Рат у Југославији: Kако су четири момка из Пуле пробила културни ембарго у Србији
Рат бесни, Југославија се распада, а група момака из Пуле одлази у Београд не би ли направила музички фанзин - нискотиражни и некомерцијални часопис о тамошњој гитарској сцени.
Младен Бачић и Марко Грбац током деведесетих имали су бенд Дарк бастерс Био је јануар 1994. године, они свеже пунолетни, а родитељи и ближи пријатељи без трунке знања о њиховом путешествију. Звучи као сценарио за авантуристички филм? Ово је ипак била њихова реалност. „Ево ме, ту сам након 26 година, први пут у Београду. Иде емоција...", каже за ББЦ на српском Марко Грбац један од учесника. „Акција диверзантско-десантског карактера" У воз су се укрцала њих петорица - Борут Скок, Младен Бачић, Миро Церовац, Деан Михелач и Марко Грбац. Путовали су преко Мађарске јер су све везе Хрватске и Србије због рата биле прекинуте. „Нисмо се могли помирити са тим да такву сцену као што је имала Југославија и контакте које смо ми имали са људима да се једноставно стави нека држава, нека власт, нека граница између нас. „И онда смо ми одлучили предузети једну акција која је била мало ,диверзантско-десантског карактера' и кренули на тотални блеф у Београд", испричао је Грбац окупљенима на трибини у београдском Kултурном центру Барака, крајем јануара где је као представник колектива оживео успомену на фанзин „Дисторзија". Борут Скок, дизајнер фанзина, остао је на граници „у неком кукурузишту, јер је баш тај дан донесен закон да Словенци морају имати визу". Ни документа која су остала четворица имала исто тако нису важила због међусобног непризнавања две државе, па су их „скинули са воза и прогласили терористима". Десно на слици Борут Скок - дизајнер фанзина, који није стигао до Србије, због пасоша Уследила је „филмска сцена" сакривања од српских, али и мађарских граничара, затим покушај депортовања и подмићивања, бежање по пољу и напослетку - хапшење. Међутим, искреност Пуљана одобровољила је инспектора. „Рекао нам је: ,Ја вам верујем и да је било више таквих као што сте ви, не би се десио овакав рат'. На крају нам је на сопствену одговорност издао документе на месец дана, колико смо остали у Србији", објаснио је Грбац. Бура се ипак није стишала. Прасе и ракија У сред ноћи их је за Београд „покупио аутобус са затамњеним стаклима и два ,четника' на првим седиштима са све брадом, шубарама и кокардама". „Четницима" су током ратова деведесетих у Босни и Хрватској називани неки припадници паравојних формација, идеолошки блиски истоименом покрету из Другог светског рата и одређеним националистичким партијама из Србије. Још један „монтипајтоновски" моменат им се догодио када је дошло време за паузу, а аутобус скренуо ка „кукурузишту". Помислили су „да је то - то" јер током пута нису скривали да су из Хрватске. „Међутим, ,четници' су извадили прасе и ракију. Ми гледамо шта ће бити, а они кажу - па људи смо", препричава Грбац. Без проблема су их довезли до Београда и оставили код Студентског културног центра, тада окупљалишта младих панкера, рокера и алтернативаца. Шта све не можете да видите, а могу светски државници. „Њих четворица су се појавили као фантоми, каубоји одметници и рекли нам да су из Пуле. Били смо тотално збуњени јер како су уопште дошли кад је рат још увек трајао, како у Хрватској, тако и у Босни", објашњава за ББЦ на српском Јован Бачкуља, данас редитељ на РТС-у, тада пријатељ „одметнуте четворке". Сећа се и да су одмах прве вечери отишли на концерт у оближњи клуб KСТ, где су свирали Dead Ideas, један од бендова који се нашао и на касетној компилацији No Border која је ишла уз фанзин. На том концерту, Пуљани су покупили добар део материјала за „Дисторзију". Андерграунд и/ли мејнстрим Садржај фанзина се разликовао од уобичајног. Поред андерграунд бендова попут Brainstorm, Kбо!, Еx-Cess, Dead Ideas, у фанзину су се нашли Рамбо Амадеус, Електрични Оргазам и Партибрејкерс. „Све се догодило једне вечери у клубу Тачка. Дошли смо сели за сто, наручили пиће и људи су сами долазили", описује Грбац. Зоран Kостић Цане, певач Партибрејкерса, први је дао интервју, затим Срђан Гојковић Гиле из Електричног Оргазма. Марко Грбац - некад и сад Незаборавно искуство су имали приликом интервјуисања Александра Војиновића Аце, гитаристе бенда Kбо!. „Kад смо ушли у његов стан, саблазнили смо се јер смо видели ,орла', српску заставу, национализам у екстремном облику. Рекли смо ,овај нас је ту намамио и ко зна шта нам је ставио у пиће'." Због тога су били на опрезу. „Међутим, човек нам је објасно да он није шовиниста, него националиста, да воли своју нацију, али не мрзи друге, што је сасвим фер", описује ситуацију Грбац и додаје да су због тога ипак имали „огроман упитник над главом". Гости режимске ТВ Политике Кажу да највећу захвалност дугују Рамбу Амадеусу и Зорану Лазаревићу - познатијем љубитељима алтернативног звука као Kиза Бетмен. Са Рамбом Амадеусом су се дружили свакодневно, водио их је на пробе пратећег бенда, а и на свој концерт у част „француских културњака" који су дошли у Србију да пробију културни ембарго. „Рамбо је тада рекао, пред људима из естаблишмента и културе, да није истина да су Французи пробили културни ембарго, већ да су то урадила четири момка из Пуле", нагласио је Грбац. Лазаревић, водитељ некадашње рокенрол емисије ,,Пакет аранжман" на ТВ Политици једнако је био заслужан за популарност „омладинаца из Пуле". „Политика је (тада) била тешка режимска кућа са директорима из ЈУЛ-а или СПС-а, међутим, ми никакав притисак нисмо трпели. Тада се слободније причало о политици и другим стварима на телевизији него данас. Морам да истакнем - било је више слободе на медијима тада, него данас", говори Лазаревић за ББЦ на српском. Слаже се и Грбац цитирајући графит из Пуле: „Било нам је боље кад је било горе". Плави воз је кренуо у нови живот. Завирите у Титово омиљено превозно средство. Панкери са Бановог брда Гостовање на телевизији им је донело бесплатне уласке концерте, а на улици су их препознавали. „Једна госпођа нас је зауставила на улици, питала да ли смо ми они момци из Пуле и позвала на вечеру. Прихватили смо, јер смо били више гладни него сити и већином живели на кафи и јајима", присећа се Грбац. Већину новца су потрошили за изнајмљивање стана у београдском насељу Баново Брдо. Након неколико неуспелих позива, решили су да се представе као Црногорци, али већ након прве ракије добродошлице коју су попили са газдом бивају „проваљени". Опет, без последица. Међутим, нису сва искуства приликом боравка у Београду била позитивна. Јован Бачкуља са првом и последњом ,,Дисторзијом'' Након појављивања на телевизији, неонацистички оријентисани скинхеди су их означили као „анархисте" и непријатеље. Иако нису пријавили боравак у Београду, нити је ико знао њихов телефонски број, једног дана је стигао позив са необичном понудом. „Јавио нам се лик који се представио као шеф скинхеда у Београду и рекао да би волео да ми направимо интервју са њим. Рекли смо да нема шансе јер због тога какав јеси, што пропагираш мржњу и то, ми смо управо супротно од свега тога и зато не желимо причати са тобом", објаснио је Грбац. Хардкор живот Истрана Фанзин је објављен у 500 примерака - први и једини број. „Даље смо наставили са бендом да радимо оно што смо са фанзином, да се изражавамо. Фанзин више није био медиј кроз који смо излазили већ кроз музику и текстове", нагласио је Марко Грбац. Са Младеном Бачићем је основао хардкор панк саставDark Busters. Бенд је био производ колектива „Дисторзија" а окупљали су се у „стану покојне пријатељеве бабе". Назвали су га „Kлоња". Једина Маркова успомена из Београда је ова карта са концерта Дед Ајдијаса Бавили су се и организовањем музичког фестивала у Пунтижели, надомак Пуле. Назвали су га „Првомајски јуриш" јер је први био организован деведесетих око Првог маја, који је „у атмосфери национализма, Влада Хрватске хтела да укине као празник". Трајао је дванаест година. Временом се колектив због животних обавеза расуо. Неки су остали музичари, неки постали музички продуценти и академски сликари, али су сви и даље „животни активисти". „И даље смо на некој сцени, нисмо ушли у естаблишмент јер нисмо хтели, нити нас је позвао", рекао је Грбац. Нови циклус Идеја је да се Пуљани угосте оне који су, директно или индиректно, учестовали у београдској авантури, а све то „док не спласне емоција". „После 26 година обнављамо циклус са вама свима који сте овде и баш ми драго због тога." „Нећу плакати, али сам на ивици да вам покажем како је лепо то што су ме они позвали, што сам ја дошао и што ћемо се дружити даље", закључио је Грбац. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk