Новак Ђоковић: Како је растао тениски див - Бањица, бомбе и Дел Бој
Кад гледате са улице, ова бетонска ћошкаста зграда се ни по чему не разликује од многих бруталистичких стамбених блокова по Београду.
Након што уђете, капија с усправним металним решеткама, налик затворској, штити бела улазна врата првог стана лево. То је био дом Владимира - деде Новака Ђоковића. Овде је водећи тенисер света живео као дете док је НАТО од марта до јуна 1999. бомбардовао главни град Србије. Кад би се заглушујуће и једноличне сирене за ваздушну опасност огласиле, породице би се са комшијама и пријатељима из оближњих зграда стуштиле низ степенице и прошле кроз неколико челичних врата да би стигле до подрума. Било је то формативно доба за Ђоковића, данас тенисера са 15 Гренд слем титула и човека који ће други пут у каријери држати све четири најважније титуле, ако освоји предстојећи Ролан Гарос. Ипак, тог маја 1999. године, славио је 12. рођендан усред кризе која је скоро десет година разарала Балкан, а Београд се налазио у средишту збивања. Двадесет година касније, и даље су живе тензије око тога како је НАТО, у намери да истера српске снаге са Косова, 11 недеља бомбардовао Србију, оптуживши их за зверства почињена против косовских Албанаца. „Кад су се огласиле сирене, а авиони почели да брује, никад нисте знали где ће да падну бомбе", каже Ђорђо Миленић, старији човек који је био пријатељ са Ђоковићевим дедом и који живи у суседној згради. „Бомбардовали су шта су хтели. 'Колатерална штета', говорили су. Бомбардовали су мостове, болнице, страдале су и труднице." Издаје га глас. „Тешко је било, тешко." Новаков „крај" на Бањици и терен на којем је играо фудбал Налазимо се на Бањици - стамбеној четврти око седам километара од центра Београда, коју мештани описују као „просечно предграђе" - овде живе радничке породице у просечним становима високоградње. Ђоковићев деда Влада, како су га звали најближи, живео је у трособном стану све до смрти 2012. године. Сада у стану не живи нико. У власништву је једне од Ђоковићевих тетака - бар према тврдњама комшија. Мисле да живи у Швајцарској. Ипак, тај стан ће заувек остати неодвојиво везан за причу о томе како се после скромних почетака Ђоковић издигао и постао један од највећих тенисера свих времена. Ђоковић је живео ту са дедом удовцем, зато што су његови родитељи, отац Срђан и мајка Дијана, највећи део времена проводили ван Београда, радећи марљиво како би збринули три сина - најстаријег Новака и његова два млађа брата Марка и Ђорђа. То је значило да су већи део године проводили на Копаонику, зимском центру близу Косова, на више од четири сата вожње од Београда. Један од мурала на Бањици, у близини стана и подрума у којем је Новак провео бомбардовање Дању су давали часове скијања, ноћу служили пицу у њиховом ресторану. Срђан и Дијана су неуморно радили да би саставили крај с крајем, истовремено финансирајући Новакову перспективну тениску каријеру. Не желећи да прекидају деци школовање, браћу Ђоковић су сместили код деда Владе. „Практично смо боравили у подруму. Свако ко је желео да дође, било је места за њега, није било ограничења", изјавио је Новак у америчком телевизијском документарцу за ЦБС 2011. године. „Будили смо се сваке ноћи у два или три сата читава два и по месеца због бомбардовања", рекао је он говорећи о тих 78 дана 1999. године. „На неки начин та искуства су ме претворила у шампиона, начинила су нас тврђим, жељнијим успеха." Мурал са Ђоковићем испред стана у ком је живео током бомбардовања Београда 1999. године Многи људи са Бањице знају породицу Ђоковић. Неки су са њима делили подрум у ком су нашли склониште. Милица Миливојевић је 31-годишњакиња, која живи на неком од горњих спратова Ђоковићеве старе зграде. Она каже да је у склоништу било „од 20 до 30" људи, присетивши се да се осећало на влагу. „Чули смо бомбе, али не док смо били у склоништу", каже она. „Напољу смо чули бомбе како падају на Авалу. У подруму су се окупљали пријатељи, нарочито млађи људи. Играли смо друштвене игре - Монопол или Ризико - а неки старији су пили алкохол или узимали дрогу." „Свашта се радило", смеје се она. Наравно, ништа не указује на то да је Ђоковић, чудо од детета које се већ појављивало на државној телевизији, објавивши да му је сан да освоји Вимблдон, учествовао у жешћим адолесцентским активностима. Био је сувише заузет - следећи сан да постане светски број један. Фотографија младог Ђоковића и Ане Ивановић у просторијама ТК Партизан Богдан Обрадовић је доживео свашта у животу којим доминирају тенис и политика. Био је млада нада јуниорског тениса, али је са 18 година прешао у тренерске воде. Обрадовићу се потом обратио Ђоковићев отац Срђан са молбом да тренира његовог десетогодишњег дечака. Касније је Обрадовић постао капитен српског тима у Дејвис купу - довевши земљу до једног од највећих спортских тријумфа, када је тим са Ђоковићем освојио трофеј 2010. године. Данас, са 52 године, он је посланик српског парламента. „Новаков отац и ја смо имали неке заједничке пријатеље и они су му рекли да сам добар тренер и да бих могао да му помогнем", каже он. „Урадили смо један тренинг и био сам потпуно шокиран. Био је потпуно припремљен. Загревао се, имао је флашу воде, банану, пешкир, све. Никад нисам видео тако нешто код тако младог детета." Обрадовић је знао да је он играч - у то време „тежак око 25 кила" - којем је суђено да се нађе на врху. Током бомбардовања, каже он, радили су заједно „сваки дан", тражећи по Београду терене које нису морали да плаћају. „Тада су људи већ знали за Новака и он је већ био популаран, тако да су му много помогли. Тренирали смо у разним клубовима", каже он. „Била је то импровизација, али тако смо то радили." „Знате ли за серију Мућке? Ми је обожавамо овде. И то је заправо наш менталитет. Све радимо кроз забаву. И увек мислимо, као Дел Бој, да ће се срећа једном преокренути у нашу корист." „Били смо у страшној ситуацији током бомбардовања. Чујете звук и видите на вестима да су људи погинули и да је све срушено. Али не можете ништа да урадите, а ми смо нашли начин како да се забавимо." „Био сам све време са Новаком, вежбали смо заједно и сваки дан нам је изгледао нормално. Он је био усредсређен, али се и много забављао у то време. Много се смејао." Млади тенисери Партизана славе једну од титула - слика из просторија клуба Ђоковић је често тренирао у тениском клубу Партизан, огранку спортског друштва које укључује и фудбалског великана са 27. титула шампиона Србије, као и успешне кошаркашке и ватерполо огранке. Душан Грујић је председник Партизана 22 године и каже да је то клуб који Ђоковић „држи у свом срцу". „Кад негде проведете 11 година , као што је он провео овде, не знам како то другачије рећи, него да му је тениски клуб Партизан у срцу", додаје он. „Новак је прве кораке направио на Копаонику, али то је било кратко. Кад је имао шест година, дошао је у Партизан. Дали смо му све што смо могли и све што је желео." Фотографије њиховог највећег сина, заједно са другим полазницима укључујући шампионку Ролан Гароса 2008. године Aну Ивановић, красе зидове скромног седишта клуба. На једној Новак, дечачког изгледа, носи капу и шал са грбом Партизана, заједно са пријатељицом из детињства Аном Ивановић. Иначе, Ђоковићев комшија Ђорђо Миленић каже да је стално говорио деда Влади да „ожени Новака и Ану". На другој је Ђоковић са 16 године, у клупском црно-белом дресу, док се концентрише да одигра дворучни бекхенд - ударац који је од тада и те како усавршио. Кад смо стигли у просторије клуба у току је било годишње кречење. Столице и столови су нагурани на средину просторије, а прозори прекривени најлоном. Драган Гавриловић - један од чланова задужен за одржавање 75-годишњег клуба - врло радо одлаже алат да би причао о тенису. Вадећи цигарету прстима пуним трагова беле фарбе, он каже: „Док је Новак још био мали, ту негде од 12. до 15. године, долазио је овамо да игра, а људи из свих делова града су долазили да га гледају." „Они су знали - и ми смо знали - да су му суђене велике ствари. Сви су желели да га виде. Желели су да виде историју у зачетку." Главни терен Партизана - идеја клуба је да се све реновира и назове по Новаку Ђоковићу, али је новац проблем А на Бањици, иза његове старе стамбене зграде, живописни мурал приказује Ђоковића у средини, док му је с једне стране деда ког је толико волео, а са друге тренерка из детињства Јелена Генчић. Мештани пролази ни не обраћајући пажњу. Неки можда и не знају да је Ђоковић живео овде, али њих нема много. Жена која испред једног стана са баштом мете лишће и прашину, застаје да поприча са нама. „Да, и треба да пишете о Новаку, и треба", каже она. „Он као да је пао с неба. Он као да није човек, а опет је тако скроман, нормалан тип." Она овде живи 40 година. Показује на бетонски фудбалски терен иза нас, где неколико паса луталица спава на сунцу. „Ту је обично играо фудбал. Кад је имао времена, наравно, пошто је много тренирао." „А онда је постао славан, али би и даље долазио кад год је могао, било на један дан или пет минута." Не жели да каже како се зове и нестаје у башти, рекавши да не жели више да говори. Међутим, враћа се за неколико минута, очигледно неспособна да се заустави у исказивању поноса и љубави према Ђоковићу. Она је једна од многих која је ноћи проводила у подрумском склоништу током бомбардовања. Кад се помене ова тема, поново се повлачи. „Немојмо о томе", каже она. „Није лепо говорити о комшијама у једно тако незгодно време." Али ипак додаје: „Док смо били тамо, говорила сам младима да беже, да напусте земљу. У то време смо мислили да неће бомбардовати цивиле... Али јесу." Бомбе су у раним сатима 30. априла 1999. године двапут у року од 15 минута погодиле зграду Министарства одбране. Она још није реновирана. НАТО је ваздушне нападе на Србију почео 24. марта 1999. године. Оптужен за етничко чишћење на Косову, режим Слободана Милошевића нападнут је како би га натерали да повуче трупе и дозволи међународним миротворцима да уђу на КиМ, након неуспеха свих дипломатских покушаја. Бомбардовање се окончало 10. јуна 1999. године, кад су југословенске трупе почеле да се повлаче са Косова. НАТО је тврдио да је интервенција неопходна како би се „зауставила актуелна хуманитарна катастрофа", али велики број напада био је „незаконит", према тврдњама Хјуман рајтс воча - независне организације која истражује кршења права широм света. Ова рана је у Србији још увек веома жива, а огорчење према НАТО алијанси - и земљама које га чине - превладава на улицама Београда. „Покушавамо да будемо 'део Европе'. Како то, кад смо ми већ сад део Европе? Како мисле да нас као прихвате, кад смо ми одавно Европљани?", каже Ђорђо Миленић, Ђоковићев стари комшија. „Бомбардовали су нас, а сада кажу да смо пријатељи. То су све организовали Америка и Велика Британија." А нарочито је Косово главна тема. Политичка порука испред Тениског клуба Партизан - што је само један од многих таквих графита исписаних по Београду - гласи: 'Косово је света српска земља.' Многи сматрају да су 'западни' медији опседнути сликањем негативног стереотипа земље као агресивне, непријатне или непријатељске. То је још једна стална тема свих разговора по граду. А ипак би многи да се радије пође даље. „Људи мисле да смо ми лоши", каже Ђорђе Митић, 37-годишњи таксиста. „Али не долазе да се у то увере сами. Ако гледате само вести, имате потпуно другачију слику." Он прича шта му се десило претходне ноћи. „Покупио сам неке Скандинавце на аеродрому, дошли су послом. Рекли су да су уплашени." „Питао сам их: 'Зашто сте уплашени?' Одговорили су: 'Зато што сте имали рат овде'." „Рекао сам им да смо ми отворени и пријатељски настројени људи." Графит испред терена ТК Партизан посвећен Косову Саша Озмо, новинар Спорт клуба, описује Ђоковића као „националног хероја" који савршено разуме одговорност коју има представљајући имиџ српског народа широм света. „Међутим, он не само да је амбасадор према споља, већ је амбасадор и према изнутра", каже он. „На пример, постоји огроман ривалитет са Хрватском - био је рат и све је још увек свеже - али Новак увек отворено каже у јавности да навија за хрватску фудбалску репрезентацију." „То се не свиђа многима овде, али он покушава да промени перспективу. Веома је добар у томе." Недавно се Ђоковић нашао на врху анкете националног дневног листа која је питала младе људе у Србији на кога се највише угледају. „Он је огроман узор. Имали смо неке стварно велике спортисте који су надахнули читаве генерације, али нису то чинили на начин на који то Новак чини", додаје Озмо. „На пример, имамо кошаркаша по имену Владе Дивац који је огроман глобални амбасадор и играо је у НБА током бомбардовања." „Али Новаков домет је много шири - он је херој за све врсте људи у Србији. Његова личност је таква да сви могу да се идентификују са њим." „Тенис је трећи спорт у земљи, после фудбала и кошарке - али Новак је најпопуларнији." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk