штеде сами како се буду приближавали старости. Али није лако убедити људе да се усредсреде на далеку будућност. Једна анкета показује да су млађи од 50 година упола мање склони од старијих од 50 година да тврде да им је пензија главна финансијска брига. Кад штедите за прву кућу или одгајате младу породицу, можда не осећате преку потребу да издвајате за старију особу која ћете једног дана постати. И заиста, можда ће вам бити тешко да замислите ту будућу старију особу као себе. Плесачи Париске опере придружили су се масовним штрајковима против промена у пензионом плану које је председник Макрон предложио у децембру Бихевиорални економисти су смислили неке паметна решења, као што је аутоматско пријављивање људи у пензионе шеме на радном месту и одбијање већих уштеђевина од будућих повишица. Ови „подстицаји" раде прилично добро - могли бисмо да их се одрекнемо, али уместо тога штедимо кроз пуку инерцију. Али то не решава суштински демографски проблем. Нема те штедње која ће променити чињеницу да ће нам увек бити потребни садашњи радници да би се генерисао новац који ће подржати садашње пензионере - било да је то кроз плаћање пореза, изнајмљивање простора у власништву пензионера или рад за компаније у којима су пензиони фондови главни деоничари. Неки мисле да ће нам бити потребна радикалнија промена у нашем ставу према старости. Говори се о потреби да се сама пензија „пензионише". Можда ће се, као у случају наших предака, од нас очекивати да радимо док год то можемо. Али разноврсни обичаји древних друштава требало би макар да нас натерају да застанемо и добро размислимо, јер чини се да су се она развила као реакција на неке непријатно реалистичне компромисе. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk