Корона вирус и радно време: Да ли ћемо због пандемије радити мање, али квалитетније
Ширење корона вируса довело је до огромних промена у радним животима милиона људи, од повећања обима рада од куће, до принудних годишњих, па чак и губитка посла.
Хоћемо ли радити другачије? У Индији, само у априлу је 122 милиона људи постало незапослено. И док земље покушавају да одреде како би живот могао да изгледа после изолације, јављају се нове идеје о томе како, где и када ћемо радити. „Ова пандемија могла би да доведе до новог таласа разумевања како људи треба да сарађују и раде заједно", каже докторка Миријам Мара, професорка финансија у Пословној школи Хенли. „Већ можемо да видимо да је суштина повратка на посао преиспитивање броја радних сати, продуктивности и организације рада." Нови Зеланд, Канада и Финска наговестили су да будућност подразумева краћу радну недељу и флексибилно тржиште рада. Промена начина на који радимо могла би да повећа продуктивност, избегне давање отказа и ослободи време које за промену можемо да утрошимо на властито здравље, благостање и разоноду. Али постоје и упозорења да се не експериментише у време кад се небројене компаније суочавају са неприкосновеном економском катастрофом. Радити мање Хоћемо ли имати више времена за породицу? Ако ћемо већ да преиспитујемо начин на који ћемо радити у будућности, можда би требало да почнемо од установљавања колико стварно морамо да радимо. Докторка Мара је провела већи део прошле године сакупљајући податке из 250 компанија у Великој Британији које су увеле четвородневну радну недељу, или смањивши укупан број радни сати или их прерасподеливши на четири радна дана. „Мора да буде под пуном платом, иначе је то онда само хонорарни рад", каже она. Открила је да ове компаније могу да „уштеде и до 104 милијарде фунти преко повећане продуктивности и побољшаног физичког и менталног здравља особља." Али други тврде да ће краћа радна недеља коштати компаније новца. „Нећете добити нешто ни за шта", каже Данијел Хамермеш, економиста рада са колеџа Барнард и професор емеритус са Универзитета Ројал Холовеј у Лондону. „Санак је пусти мислити да можете да радите мање а да добијете више и постоји гомила доказа за то." Реорганизовање радне недеље неће нужно функционисати код људи који већ раде сезонски или флексибилно. „Лако могу да сабијем наставничку радну недељу у мањи број дана", каже професионална челисткиња и наставница музичког Тети Тео. Али њен рад као извођачице није тако лако реорганизовати. „Два месеца не бих имала ништа, а онда бих читаве сезоне морала да наступам седам дана недељно." Тереза, која је тражила да не објавимо њено право име, ради као психотерапеуткиња за Британску националну здравствену службу. Она види како би мање радних сати могло да буде привлачно за многе, „али у мом случају, не видим како било који здравствени радник може да нагура више пацијената у мањи временски период." Радити паметно Хоћемо ли бити удаљени једни од других? Током ове пандемије, компаније су морале да се ослањају на технологију не само да би се повезале са муштеријама, већ и да би њихови запослени уопште могли да раде. За велики број запослених - макар у богатијим економијама - будућност рада подразумеће да „више људи проводи време код куће, радећи на даљину и мање користећи канцеларијски простор", каже професор Хамермеш. „То не значи да ће ефикасност и квалитет робе и услуга да се смањи или поквари", каже докторка Мара. „То је само другачији начин рада, а очекивања клијената такође се мењају у складу с тим." Колеге не могу увек да раде уживо Рад од куће је опречно искуство за Тети. „Могу да се помирим са предавањем од куће, али ми очајнички недостаје лична интеракција са мојим ђацима", каже она. „Понекад морате да наштимате инструмент или поправите држање гудала или позицију руке... а то не можете тако лако преко екрана." Као извођачици, то јој је још теже. „Рад од куће је безнадежан. Не можете то да радите. Не можете да држите концерте, не можете чак ни да држите пробе", каже она. Упорно је покушавала да наведе свој барокни камерни оркестар да држи пробе „преко Зума, на Скајпу, па чак и на телефону… али дигитално кашњење је толико да је то практично немогуће. Ми цветамо кад смо заједно, а не можемо никако да будемо." За то време, Тереза је установила да је све теже излазити на крај са повећаном близином куће и посла. „Ја сам психотерапеуткиња, оно са чим ја имам посла не одговара увек кућном окружењу", каже она. „Тешко је доносити одређене ствари и речи у мој дом. Такође, страшно ми је тешко да раздвојим радно време и време које проводим са породицом." „Мора да постоји јасно разграничење, јер то чини бољег и јачег психотерапеута." Радити безбедније Шта то значи за мануелне раднике? Људи који раде на местима као што су продавнице, болнице и фарме нису могли да обављају послове на даљину, али током пандемије је контрола заразе постала нова брига. „За оне који морају да раде на лицу места, социјално дистанцирање је главна мера", каже докторка Мара. „Нећемо видети како се комплетна радна снага враћа у великим масама." Друго решење је клизно радно време и увођење нових смена, како би се смањио број људи присутних у пословним зградама у сваком тренутку. С посебним изазовима суочавају се забављачи и пружаоци разоноде. Физичко дистанцирање у биоскопима и концертним салама значи да број људи који плаћају карту и којима је дозвољено да уђу можда није довољан како би се покрили сви трошкови. „Већина сала мора да буде пуна у одређеном капацитету да би се било на нули", каже Тети. „Уколико смеју да приме само мање од четвртине публике, а не добију субвенцију или помоћ, то онда неће бити могуће." Приходи за све Да ли ћемо имати довољно новца? Можда најреволуционарнија идеја за будућност рада није „где" или „како" зарађујемо за живот, већ „колико" треба да будемо плаћени за то. Историчар Рутгер Брегман каже да је време да се размисли о „давању новца бесплатно свима. Не као услугу, већ као њихово право." Овај универзални основни приход, илити УБИ, не би био „тек за неколико година, или само у земљама у развоју, или само за сиромашне", тврди он у својој књизи „Утопија за реалисте". Ова идеја није нова; појављује се у Универзалној декларацији о људским правима из 1948. године (Члан 25). „Индија је спремна за универзални основни приход", каже професорка Шамика Рави, стручњакиња за економију из Делхија са Института Брукингс. „Можда се то неће десити према 'скандинавском моделу', где имате заиста УБИ за све, али основна платформа за оне којима је то потребно постоји." Корона вирус: „Умрећемо од глади ако се ово настави", упозоравају отпуштени радници У земљи у којој отприлике 30 одсто популације живи испод границе сиромаштва, „циљани трансфер повластица могао би да буде најбоље решење", каже професорка Рави, али потреба и средства за то постоје. УБИ би могао да допринесе и смањењу родног јаза у платама. Професор Хамермеш каже да би он требало да се дели „по основи одрасле особе, а не по основи породице, иначе би то утицало на изборе у вези са браком и формирањем домаћинства." Али не подржавају сви ову идеју. „Баш као и рад од куће, мислим да је УБИ лепа теорија која у стварности не испада баш онако како сте је замислили", каже Тереза. „Мислим да би у пракси могла да доведе до неједнакости и изазове више проблема него што би их решила." Реалност неједнакости Сакупљач памука у Индији И док неки људи поздрављају одбацивање дугог путовања на посао зарад флексибилнијег радног времена, за друге то значи финансијску пропаст. Широко распрострањен рад на даљину „могао би, нажалост, да значи да ће потражња за нискоквалификованом радном снагом као што су чистачи канцеларија опасти и да ће они остати без посла или да ће им се смањити плата", каже професор Хамермеш. „'Нова нормалност' довешће до даљег продубљивања економске неједнакости." У Индији је незапосленост у априлу достигла чак 23,5 одсто, за разлику од претходног месеца кад је била 8,7 одсто, према Центру за надгледање индијске економије. За 90 милиона малих трговаца и радника који су изгубили послове, идеја о раду на даљину или увођењу веће флексибилности могла би да буде последња ствар која им је на памети. Промену начина рада можда би било тешко спровести. Можда би било скупо. Можда би било ризично. Свакако је застрашујуће. Али многи тврде да то ипак мора да се уради. „Скоро две-трећине анкетираних фирми у студији пријавило је побољшање продуктивности особља", каже докторка Мара. „Седамдесет осам одсто тих фирми рекло је да је њихово особље срећније, мање под стресом (70 одсто) и да је узимало мање боловања (62 одсто)." Кад је Мајкрософт испробао краћу радну недељу у Јапану, то је било хваљено као недвосмислени успех. Продаја је скочила, продуктивност се повећала, а 92 одсто оних који су узели учешће рекли су да су сада срећнији него што су били. Студије показују и да су компаније са флексибилним радним временом склоније да привуку и задрже талентоване раднике. Слободно време је суво злато „Један слободан дан више током недеље могао би да подстакне људе на више куповине, чешће одласке у ресторане и уопштено веће промет новца", каже докторка Мара, а њено истраживање поткрепљује ту тврдњу. На Новом Зеланду, премијерка Јасинда Арден већ је позвала послодавце да буду флексибилни и да размисле о увођењу краће радне недеље, у нади да ће то деловати подстицајно на локални туризам. Сана Марин, лидерка Финске, говорила је у корист бољег баланса између рада и живота и да би волела да види четвородневну радну недељу на пуној плати. Кад се компаније одлуче за краћу радну недељу, оне троше мање електричне енергије, а смањују и „потребу за транспортом и емисијом угљеника". Ове резултате потврдио је Мајкрософтов јапански експеримент, у ком је потрошња електричне енергије опала за 23,1 одсто а коришћење штампача за скоро 60 одсто. Времена се заиста мењају Хенри Форд први је увео петодневну радну недељу Можда је тешко замислити радикалну промену у начину на који радимо, али историја показује да је то истински могуће. У време индустријске револуције, 1890-тих, фабрички радници радили су шест од седам дана недељно и од њих се очекивало да раде 100 сати. Године 1926, Хенри Форд „индустријски титан, оснивач компаније Форд моторс и творац Модела Т, постао је први човек који је применио петодневну радну недељу", каже Рутгер Брегман. Он је и задржао раднике на пуној плати. „Људи су га проглашавали лудим. А онда су почели да следе његове кораке", каже Брегман. Петодневна радна недеља можда је уобичајена за многе фирме широм света данас, али велике су шансе да би то могло још једном да се промени. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk