Светислав Пешић за ББЦ: „Нисам изненађен поразом Србије, али јесам начином на који се то десило“
Пред нови дуел Србије и Америке некадашњи селектор Светислав Пешић причао је за ББЦ о Индијанаполису, Бормију и како је успео да три пута савлада моћне Американце.
Пешић са репрезентацијом Југославије има једно злато са европског и једно са светског првенства Ето, ипак играмо против Американаца. Додуше, то није ни у финалу, ни у полуфиналу Светског првенства, већ у разигравању за неко од петог до осмог места. Да, спортски богови су немилосрдни и углавном не маре за то ко је фаворит на папиру, попут Србије и Америке. Србију је из борбе за медаљу избацила Аргентина, а Америку Француска и нимало није пријатно кад се нађете на погрешном крају неког спортског чуда. „Питали су ме сада после финала каталонске лиге шта мислим о томе што су испали Србија и САД - рекао сам да ме пораз Србије јесте изненадио, а пораз Америке уопште није", каже Пешић за ББЦ. „Дошли су са коректним тимом, али не тако доминантним као раније и требало је да изгубе још од Турске, па нису... Много је бољих репрезентација од њих на турниру. „Када је реч о Србији нисам толико изненађен самим поразом, он је саставни део спорта, али јесам начином на који је Србија изгубила", истиче Пешић, који је селекцију САД побеђивао и у Индијанаполису 2002. и у чувеном Бормију 1987. године. Како? „Отишли смо у Индијанаполис да освојимо злато", каже Пешић. „Знали смо да на путу до њега стоје Американци, иако нисмо мислили да ће до тога доћи већ тад, а не у финалу, али припремали смо се за њих. „Американци су тада били доста јаки и играли су на домаћем терену, али знали смо како треба играти... „Међутим, знати нешто и реализовати то у пракси није исто". Југославија је у Индијанаполису освојила пету титулу првака света. Пешкир Да, те 2002. није све ишло баш тако лако. Након лагане победе над Анголом, Југославија је поражена од Шпаније и Порторика, због чега су до финала морали тежим путем - преко Американаца. Много су мислили да је тада крај. „Да, ми то тако, отпишемо врло брзо", каже Пешић. Ипак, играчи су веровали, па се тако и даље препричава да је Милан Гуровић пред сам почетак меча рекао „коуч, не брините ништа, покидаћемо их", а Владе Дивац звиждао Марш на Дрину при изласку на терен. „Наши играчи су тада имали огромно самопоуздање и огромну жељу, а Гуровић је био један од најзначајнијих кошаркаша. „Доста тога је урадио не само у нападу, него и у одбрани. Заиста је био један од најбољих у континуитету", наводи Пешић. Наравно, није био једини - Бодирога, Дивац, Јарић, Стојаковић... Сви су допринели великој победи. Бодирога је чак стигао да обрише руке о пешкир Реџија Милера, што се америчком репрезентативцу нимало није свидело. У полуфиналу је савладан Нови Зеланд, да би финале против Аргентине изазвало низ срчаних удара широм земље. На пет секунди пре краја - и 75:75 на семафору - Дивац промашује два слободна бацања, Сконокини креће на кош Југославије и... Нема фаула, нерешено, продужеци. „Имали смо нашу шансу у продужетку и искористили смо је. То су такве утакмице", каже Пешић. „Онда је Бодирога преузео одговорност, што није за њега необично, а за нас изненађење, јер је у то време био најбољи играч Европе. „Тада је све дошло на своје место". Пешић као селектор Југославије у Индијанополису 2002. године Кућа славних Пешић је рођен 28. августа 1949. године у Новом Саду, али је одрастао у Пироту, где је и почео играчку каријеру, током које је још наступао за Партизан и Босну. Његов тренерски живот почиње управо у Босни, са којом осваја куп Југославије 1983. и Куп европских шампиона 1984. године. Исте године постао је и селектор кошаркашких младих нада, са којима 1985. и 1986. осваја кадетско и јуниорско европско првенство. Та прича заокружена је титулом на јуниорском Светском првенству у Бормију 1987. године. А у тиму - Дивац, Рађа, Кукоч, Ђорђевић... „Као и они, био сам на почетку каријере", присећа се Пешић. „До тада никада нисам радио са младим играчима, тако да ми је све то био велики изазов, али и огромно задовољство које никада не могу да заборавим. „Ја сам као тренер растао са том генерацијом, а они као играчи са мном". Од Бормија је прошло више од 30 година, а некадашњи клинци су у међувремену постали светске звезде. „Рађа и Дивац су у Кући славних, ускоро ће и Кукоч... Тројица чак. То је огромно признање за ту екипу и мене као тренера", наводи Пешић. Како је Никола Калинић провео „летњи распуст“ Степенице Ипак, тај пут који води до Куће славних, светских и европских титула - замислите - нимало није лак. Почео је веома тешким припремама и свакодневним трчањем уз 250 степеника, због којих Дивац, Рађа и остали вероватно и данас свуда иду лифтом. „То је био део сазревања", истиче Пешић. „Учили су не само како се игра врхунска кошарка, него и како се тренира. Били су млади, али у правим годинама како би поднели све напоре. „Нико не воли да ради степенице, али то је пут до победе... Сви би волели да побеђују и освајају трофеје, али мало је оних који су спремни да дају максимум у припремама и на тренингу". Многи играчи из Бормија су касније изјављивали да им је напоран рад на тим припремама био савршена подлога за читаву каријеру. „Први пут су дошли са 15 година и до тада никада нису радили са теговима, а чак су у Југославији из незнања постојали страхови од тога. „Ми смо први тим младићима и осталим тренерима показали да кошарка нису само шут, пас и дриблинг, већ много више од тога", наводи Пешић. И ето, Југославија је у Бормију два пута победила кошаркаше САД, познате по атлетици - у финалу је било 86:76. „Сви они су постали врхунски играчи баш зато што нису питали зашто нешто раде, него шта треба да раде и колико", каже Пешић. „Зато су ту и били, зато су изабрани - не само због талента, већ и радне етике. „Били су спремни да уче у годинама када се не учи само кошарка, већ када се учи и живот". Kad mama slavi košem Доминација Након Бормија Пешић преузима репрезентацију Немачке, са којом осваја Европско првенство 1993. - а на клупу плавих се враћа 2001. године. „Дуго сам био у Немачкој па су ме ови наши 'стручњаци', којих у Србији има колико год хоћете, прозивали да сам немачки тренер. „Зато је мој долазак у Србију изазвао доста буре код ових који једино не знају да оперишу, иначе знају апсолутно све", каже Пешић уз осмех. Ипак, како каже, није му то сметало јер је знао „шта може и колико може". „То ме је још више мотивисало да им покажем да није то баш како они мисле и да нисам немачки тренер", наводи Пешић. „Било је доста дегутантних питања, а после су се хватали за главу и чудили како ми тако добро играмо. Сада се крију". И Југославија је тада заиста играла баш добро. Не само да је на Европском првенству у Турској 2001. злато освојено без иједног пораза, већ је само у финалу било мање од десет разлике. Пешић као тренер Албе из Берлина, коју је водио од 1993. до 2000. године. Прва петорка Пешић је данас тренер Барселоне, а у дугогодишњој каријери је радио са многим великим играчима. Кога би све ставио у прву петорку? „Нема прве петорке. Много сам играча тренирао. Могао бих да направим три, једну је немогуће", каже уз осмех. Како наводи, пораз у четвртфиналу Светског првенства у Кини није много тога променио када је реч о Земљи кошарке. „Да, увек је лепше победити, успеси повећавају интерес навијача и јасно ми је да су повређени, велика су очекивања била, али народ овде воли кошарку, заиста је воли". „И даље мислим да је Србија међу најбољим екипама света... „Ето, следеће године су Олимпијске игре, право место да се покаже квалитет и тимски дух", истиче Пешић. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk