Проналасци који су променили свет: Јефтина хемијска оловка која је заувек изменила како пишемо
Налив-пера су била питање стила, али брљава и непрактична. Њихова замена био је потез дизајнерског генија у правом часу ере масовне производње.
Двадесет деветог октобра 1945. године, њујоршки огранак робне куће Гимбелс представио је нови производ. Милијарде и милијарде ће уследити после њега. Гимбелс је био први који је кренуо да продаје нову врсту оловке са мастилом, за чији дизајн је требало да се чека неколико деценија како би се реализовао. Ове оловке, које је правила компанија Рејнолдс интернешенел пен, обећавале су крај брљавим инцидентима са којима су се суочавали корисници налив-пера - цурењу, мрљама и барицама мастила. Нове хемијске оловке ратосиљале су се тога, користећи специјално вискозно мастило које се брзо суши и не оставља мрље. Суштина свега, котрљајућа лоптица на врху - и гравитација - обезбедили су константни, постојани доток мастила које се није размазивало или остављало барице мастила на страници. Нова хемијска оловка била је чиста и практична. Само што није била јефтина. Нова рејнолдсова хемијска оловка коштала је 12,50 долара - ако то преточите у вредност из 2020. године испадне више од 180 долара. Данас, кад бисте куповали хемијске оловке на велико, за исту цену бисте могли да добијете хиљаду комада. Ова оловка прво је ушла у продају у САД-у, али то ни у ком случају није била прва хемијска оловка на свету - шеф америчке компаније која ју је направила наишао је на прву верзију током пословног пута у Јужну Америку. Њена еволуција је, на многе начине, пример револуционарног дизајна који је чекао да се спољни фактори - у овом случају развој пластике, инфраструктура за масовну производњу и бриљантни маркетинг - поклопе да би се остварио њен пун потенцијал. Гласан почетак, потом затишје Откриће хемијске оловке обично се приписује мађарско-аргентинском проналазачу Ласлу Бироу, чије је име инспирисало групно име за све модерне хемијске оловке. Али је она, заправо, много старија. Налив-пера су остављала флеке и морала су редовно да се пуне (Borja Buenafente/BBC) Американац Џон Џ. Лауд заштитио је први патент за хемијску оловку још 1888. године. Лауд, адвокат и повремени проналазач, желео је налив-перо које би могло да пише по грубљим материјалима као што су дрво и кожа, баш као и по папиру. Његов потез генија била је котрљајућа челична куглица, коју је у месту држало лежиште. У поднеску за свој патент из 1888. године, он је написао: „Мој изум се састоји од побољшаног резервоара илити пенкала, нарочито корисног, између осталог, за писање по грубим површинама - као што су дрво, груби папир за умотавање и други артикли по којима не може да се користи обична оловка." Хемијско оружје Лаудова оловка заиста је могла да пише по кожи и дрвету, али је била сувише груба за папир. Процењено је да справа нема комерцијалну вредност и патенту је на крају истекао рок. Разни изумитељи покушали су наредне деценије да усаврше Лаудов дизајн, али ниједан није успео да га уведе у производњу све до Бироа тридесетих година прошлог века. Као новинар у Мађарској, Биро је свакодневно користио налив-пера и добро су му биле познате његове мане. „Био је навикнут на налив-перо које је често и обилато пуштало мастило, остављало трагове по прстима и размазивало се, и био је веома несрећан због свега тога", каже Џема Куртин, кустоскиња лондонског Музеја дизајна. Принцип на ком је заснована хемијска оловка опонаша функционисање рол-он дезодоранса Просто додавање мастила из налив-пера у хемијску оловку, међутим, није било решење. Морало је да се редефинише само мастило. Ласло се обратио брату Ђерђу, зубару који је уз то био и талентовани хемичар. Ласло је схватио да се мастило које се користи у налив-перима сувише споро суши и да му је потребно нешто налик боји која се користи за штампање новина. Ђерђ је смућкао вискозно мастило које се лако наносило, а брзо сушило. Штавише, ова оловка користила је мање мастила од налив-пера која су цурила и остављала флеке. „Другим људима је то већ падало на памет пре, али је било на њему, у сарадњи са братом - који је био добар хемичар - да потрефи праву текстуру мастила", каже Куртин. „Оно веома подсећа на штампарску боју и не размазује се." Принцип на ком је заснована хемијска оловка опонаша функционисање рол-он дезодоранса - гравитација врши притисак на котрљајућу куглицу са сталним дотоком мастила док се куглица креће по површини за писање. Кад се оловка не користи, куглица стоји тесно уз крај резервоара за мастило, спречавајући да ваздух уђе и осуши га. Хемијским оловкама најчешће нестане мастила много пре него што се исуше. Ласло Биро је први изумео практичну хемијску оловку, коју је било лакше користити него налив-перо (Borja Buenafente/BBC) Ласлу је одобрен патент за његову нову оловку у Великој Британији 1938. године, али је Други светски рат осујетио његове планове да пласира нови изум. Пошто су Ласло и његов брат били Јевреји, одлучили су да побегну из Европе 1941. године и емигрирали су у Аргентину. Тамо се Ласло вратио новом изуму, уз помоћ колеге бегунца Хуана Хорхеа Мејнеа. Први „биром", како је постао познат у Аргентини, пуштен је у промет 1943. године, док је рат још беснео у Европи и на Пацифику. Тај дизајн је заинтересовао британско Краљевско ратно ваздухопловство (РАФ), које је наручило 30.000 комада: оловке је могла да користи посада авиона на великим висинама за разлику од налив-пера, која су често цурила због промене притиска. Иначе је оловка била мало позната изван њеног јужноамеричког дома - неколико првобитних модела који се тренутно продају на онлајн аукцијама сви потичу из Аргентине. Гимбелс је наручио 50.000 примерака нове хемијске и прве недеље продао 30.000 оловака Две америчке компаније - Евершарп и Еберхард Фејбер - удружиле су се 1945. године да лиценцирају нову оловку за америчко тржиште, потрошивши пола милиона долара (7,2 милиона долара у данашњем новцу) да би објединиле права за Северну и Централну Америку. Али биле су исувише споре.. Амерички бизнисмен Милтон Рејнолдс ишао је у посету Буенос Аиресу и био импресиониран новом оловком - купио их је неколико и по повратку у Америку основао компанију Рејнолдс интернешенел пен да би на тржишту пласирао нови дизајн. Кључно, Рејнолдсов дизајн имао је довољно измена да се разликује од патента Ласла Бироа и био је први који је ушао у продају у октобру исте године. Она је готово моментално постала алатка коју су сви морали да имају. Као што је писао новинар часописа Тајм, „хиљаде људи само што нису изгазили једни друге прошле недеље да би сваки од њих потрошио 12,50 долара на ново налив-перо", напоменувши да је нова оловка захтевала пуњење сваке две године. Гимбелс је наручио 50.000 нових оловака и прве недеље продао 30.000 примерака. Према Тајму, Гимбелс је у првих шест месеци зарадио више од 5,6 милиона долара од продаје нових оловака (81 милиона долара у данашњем новцу). Оловка Ласла Бироа заинтересовала је британски РАФ током Другог светског рата (Borja Buenafente/BBC) Биро оловка данас се можда сматра свакодневним, готово потрошним предметом, али исплати се мало устукнути и дивити се једноставности њене функционалности која не прави никакве брљотине, каже Куртин. „То је једна од оних звезда дизајна коју сви обожавају." Прва генерација хемијских оловака опонашала је стил налив-пера. Биле су направљене од метала и морале су да се допуњавају мастилом. Рејндолс је наглашавао могућност да пише две године без допуне, што је искуство које је било читавим галаксијама удаљено од коришћења обичног налив-пера. Хемијске оловке можда нису одавале књишки стил власника као налив-пера, али су се и даље доживљавале као пожељни предмети. Уколико сте желели баш јефтино средство за писање, користили бисте обичну оловку. Али ово је стварало проблем. Толико је компанија - укључујући Евершарп и произвођача налив-пера Паркер - ускочило на тржиште хемијских оловака да је оно постало презасићено. Људи су куповали пуњења, али нису куповали још оловака. Потез генија који ће заувек изменити хемијске оловке није потекао из САД, већ из Француске. Мајкл Бик био је француски индустријалиста пореклом из Италије, који је водио компанију за производњу хемијских оловака. „Нико није разумео боље од Марсела Бика снагу алхемије 20. века која се очитавала у односу између количине и ниских трошкова", гласила је његова осмртница у британском листу Индепендент кад је умро 1994. године. „Овој формули он је додао магични катализатор потрошне робе. Није изумео ништа, али је готово савршено разумео масовно тржиште." Словенија и Други светски рат: Болница коју нацисти нису могли да нађу Бик је схватао да су хемијске оловке до тада биле престижан производ - алтернатива осмишљена тако да се редовно замењује могла би да буде много јефтинија. Бик је купио расходовану фабрику близу Париза и покренуо нову компанију Сосијете Бик. Маркетиншки директор га је саветовао да скрати презиме у писању како би створио моментално препознатљиву марку од три слова. Познати лого компаније, Бик Бој, имао је за лице глатку лопту без икаквих црта - што је била референца на металну лоптицу на врху оловке. „Прва хемијска оловка у Великој Британији коштала је око 55 шилинга (82,50 фунти према ценама изу 2020. године)", каже Куртин. „Један од Бикових бироа коштао је свега шилинг. Комбиновао је функционалност са доступношћу." Нова оловка имала је једнако драматичне последице по сам чин писања, каже Дејвид Сакс, канадски новинар који је написао књигу Освета аналогног. „Хемијска оловка била је еквивалент данашњег смартфона. Пре тога, писање је било стационарни чин који је морао да се обавља у одређеном окружењу, на одређеној врсти стола, са свим другим пропратним елементима при руци који су вам омогућавали да пишете." Марсел Бик је био први који претворио хемијску оловку у јефтини масовно произведени продукт (Borja Buenafuente/BBC) „Хемијска оловка је учинила да писање постане нешто што може да се ради било где. Писао сам на снегу и киши, позади на АТВ-у, на броду на пучини и усред ноћи", каже Сакс. Бирои не троше батерије, не морају да се уштекају у недођији и могу да стану и у најмањи џеп. „Оману само ако се потроше", додаје Сакс. Хемијска оловка је потврда, каже Сакс, једног од постулата „стварно доброг дизајна - толико се утопи да практично нестане. Да хемијска оловка не постоји и лансирате сада једну на Кикстартеру, била би то највећа ствар икад", каже он. Један од главних разлога зашто се Бикова јефтина и весела оловка толико добро примила било је захваљујући променама у техници производње. Масовна производња пластике омогућила је новим хемијским оловкама да се праве на веома јефтин начин. Наредних деценија, ове оловке постале су још јефтиније, а да им се није умањила способност да пишу. „Основни, јефтини модел који је направио Бик ради једнако добро као и пре 50 или 60 година", каже Сакс. Писац Филип Хеншер, који води и курс креативног писања на Универзитету Бат Спа у Великој Британији, 2012. године је написао књигу о писању руком Мастило које недостаје у ком је величао хемијску оловку. Он каже да Бик не само да је нашао начин да производи огромне количине на јефтин начин, већ је, најважније од свега, од самог почетка набасао на тријумфални дизајн. „Уколико имате производ ком не треба усавршавање - само ситне измене које су редовно прављене на Биковим оловкама од шездесетих - вероватно немате превелике трошкове производње." Произвођена од 1950. године, оловка „кристал" продала се у непојмљивим количинама: до 2006. године стигла је до 100 милијарди продатих примерака. То је толико свакодневни предмет да је лако занемарити његове предности. Хексагонално тело чини да га је лако ухватити руку; „провидни цилиндар вам омогућује да видите како се троши мастило", каже Хеншер. Сићушна рупа у телу изједначује притисак ваздуха унутра и ван оловке. А потом је ту мастило, које се осуши после свега неколико секунди уместо десетак. „Да будем савршено искрен, Бикова оловка је такво чудо да више ни не размишљате о њему." „Морате да погледате мало и ефекат који је Биков биро оставио на Африку", каже Хеншер. „Бик га је рекламирао као нешто веома модерно. Он је заиста трансформисао афричко друштво. Просто није било начина да људи пишу лако пре Бика." Милијарду и милијарду јефтиних хемијских оловака које су направили разни произвођачи од педесетих наовамо оставили су, међутим, друго трајно наслеђе које се много мање хвали. Њихова потрошна природа довела је до огромне количине пластичног отпада. Сматра се да се само у Америци сваке године баца више од 1,6 милијарди комада хемијских оловака. До 2006. године продато је више од 100 милиона Бикових „кристал" оловака (Borja Buenafuente/BBC) „Тих 100 милијарди продатих хемијских оловака вероватно је и даље на депонијама", каже Куртин, истакавши да су у већини случајева тела самих оловака у савршеном стању да се користе изнова и изнова. „Само зато што се мастило осушило, ми бацимо читав производ. То је стварно крајње необично." Произвођачи хемијских оловака свесни су ове кризе загађења пластиком. Сам Бик производи читав дијапазон оловака направљених од 74 одсто рециклиране пластике. Више произвођача промовише идеју поновног пуњења за пластичне оловке и не само за металне које се продају по престижној цени. Други произвођачи оловака заменили су пластично тело цевима од картона или метала - управо од оног материјала од ког су прављене прве престижне хемијске оловке пре више од седам деценија. Наша култура у којој је дигитално на првом месту можда фаворизује екран у односу на папир, али Сакс сматра да јефтине хемијске оловке никада неће нестати. „Кад људи из технолошког сектора говоре о застарелој технологији, они никад не тврде да су то оловке. Чак и Марк Закерберг и Илон Маск увек уз себе држе гомилу хемијских оловака." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk