Расизам у Русији: Приче о предрасудама у земљи где протести Црни животи немају утицај
Протести „Црни животи су важни" се нису раширили Русијом онако као што су на неким другим местима у свету, али људи друге боје коже који живе тамо причали су за ББЦ о несвесној дискриминацији коју доживљавају свакодневно.
Рој Ибонга преселио се у Русију из Конга 2017. Процењује се да у Русији живе десетине хиљада људи обојене коже - укључујући људе рођене у Русији мешовитог порекла и људи из афричких и карипских земаља који раде или студирају у Русији. Ево прича неких од њих. Рој Ибонга, студент економије, 21 Видео снимак таксисте који одбија да вози црнца недавно је подигао велику прашину на друштвеним мрежама у Русији. Особа која је остала да стоји на ивичњаку био је 21-годишњи Рој Ибонга, Конгоанац који студира економију на Државном универзитету у Бријанску. На његовом снимку, објављеном на друштвеним мрежама, возач може да се чује како говори: „Уколико ми се не допада нека особа, ја је нећу повести. Ово су моја кола". Кад га Рој отворено пита: „Јесте ли ви расиста?", возач одговара: „Да, наравно." Касније се такси компанија Јандекс, руски еквивалент Убера, извинила Роју. „Хвала што сте нашли начин да нас информишете о овом неприхватљивом понашању. Веома ми је жао што вам се то десило", написао је представник службе за односе са муштеријама. Према написима у штампи, возач је истог дана добио отказ. Компанија је саопштила да за „некултурне или расистичке возаче нема места у Јандексу." Рој је писао о овом инциденту на Инстаграму. Неки људи су му изразили подршку, док су други писали расистичке увреде. Касније је Рој затворио налог. Неки корисници друштвених мрежа критиковали су Јандекс зато што је дао отказ возачу и чак позвали на његов бојкот. „Једном ме нису пустили у кафић" Рој живи у Бријанску, граду на 380 килограма јужно од Москве, где он није једини афрички студент, али сви они, каже он, доживљавају исти расистички третман. „Тај инцидент са таксијем - он се дешава често. Овај пут сам само одлучио да га снимим да бих га показао људима. Сваки пут је исто. Дешава се и мојим пријатељима, али они не могу да причају о томе јер не говоре руски." Рој Ибонга Једном ме прошле године нису пустили у кафић. Припадник обезбеђења ми је рекао: 'Не можеш да уђеш зато што последњи пут кад су ушли Африканци, избила је туча'. Какве то везе има са мном?, питао сам. Али није хтео да ме пусти. Чак сам позвао и менаџера, али он ми је само рекао да не могу да уђем." „Можда је то зато што нас нема много и нисмо овде дуго, па се људи нису навикли на нас. Велика је разлика између Бријанска и Москве. Москва је као нека друга земља. Тамо никад нисам осетио дискриминацију." Он је рекао и да „никад није видео да полиција туче црнца у Русији" и „никад нисам имао посла са полицијом овде." „Ако су људи расисти према мени, ја се само удаљим од њих. Нема смисла бити агресиван. Људи ионако неће разумети и неће се променити. Трудим се да их игноришем. Само се непотребно узрујате. Почнете да се питате: 'Зашто сам рођен као црнац?'" „Рођен сам у Конгу и живео сам тамо читав живот. Први пут сам се срео са расизмом кад сам дошао у Русију 2017. године. Страшно ме то боли. Изађете на улицу и сви вас гледају као да нисте човек. Веома је увредљиво." Изабел Кастиљо, менаџерка маркетинга, 27 Изабел је сањала како хода улицом а људи не зуре нападно у њу „Живим у Москви, али сам ишла на факултет у Санкт Петерсбургу и рођена сам у Јужно-Сахалинску [на далеком истоку Русије]." Изабел каже да су се у школи деца лоше односила према њој и подсећала су је сваког дана да јој је боја коже другачија. „Било је веома тешко истрпети то сваки дан, иако сам ишла у једну од најбољих школа у граду, специјализовану за математику и физику. Нисам могла да се изборим за себе тамо. Нисам причала родитељима о томе. Мој старији брат ме је бранио у школи. Понекад је морао да се туче због мене." Изабел је сањала да се одсели из Јужно-Сахалинска на неко место где ће моћи да хода улицом а да људи не зуре нападно у њу. И у њу и у њеног доминиканског оца људи редово зуре. „Кад сам се преселила у Санкт Петерсбург, све је било много боље, почела сам да заборављам да изгледам другачије. Али касније, кад сам почела да радим и морала сам да изнајмим стан, поново сам почела да осећам расизам." Како је Путинова посета изгледала са друге стране. „Само Словени" Било је посебно гадно у Москви, каже Изабел. Сви огласи за изнајмљивање станова су наглашавали: „Само Словени". „Кад би газде чуле моје име преко телефона, иако сам имала стално боравиште у Москви, нису веровали да могу да плаћам станарину. Морала сам да се нађем са њима лично, да би могли да виде да сам нормална особа са нормалним послом и да нећу претворити њихов стан у наркоманску јазбину." „Кад год упознам нове људе, чим се они мало опусте, крећу пошалице. Или их игноришем или им се придружим, ако видим да се само зафркавају. Ако се наљутите сваки пут, потпуно ћете изгубити живце." „Државни непријатељ" Изабелина мајка је са острва Сахалин, а њен отац из Доминиканске Републике. Упознали су се осамдесетих, док су студирали у Кијеву, главном граду тадашње совјетске Украјине. Изабелин отац је стигао у Совјетски Савез преко програма студентске размене. Изабел каже да кад су се њени родитељи венчали, док су још студирали, реакција факултета била је негативна. Њена мајка је била узнемиравана и називана „државним непријатељем". „На факултету је почела да добија слабије оцене, иако је увек била најбоља у класи. Дан након што је родила мог брата, морала је да изађе на испит. Факултет јој није дозволио да га одложи. Није јој дозвољено да брани своју дисертацију нормално. Увек је имала најбоље оцене, али јој нису дали ништа више од трећекласне дипломе." „Ових дана људи који су образовани и путују знају да читав свет сачињен од различитости, али већина људи овде то не зна нити их занима. Расизам се види у Русији по ставовима према људима из других бивших совјетских република. Они су ти који треба да протестују, али се плаше јер је већина њих овде илегално." Изабелина мајка је са острва Сахалин, а њен отац из Доминиканске Републике. Упознали су се осамдесетих, док су студирали у Кијеву, главном граду тадашње совјетске Украјине. Изабелин отац је стигао у Совјетски Савез преко програма студентске размене. Изабел каже да кад су се њени родитељи венчали, док су још студирали, реакција факултета била је негативна. Њена мајка је била узнемиравана и називана „државним непријатељем". „На факултету је почела да добија слабије оцене, иако је увек била најбоља у класи. Дан након што је родила мог брата, морала је да изађе на испит. Факултет јој није дозволио да га одложи. Није јој дозвољено да брани своју дисертацију нормално. Увек је имала најбоље оцене, али јој нису дали ништа више од трећекласне дипломе." „Ових дана људи који су образовани и путују знају да читав свет сачињен од различитости, али већина људи овде то не зна нити их занима. Расизам се види у Русији по ставовима према људима из других бивших совјетских република. Они су ти који треба да протестују, али се плаше јер је већина њих овде илегално." Максим Николски, новинар, 24 Доживео сам несвесни расизам у Москви. Понекад ме људи гледају сумњичаво или с неодобравањем и пређу на друго место ако седнем поред њих у метроу. Али нисам приметио било какву озбиљну расистичку мржњу. Не као одрасла особа." „Сретао сам се са расизмом у основној и средњој школи. Мислим да је то оставило трага на мени. Живео сам на ободу Москве. Нису то била само деца, већ су их њихови родитељи васпитали да буду расисти." Максим је доживљавао расизам као дете у школи „Кад је моја мама отишла на родитељски састанак и пожалила се како ме друга деца вређају, они су јој рекли: 'Па ви сте криви што сте га родили'. Касније сам ишао у бољу школу. Деца и посебно родитељи тамо били су много свеснији и отворенији." „Страшно ме је погађало док сам био дете и често нисам желео да идем у школу. Данас ми не смета толико, али и даље постоје моменти." „Једном, на новинарском факултету, придржао сам врата девојци а неко иза мене је рекао: 'Ох! На журналистици имају црног вратара!' Такве ствари ме разљуте, али генерално много мање него некада. Научио сам да гајим позитиван став према самом себи и мислим да је мој изглед моја предност." „У Русији је проблем несвесни расизам који потиче из незнања. Мислим да још немамо институционализовани расизам са Запада." Камила Огун, кошаркашица, 21 Кад се Камила преселила у Москву са 12 година, сретала се са мање расизма „Пратим протесте у САД од самог почетка. Шокирана сам тамошњом бруталношћу над људима друге боје коже. Расизам је проблем и у Русији, али овде је све то заташкано." Камила је руско-нигеријског порекла. Одрасла је у Старом Осколу, градићу 600 километара јужно од Москве. Није било много других људи обојене коже у близини. „Тамо сте могли да пребројите црнце на прсте једне руке. Имала сам среће зато што је моје одељење било прилично толерантно и сви смо се знали још из забавишта. Али су ми деца из других одељења свашта добацивала. То је свакако било расистички од њих и вређало ме је." „Дошла сам у Москву да играм за свој тим кад сам имала 12 година и расизам није био толико изражен тамо. И даље би ми постављали непристојна питања као што су: 'Јеси ли ти из Африке или тако негде?' Људи не схватају да су такви коментари увредљиви. Обично им дам саркастичан одговор или их само игноришем." Једна породица, две генерације протеста. Да ли стижу промене? „Кошаркашки клубови су већ навикнути да имају црне девојке, тако да ту има мање расизма. Али кад играте за руски тим, увек има коментара на друштвеним мрежама: Да ли је она стварно Рускиња? Је ли дошло до неке забуне? Људи мисле да је чудно кад црна девојка игра за Русију." „Страшно ме је погађало кад сам била дете, много тога сам примала к срцу. Али сада то само игноришем. Зашто ми добацују? Одговор је прост: нисам ја та која сам ненормална, већ људи око мене." Алена Ел-Хусеин, лингвисткиња, 25 Алена Ел-Хусеин каже да се читавог живота осећала другачије Алена Ел-Хусеин је руско-суданског порекла, рођена у Москви. „Није увек увредљиво. Зависи од ситуације. Повремено бих била називана чарнајом - „црном" - али то је увек говорила нека незналица. Било је сукоба, али чешће због моје личности него због боје моје коже. Било је времена кад су ме људи називали 'чоколадом' и томе слично." Алена сматра да је проблем расизма у Русији другачији од оног у САД. „Руси и Рускиње се идентификују са белим европским колонизаторима. Непознавање историје их наводи да живе у заблуди да су надмоћни." „Расизам овде није усмерен толико против црнаца колико против људи из бивших совјетских република." „Људи из Централне Азије се налазе на мети тешког расизма. Занимљиво је да нема протеста због тога. Можда руско друштво још није зрело за то." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk