Корона вирус и ОКП: „Провео сам 20 година припремајући се за пандемију“
Борећи се са доживотном фобијом од бацила, Питер Гофин је био спреман за пандемију вируса корона. Знао је како да се придржава хигијенских прописа и поседовао је вештине неопходне да спречи да се анксиозност отргне контроли.
Седео сам на кухињском поду, користећи средство за дезинфекцију да бих обрисао кесу са цереалијама, кад сам доживео провиђење: провео сам скоро 20 година вежбајући за пандемију вируса корона. У раним тинејџерским годинама постављена ми је дијагноза опсесивно-компулзивног поремећаја (ОКП). Скоро две трећине живота бринуо сам због бацила, како се они преносе и како могу да их се клоним. И то ми је дало велику предност у односу на друге људе кад су у питању типови мера предострожности који се сада саветују читавом свету. Избегавање контаката са људима изван мог домаћинства, прање руку после додиривања било чега што је додиривао неко други, дезинфекција намирница кад их донесем кући из продавнице - све сам то већ радио у разним фазама живота. И усавршио сам технику. Препознајем многе од властитих склоности у новој глобалној култури корона вируса. Али највише од свега препознајем сталну, неутаживу анксиозност која потиче од вечитог незадовољства безбедношћу од заразе. Хиљаде, можда милиони људи из свих крајева света, сада се пита: „Да ли ми је та особа у продавници стала преблизу?" „Да ли сам довољно дуго прао руке?" „Хоће ли овај сапун убити све бациле?" Средином 19. века, француски лекари који су писали ране студије о ОКП-у назвали су то la folie du doute - лудило сумње. То је најбољи опис који сам до сада видео онога како сам се осећао у својим најмрачнијим периодима. И чини се да многи од нас доживљавају нешто слично томе сада, суочени са пандемијом. Можемо бити прилично сигурни да уколико одржавамо дистанцу и перемо руке, следимо правила изолације, можемо да се заштитимо. Али увек постоји немирни црв неизвесности и сумње, и анксиозност која долази с њим. То нису нужно лоша осећања. У малим дозама, то је оно што нас држи на опрезу. Проблем је што могу да се отргну контроли. Као што то лично добро знам, сумња почиње са: „Јесам ли довољно чист?" Али она прераста у: „Хоћу ли икада поново имати нормалан живот?" И на крају у: „Зашто се уопште трудити?" Одрастајући у Канади, имао сам проблема да контролишем бригу и страх од веома раног узраста - можда од своје пете или шесте године. Кад сам имао 12 година, та осећања су се свела углавном на бригу о чистоћи и контаминацији, нарочито у погледу телесних течности других људи: пљувачка која им излети док причају, бацили који се шире кад не перу руке после употребе тоалета и свих других опасних бактерија које сам замишљао да чуче око мене. На крају је моја породица приметила да се трудим да избегавам додиривање ствари као што су кваке и прекидачи за светло и да трљам руке док не поцрвене. Имао сам среће што су моји родитељи били увиђајни и пуни подршке, увек су имали стрпљење да ме саслушају и помогли су ми да се изборим са често збуњујућим и бирократски настројеним системом заштите менталног здравља. Почео сам да идем на терапију и исписани су ми антидепресиви, које узимам и дан-данас. То лечење, и сам ОКП, просто су постали део онога што сматрам својим нормалним животом. Али ми јесу умногоме омели тинејџерске године и ране двадесете. Кад бих долазио кући са часова у средњој школи или на факултету, више ме је бринуло да ли ћу са себе спрати све бациле које сам покупио током дана, него само учење. Било је случајева кад бих остајао будан читаве ноћи перући веш или се туширајући други или трећи пут зато што нисам могао „довољно да се очистим". Држао сам многе пријатеље на дистанци, делом зато што сам се бринуо због контаминације - али углавном зато што сам се плашио да ће открити да сам другачији од њих. Отприлике последњих пет година углавном сам успевао да ставим све своје анксиозности у вези са ОКП под контролу. Постао сам промишљен у вези са суочавањем и борбом са својим страховима. Много се трудим да разликујем корисне бриге и бриге које су непотребне и претеране. Имам велике користи од тога што имам стрпљивог партнера пуног разумевања, који ме позива на одговорност кад ми је то најпотребније. Из искуства се испоставило да је много људи са претходним стањем анксиозности или бриге због бацила рекло да се мање брине током пандемије. Можда зато што су други почели да доживљавају свет као они, предузимају исте мере предострожности и исто тако свакодневно уче како да се изборе јаким стресом. То је истина и у мом случају, мада само до одређене мере. Пандемија је, међутим, код мене изазвала - или оживела - неке јединствене изазове. Јавна упозорења истакла су чињеницу да се бацили лако преносе са особе на особу, чак и док се само мимоилазимо на улици. Смернице за прање руку натерале су ме да се запитам колико често сам се у прошлости удаљио од лавабоа а да нисам стварно био чист. А намирнице из продавнице представљале су повратак једног од највећих проблема у мом животу. Иако се чинило као расипање, увек сам више волео да купујем запаковану храну уместо оне слободне артикле које су могли да пипкају и други људи. Мимо тога, био сам релативно мало забринут због хране коју једем. Усред корона вируса, међутим, вратио сам се екстремној опрезности којој сам прибегавао на врхунцу својих менталних проблема пре око деценије. Сада кад донесем намирнице кући из продавнице, све их спустим у мало коришћени ћошак стана, на исти начин на који бих могао пажљиво да сложим пар ципела након што сам нагазио на комадић одломљеног малтера или жвакаћу гуму. Оперем руке. Све што може да се извади из његовог заштитног паковања, оставим по страни - уверен да је већ довољно чисто. Потом методично очистим преостале артикле кућним средством за дезинфекцију или течношћу за прање и водом, одложивши сређене артикле у нови ред. Поново оперем руке и одложим купљене ствари у ормарић или фрижидер. Ништа од тога нису нове навике, али сам се надао да сам их заувек оставио за собом. И нисам једини који доживљава нове, или снажније, проблеме са менталним здрављем. Широм света, дежурне телефонске линије за људе у кризи бележе драстично повећање позива откако је почела пандемија. У САД, неки професионалци су упозорили да систем заштите менталног здравља не поседује довољан капацитет да иде у корак са све већом потражњом. И ту при том не рачунамо земље са још мање развијеним здравственим системом. И док се расправе око вируса корона све више усмеравају ка опуштању мера изолације, сачувати смирену и хладну главу могло би да буде важније и теже него икад. Без обзира на толико колико брзо ће почети поново да се отварају продавнице, радна места и школе, дух Ковида-19, и сви страхови и анксиозности које иду с њим, надвијаће се над светом још много месеци који нам предстоје. Али као што сам научио из година и година самоиспитивања и терапије у више наврата, анксиозност може да се контролише. Према мом искуству, било је од огромне помоћи разговарати о мојим осећањима смирено и отворено са људима којима верујем, било да су то квалификовани професионалци или моји најближи. Био сам подвргнут лечењу које се зове Когнитивна бихевиорална терапија, прво у Канади као тинејџер, а потом и поново у Великој Британији као одрасла особа. Циљ овог уговореног саветовања је, практично, да се пацијенти оспособе да препознају, зауставе и замене мисли или дела која више нису логична или од помоћи, већ су прешла на територију штетности и ометања. Најбоље је научити ЦБТ уз помоћ професионалног саветника. Али постоје елементи технике који могу да се испробају на своју руку и могли би да буду од користи било коме. Као што је састављање списка свих ствари које вас брину, детаљно описујући у сваком од случајева зашто вас брину и како се осећате поводом њих. Онда можете да погледате листу и пробате да нађете разлоге засноване на чињеницама зашто су неке од ваших брига неосноване, преувеличане или решиве. За људе у изолацији, анксиозност уме да буде сложена мешавина здравствених проблема, изгубљених прихода или безбедности посла, друштвене изолације и пропуштања срећнијих аспеката живота. Идентификујући сваку од тих брига појединачно, можда ћете увидети да можете да ублажите део стреса - изборивши се са изолацијом тако што ћете заказати редовне видео позиве са породицом и пријатељима, на пример. Или испланиравши летњи распуст или журку за период кад се свет поново безбедно отвори. Могли бисте да пронађете утеху у савету експерата, који истичу да већина људи који се заразе Ковидом-19 преживе. Можда ће вам представљати олакшање научни докази да је редовно прање руку сапуном или течношћу за прање довољно да вам очисти кожу, а да ће прање вашег веша на уобичајени начин отклонити вирус из ваше одеће. Изнад свега другог, не смете заборавити да нико од нас не пролази кроз пандемију сам. У најгорим данима, моје сумње и анксиозност могу да самељу моје самопоуздање у прах. Себе почнем да видим као необичног и будаластог, као да сам једина особа на Земљи која се осећа тако како се осећам. Али, у овом тренутку, сви осећамо терет корона вируса на овај или онај начин. Можда се ми самоизолујемо да бисмо преживели ову кризу. Али радимо то сви заједно. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk