Политичка провера: Како је ББЦ забрањивао приступ „субверзивцима“
ББЦ је деценијама порицао да су кандидати за запослење подвргавани политичкој провери МИ5. Процес провере заправо је започео још у раним данима ББЦ-ја и наставио се све до деведесетих. Пол Рејнолдс, први новинар који је имао увид у све досијее провере ББЦ-ја, прича нам причу о дугогодишњем односу између ове корпорације и Тајне службе.
Бродкастинг Хаус 1959. године „Политика гласи: погни главу и избегавај одговоре на сва питања." Тако је писао високи званичник ББЦ-ја почетком 1985. године, недуго пре него што је Обзервер разоткрио гомилу детаља о активностима у Соби 105 Бродкастинг Хауса тако да више није имало смисла скривати их. До тог тренутка, политика слепог порицања постојања политичке провере - не само избегавање да се одговори на упит, већ и лагање уколико је потребно - водила се већ читавих пет деценија. Још 1933. године, директор ББЦ-ја Кол Алан Донеј, почео је да одржава састанке ради размене информација са шефом МИ5, сер Верноном Келом, у Донејевом стану у Итон Терасу, у Челзију. Била је то ера политичког радикализма и обе стране су сматрале да је ББЦ-ју „потребна помоћ око комунистичких активности". Кол Алан Донеј (десно) у Каиру 1918. са Т.Е. Лоренсом (лево) и археологом Дејвидом Џорџом Хогартом Ти незванични сусрети озваничени су две године касније, уз договор између две организације да сви новозапослени морају да прође проверу, „сем техничког особља као што су спремачице". Постојала је бојазан да би „злонамерни" инжењери могли да саботирају мрежу у најнезгоднијем тренутку или да би завереници могли да дискредитују ББЦ тако „да се утре пут левичарској влади". И тако су почеле рутинске провере. Од самог почетка, ББЦ је био чврсто решен да не открива улогу Тајне службе (МИ5) или чињеницу о постојању саме провере. На неком нивоу то је имало смисла, имајући у виду да је само постојање Тајне службе остало тајна све до изгласавања Закона о тајној служби 1989. године. Током година, неке директоре ББЦ-ја бринуле су „обмањујуће" изјаве која су морали да дају - једном приликом чак и једном љубопитљивом посланику. Али кад је МИ5 предложио да се смањи број радних места подложних провери, ББЦ се успротивио таквом потезу. Иако су постојали неки противници провере у оквиру саме корпорације, они су имали врло мало утицаја све док Хладни рат није почео да се отапа осамдесетих. "Формалности" је била шифрована реч за систем провере Ево како је тај систем функционисао. До провере је долазило кад би кандидат и једна или две „такође погодне" алтернативе били одабрани за неко радно место. Алтернативе су биле од велике користи. Уколико први избор не би прошао проверу, савет за именовања лако би се пребацио на следећи. Кандидатима је само речено да ће се обавити неке „формалности" пре него што дође до запослења. То је звучало крајње безазлено; вероватно да би се добило на времену ради потврђивања референци. Кандидати нису знали да „формалности" значе проверу - и заправо су служиле као шифрована реч за читав систем. Један допис из 1984. године наводи организације на списку забрањених. На левици су биле Комунистичка партија Велике Британије, Партија социјалистичких радника, Радничка револуционарна партија и Милитантне склоности. У то доба јавила се и забринутост због активности међу десницом - Националног фронта и Британске националне партије. Кандидат који није прошао проверу није морао да буде члан ових организација - довољна је била било каква веза с њима. Соба спикера ББЦ-ја 1938. године Кад би МИ5 нашао нешто против неког кандидата, дао би једну од три „оцене" у својеврсним табелама лига: ББЦ-јева процедура била је да у начелу никад не запосли неког из Категорије „A", мада је неколицина кандидата успела да се провуче. То је било у супротности са јавним ставом да ББЦ контролише сва запошљавања. У теорији то и јесте било тако. У пракси је, међутим, у случајевима Категорије „A" ту одлуку препуштао МИ5. Уколико би члан особља постао сумњив тек након што га је ББЦ већ запослио или када би поднео захтев за премештај на друго радно место које захтева проверу, на његов лични досије био би нацртан симбол сличан божићној јелки. „Божићна јелка" личи и на стрелицу која гледа нагоре Та „јелка" била је важан саставни део самог процеса. ББЦ је водио „Списак трансфера особља" на ком се издвајало особље које мора прође проверу пре него што буде унапређено. Јелка додата досијеу упозоравала је администрацију да се ради о безбедносном случају. На том досијеу био би записан и такозвани „Стални подсетник". Он би наводио: „Не сме да се унапреди или премести (или са њим закључи стални уговор) без обавештавања Директора кадровског." ББЦ је био толико решен да процес остане тајан да је кришом уклањао Стални подсетник из нечијег досијеа уколико би овај завршио на Трибуналу запослених, који је имао моћ да затражи личне досијее. Договорено је и да се (лажно) објасни печат на досијеу који гласи „Завршене формалности за нормално запослење", претварајући се да се односи на „рутинске поступке, најближу родбину, пензију, и тако даље". Од јелке се на крају одустало 1984. године, јер се сматрало да привлачи исувише пажње. Много се говорило о њој кад је Обзервер указао на њу 1985. године. Дан након објављивања тог текта, неко је окачио божићне украсе на кваку Собе 105 у Бродкастинг Хаусу, одакле је спровођен систем. У интервјуу који је 1968. године дао генерални директор ББЦ-ја сер Хју Грин, на делу је била очигледна ББЦ-јева политика негирања и изврдавања. Грин је у фебруару репортеру Сандеј Тајмса нехајно и неистинито изјавио: „Имамо особље које броји 23.000 људи и у тој заједници имамо људе свих описа, укључујући оне које називате пешкирима" - била је то реч коју је очигледно употребио сам новинар - „али и комунисте. Али то није мој посао. Не спроводимо инквизицију над људима који се запосле у ББЦ-ју." Хју Грин 1968. године Истина је да ни ББЦ ни МИ5 нису користили хомосексуалност као разлог за блокирање некога, али спречавање комуниста да се запосле било је и те како Гринов посао, а ако ББЦ и није, Тајна служба јесте спроводила инквизицију. Досијеи указују на то да је ББЦ-јеву тактику за приступање овом интервју осмислио сам МИ5 - у дописима ББЦ-ја дискретно ословљаван као „Колеџ". Пред овај интервју, у ретком одступању од преовлађујуће политике, један званичник BBC-ја сугерисао је „Колеџу" да „потреба за провером више не постоји у мирнодопским условима". ББЦ је наговестио да је спреман да јавно призна да су особље укључено у емитовање под ратним стањем - што се звало „одбрамбени рад у ванредној ситуацији" - и било који запослени странац били проверавани. Међутим, допис ББЦ-ја бележи: „Колеџу се не допада помињање провере у било ком контексту." Да би потцртао поенту, један званичник МИ5 позвао је телефоном да каже како „не сме отворено да се призна да се врши провера". Под притиском, ББЦ сме да призна да се „нешто томе слично" дешавало „у сврхе ратног планирања" и „кад су у питању били странци". Ипак, Тајна служба „би највише волела да се ова тема помиње што је мање могуће". Сатирична серија Десило се протекле недеље (That Was The Week That Was) помогла је да се устали репутација Хјуа Грина као либералног елемента у кући МИ5 је сугерисао да питања могу да се преусмере са Грина на некога „ко се бави кадровским питањима". И „можда би могао да се нагласи строги поступак регрутовања и чињеница да се референце озбиљно испитују". Ову последњу фразу ББЦ је и сам озбиљно схватио, јер се наредних година појављивала у многим одговорима ББЦ-ја. Паметно двосмислена, она сугерише да се ради о референцама које је приложио сам кандидат. У реалности, референце је прилагала Тајна служба. Грин се држао смерница МИ5-а. Он је за Сандеј Тајмс рекао да неће одговарати ни на једно питање у вези са провером, већ ће то препустити свом вишем потчињеном. Чини се да су новине пристале на то. Нема питања за Грина на ову тему у објављеном интервјуу у Сандеј Тајмсу. Међутим, Гринов номиновани портпарол, директор администрације Џон Аркел, није баш следио сценарио који му је прослеђен. Испрва је поновио порицање: „Не питамо за верска или политичка опредељења." Међутим, после тога је кренуо да врлуда. „Ако је неко комуниста, то није релевантно, сем уколико, наравно, не ради у некој посебно осетљивој области." Репортер Сандеј Тајмса је потом Аркела питао да ли верује систему провере британске тајне службе, а Аркел је поново покушао да изврда: „У овом несавршеном свету неко понекад можда и страда", одговорио је он, а импликација је била савршено јасна, мада новине нису даље инсистирале на томе. Џон Аркел у посети ББЦ Велсу 1970. године Аркел је потом ужурбано поновио стандардно порицање: „Морам да истакнем да безбедносна провера није предуслов за добијање посла у ББЦ-ју." Заправо, за око 6.000 запослених у ББЦ-ју у то време, јесте била. Аркелове изјаве довеле су до великог подозрења у неким круговима. Један званичник ББЦ-ја оптужио га је да је „отворено признао" да постоји провера. Сам Аркел, међутим, био је задовољан властитим наступом и колеги са ББЦ-ја је препоручио да га искористи „за стицање мало заслуга у користи ББЦ-ја код МИ5". Кад је то довело до писма Тајне служба у ком се Аркелу честита зато што се „држао достојанствено пред салвом питања", критички настројени званичник ББЦ-ја приклонио се осталима, коментаришући напросто како је Аркелово порицање требало да остане „неукрашено, неулепшано и непроширено". Гриново одбијање да одговори на питања није било изненађење за инсајдере. Иако је он био велики утицај на либерализацију у ББЦ-у откако је постао генерални директор 1960. године, изричито се залагао за проверу. Недуго након што је преузео позицију, водио је ББЦ-јеву делегацију у преговорима са Министарством унутрашњих послова, које је желело да зна зашто мора да се проверава толико кандидата за посао на ББЦ-ју. МИ5 се бринуо да би могли постати мета индивидуалних тужби, пошто је његова директива захтевала усредсређивање само на „неутралисање претњи од субверзије и саботаже". Желео је да проверава само кандидате за ограничени број радних места. Аркел сугерише да би ББЦ могао да добије похвалу од МИ5 за његово држање под „нападним" питањима Сандеј Тајмса Али Грин се опирао било каквој промени. ББЦ је заправо тражио да се врши више провера, како би се спречила инфилтрација „субверзиваца", али је сматрао да сме јавно да призна да проверава неке од кључних чланова особља. МИ5 је желео да смањи притисак који је на њега вршен због провера - али је инсистирао на готово потпуној тајности. Требало је времена да се разреши овај спор. Тајна служба успела је да усклади активности са директивом и ББЦ је уклонио 528 радних места из система провере. Међу њима су били 81 запослени у одељењу за шминку и гардеробу, 20 у грамофонском одељењу и 21 у библиотеци. Шеснаесторо у Верском емитовању такође су искључени, мада је ББЦ задржао право да затражи проверу сваког појединца у тој области. И тако то особље одједном више није сматрано претњом по државу. Кандидати којима је забрањено запослење нису знали зашто су одбијени, али су могли да претпоставе. Један озлоглашени случај тицао се новинарке и водитељке Изабел Хилтон (која је касније добила Ред британског царства за своје извештавање). Одбијена је за посао у ББЦ-ју Шкотска 1976. године зато што је, сматра она, била повезана са чланом Комунистичке партије на Универзитету у Единбургу - колегом из универзитетске организације Кина-Шкотска. Изабел Хилтон После невиђених протеста директора ББЦ-ја који је желео да је запосли Алистера Хетерингтона, на крају јој је понуђен посао. Али било је прекасно, она се већ запослила негде другде. Касније јој је Мајкл Ходер, последњи званичник ББЦ-ја који је служио као веза са Тајном службом, покајнички рекао да је то све била једна велика „грешка", али та епизода њу и даље веома љути. „И даље се осећам озлојеђено. Највише ми смета одсуство одговорности и чињеница да ми се нико са ББЦ-ја никад није извинио нити ми то објаснио - или јавно на било који начин стао у моју одбрану или признао грешку", каже она. „Заузели су институционални, недодирљиви одбрамбени став не марећи за то шта су њихова дела могла да начине мени, мојој репутацији, мојој каријери, и тако даље - нико са ББЦ-ја није преузео одговорност нити осетио потребу да било шта да уради како би поправио штету. Сматрала сам да је то бедно понашање, а то мислим и данас." „Још важније, мимо конкретних детаља мог случаја, сматрала сам да је ББЦ издао поверење јавности промовишући систем у Уједињеном Краљевству према ком тајна полиција издаје дозволе за рад новинарима или их ставља на црну листу. Кад год чујем како се ББЦ хвалише предивном традицијом новинарства, добијем благи напад згражавања." Хилтон на крају јесте радила за ББЦ, водећи емисију Свет вечерас на Радију 4 током деведесетих, и касније емисију из културе на Радију 3, Ноћни таласи. Још један кандидат који је одбијен на препоруку МИ5 био је Том Арчер, који је радио као слободњак за ББЦ у Бристолу седамдесетих, али је одбијан сваки пут кад би се пријављио за радна места у редакцији од 1979. године па надаље. Арчер каже да је био „активни социјалиста на универзитету", али је то било нешто што је ББЦ обично игнорисао као младалачки ентузијазам. Морао је да постоји неки други разлог, а уредник из Бристола који је желео да га запосли Робин Хикс открио је и шта: Арчер је блокиран зато што је његов блиски рођак наводно постао члан Социјалистичке радничке партије. Хикс је протестовао, али узалуд. Том Арчер 1983. године, кад је још могао да ради за ББЦ као слободњак Арчерова каријера је, међутим, процветала ван ББЦ-ја - на Каналу 4 и Гранади - и на крају је успео да се врати. Он је 2008. године постао контролор ББЦ-јевих документарних програма - радећи из Бристола. „Био сам љут, па чак и уплашен у оно време", каже он, присетивши се догађаја из 1979. године. „Плашио сам се да ће ми све бити блокирано. Били смо млад брачни пар. Вратио сам видео рекордер и продао кола. Урадили су то тајно и неспретно." „Наравно, био је то потпуни тријумф кад сам се вратио." У исто време када су одбијане пријаве за посао Тома Арчера, један виши званичника ББЦ-ја за запослења тврдио је да је време да се провере окончају. У децембру 1979, Хју Пирс истакао је да је током скорашњег двогодишњег периода искључено свега 22 људи од на хиљаде њих који су проверавани. Он је рекао да, стога, „процес провере може да се сузи". Рекао је да сумња да би 22 људи могло да начини велику штету, јер би „сваки лични став… могао лако да се уочи и преиспита." Предложио је да се провере наставе за оне који имају приступ званичним тајнама и у Светском сервису ББЦ-ја, где се запошљавају многи страни држављани. Мимо тога, рекао је он, "требало би да одустанемо од актуелног захтева за провером читавих категорија пријављених. Треба да заменимо прилично робусну машинерију флексибилнијим сервисом." Последња реченица његовог извештаја од 10 страна испоставила се пророчком. Он је упозорио да ако се сазна за размере провере у јавности, „то би могло да послужи као основ за подсмех и понижавање". Његова препорука није прихваћена, а пророчанство се обистинило кад је Обзервер објавио чланак у августу 1985. године. Досијеи ББЦ-ја о провери и сами су били подвргнути провери да би се избацила имена званичника МИ5 Упркос одбијању Пирсовог предлога за значајно смањење провере, убрзо су предузети кораци за додатно смањење броја запослених који су јој подвргнути. Од почетка примене ове политике, новинари су одувек били уврштавани у систем, али процена из 1983. године довела је до тога да се скоро 2.000 радних места уклони са списка - укључујући неке ниже уредничке позиције - што је укупан број смањило на 3.705. Човек који је спровео ову процену, званичник ББЦ-ја задужен за везу са МИ5, био је Бриг Рони Стонхем, бивши официр Краљевских везиста, који је написао и ажурирао „одбрамбени сажетак". Прва реченица била је уобичајено слепо побијање: „Може категорички да се устврди да се особље ББЦ-ја не подвргава безбедносној провери као предуслову за запослење." То тешко да има везе са стварношћу, будући да сам Стонхем у свом извештају из 1982. године каже да је 1.287 имена послато МИ5 на „контра-субверзивну" проверу. У врху ББЦ-ја, међутим, подршка провери очигледно је слабила. Потпредседник Одбора управитеља, сер Вилијам Рис-Мег, довео ју је питање још пре него што је Обзервер објавио чланак који је разбио систем. „Оно се одвија, а да за то не зна скоро нико од запослених у ББЦ-ју, у Соби 105 у скрајнутом ходнику на првом спрату Бродкастинг Хауса - у делу лавиринта на ком је Џорџ Орвел засновао своје Министарство истине у 1984", написали су новинари Дејвид Ли и Пол Лешмар. „Натпис на вратима - 'Управа за специјална задужења' - одаје мало тога", писало је даље у тексту. „Иза тих врата седи командант Рони Стонхем." Наслов - Обелодањено: Како ББЦ провера своје запослене. Досијеи о провери у ББЦ-јевим Писаним архивама у Кавершаму Овог пута ту су биле чињенице и историје случајева пред којима уобичајено порицање није више имало смисла. Стoнхемов шеф, директор кадровског Кристофер Мартин, испрва је покушао са стандардним, рутинским порицањем пред Лијем и Лешмаром, али је успео да наговори Министарство унутрашњих послова да одобри нову причу - јавно признање да су се вршиле провере, али да су оне сада значајно смањене. Неки се чуде како је ББЦ уопште успео да одржи све то у тајности толико дуго - евидентно је из нервозе испољене у досијеима да би корпорација тешко успела да одржи ту причу да ју је штампа озбиљно притиснула. „Прича је стара 50 година, а новинарима је требало толико времена да је открију", рекао је тадашњи директор ББЦ-ја Аласдер Милне. Открића Обзервера довела су до велике промене. Готово моментално, Рони Стонхем предложио је да се контра-субверзивна провера сведе само на уредништво, али је управа ББЦ-ја отишла корак даље. У октобру 1985. године, ББЦ је јавно саопштио да ће се провера у будућности вршити само на неколицини оперативних људи у самом врху, на онима који воде хитне објаве (што је у то време значило тајни систем емитовања у ратном стању у случају нуклеарног рата) и на запослене у Светском сервису ББЦ-ја за које се сматра да су подложни непријатељској инфилтрацији. Сва провера запослених који не спадају у те категорија се обуставља. Дописници ББЦ-ја као што су Пол Рејнолдс остали су подложни сигурносној провери чак и после 1985. Али иза кулиса у неким круговима пружао се јак отпор. Водила се позадинска битка да се специјализовани домаћи и страни дописници задрже на листи за провере, с образложењем да „од њиховог интегритета зависи ББЦ-јев кредибилитет". Морао је да се осмисли начин да се то изврда и тако су дописници хитно пребачени на списак оних који имају приступ поверљивим владиним информацијама - приступ који заправо нису имали. Суштина је да се број запослених подложних провери смањио на 1.400 у домаћим службама и 793 у Светском сервису. Систем је додатно рафиниран 1990, после изгласавања Закона о тајној служби, према ком је сва провера у ББЦ-ју обустављена сем за оне који ће учествовати у емитовању током ратног стања и оних који имају приступ поверљивим владиним информацијама. Потом, две године касније, укинут је систем емитовања током ратног стања, тако да је провера још више смањена. ББЦ одбија да каже да ли се уопште неки запослени проверавају данас. „Не коментаришемо безбедносна питања", изјавио је њихов портпарол. Али било каква заостала провера, над људима којима је потребан приступ поверљивим информацијама за планирање у случају нужде, на пример, била би отворена и позната тој особи. Више нема тајновитости као што је некад било. Када је систем за емитовање у ратном стању укинут, Стонхем је већ био пензионисан, а његову улогу човека за везу са МИ5 преузео је кадровски службеник из информативне редакције Мајкл Ходер, бивши Краљевски маринац. Ходер је био задужен за заостале провере и неформално се бавио неколицином случајева у Светском сервису. Један запослени у Бурманској редакцији одавао је имена дисидената Бурманској амбасади у Лондону. У другом случају, испоставило се да је саудијски новинар био истовремено на платном списку ББЦ-ја и Судијске амбасаде. Трећи је био кандидат за посао у арапској редакцији, који је био у родбинским односима са озлоглашеним терористом. Ходер је био тај који је спасао досијее за историју. Он је игнорисао налог да их уништи, спаковао их у сандуке и ставио у сеф, спремне за испоруку ББЦ-јевом Центру писаних архива. Јесте уништио сав материјал о Тајној служби који је држао ББЦ. Међутим, постарао се да се задржи један лични досије - Гаја Берџиса, који је током рата радио за ББЦ. ББЦ је чак 2014. поставио његов досије онлајн али његова провера, наравно, није успела - и није било ничега у досијеу Гаја Берџиса што би указивало на то да је он заправо совјетски шпијун. Пол Рејнолдс био је дописник ББЦ-ја од 1978. до 2011. године Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk