Азија и мода: Древну тканину из Даке више нико не зна да направи
Пре скоро 200 година муслин из Даке била је највреднија тканина на планети. Тада је потпуно изгубљена. Како се то догодило? И можемо ли је вратити?
Крајем 18. века у Европи, нова мода довела је до међународног скандала. У ствари, читава једна друштвена класа била је оптужена да се у јавности појављује гола. Кривац је био муслин из Даке, драгоцена тканина увезена из истоименог града у данашњем Бангладешу, која је тада била део Бенгала. Није била попут муслина данашњице. Направљена разрађеним поступком у шеснаест корака са ретким памуком који је растао само дуж обала свете реке Мегне, тканина се сматрала једним од великих богатстава тог доба. Била је заиста коришћена по целом свету, протежући се хиљадама година уназад. Сматрана је достојном одевних статуа богиња у древној Грчкој, небројаних царева из далеких земаља и генерација локалних могулских краљевских породица. Постојала је у много различитих врста, али су најбоље биле почаствоване узбудљивим именима која су креирали царски песници, попут „бафт-хава", дословно „ткани ваздух". Сматрало се да су ови врхунски муслини лагани и мекани попут ветра. Према речима једног путника, били су толико течни да бисте кроз центар прстена могли да провучете вијак дужине деведесет једног метра. Други је написао да у џепну табакеру можете ставити комад од осамнаест метара. Муслин из Даке је такође била више него прозирна тканина. Док су се ове врхунске тканине традиционално користиле за израду сарија и џaма - одеће сличне туници коју су мушкарци носили - у Британији су трансформисале стил аристократије, заменивши високо структуриране хаљине из грузијског доба краљева који су носили име Џорџ. Водоравне линије струка од метар и по, који је једва могао проћи кроз врата, изашле су из моде, а нежне поткошуље које су се подизале и падале постале су „ин". Не само да су биле обогаћене танким, лаганим и прозирним квалитетом, биле су у стилу онога што је било претходно сматрано доњим вешом. У једном популарном сатаричном спису Исака Крукшанка, мноштво жена појављује се заједно у дугим муслин хаљинама јарких боја, мада се јасно виде њихове задњице, брадавице и стидне длаке. Испод пише у опису: „Париске даме у зимској хаљини за 1800. годину". У међувремену, у једнако мизогином комичном одломку из енглеског женског месечника, кројач помаже клијенткињи да постигне најновију моду. „Госпођо, то је готово за тренутак", уверава је, а затим јој налаже да уклони подсукњу, затим џепове, корзет и на крају рукаве ... „Видиш, то је лака ствар", објашњава он. „Да бисте били одевени по моди, морате само да се свучете." Ипак, муслин из Даке је био хит код оних који су могли да га приуште. Била је то најскупља тканина тог доба, са пратњом посвећених обожавалаца међу којима су биле француска краљица Марија Антоанета, француску царицу Жозефина Бонапарта и Џејн Остин. Али чим је ово чудесно платно погодило просветитељску Европу, нестало је. Сатирични графичари из 19. века уживали су истичући опасности од муслин хаљина, као што је ризик да се појаве голи под јаком сунчевом светлошћу, ветром или кишом Почетком двадесетог века, муслин из Даке нестао је из свих крајева света, а једини преживели примерци смештени су на сигурно у вредним приватним колекцијама и музејима. Сложена техника израде је заборављена и једина врста памука која се могла користити Gossypium arboretum, var. neglecta, локално позната као „пути карпас" - нагло је изумрла. Како се то догодило? И да ли би се могло преокренути? Варљиво влакно Муслин из Даке почињао је биљкама узгајаним уз обале реке Мегне, једне од три које чине огромну делту Ганга - највећу на свету. Сваког пролећа, њихови листови налик на јавор, гурали су се кроз сиво, муљевито тло и путовали ка нејакој одраслој доби. Једном када су потпуно одрасли, два пута годишње производили су један жути цвет нарциса, који је уступио место снежном цветићу памучних влакана. То нису била обична влакна. За разлику од дугих, витких нити које производи њен средњоамерички рођак Gossypium hirsutum „госипиум хирсутум", који данас чини деведесет одсто памука на свету, „пути карпас" је створио нити које су кестењасте и лако се троше. Ово може звучати као мана, али зависи шта планирате да урадите са њима. Заправо, кратка влакна несталог грма била су бескорисна за израду јефтине памучне тканине помоћу индустријских машина. Била су незгодна за рад и лако би пукла ако их на овај начин покушате увити у предиво. Уместо тога, локално становништво је припитомило подивљале нити низом генијалних техника развијених током миленијума. Комплетни процес је обухватио шеснаест корака, од којих је сваки био толико специјализован, да га је извело друго село око Даке, које је тада било део Бенгала - неки у данашњем Бангладешу, неки у данашњој индијској држави Западни Бенгал. Био је то истински напор заједнице који је укључивао младе и старе, мушкарце и жене. Прво су куглице памука очишћене сићушним зубима сличним кичми на чељусној кости свињског сома, људождера пореклом из језера и река у региону. Следило је предење. Кратка памучна влакна захтевала су висок ниво влажности да би се растегла, тако да су ову фазу на чамцима изводиле искусне групе младих жена и то у раним јутарњим и касним поподневним часовима, када је највлажније доба дана. Старији људи углавном нису могли да преду предиво, јер једноставно нису могли да виде нити. Муслин из Даке био је омиљени материјал Жозефине Бонапарте, прве Наполеонове супруге, која је имала неколико хаљина надахнутих класичном ером „Добили бисте мале, сићушне спојеве између памучних влакана, тамо где су била повезана", каже Соња Ашмор, историчарка дизајна која је 2012. године написала књигу о муслину. „То је површини дало неку врсту храпавости, што даје веома леп осећај". Коначно, уследило је ткање. Завршавање овог дела могло би да потраје месецима, пошто су класични дизајни џамдани - углавном геометријски облици који приказују цвеће - интегрисани директно у тканину, користећи исту технику која је коришћена за стварање чувених краљевских таписерија из средњовековне Европе. Резултат је било детаљно, префињено уметничко дело изведено у хиљадама сребрнастих, свиленкастих нити. Азијско чудо Западним купцима у региону било је тешко да поверују да је муслин из Даке могао бити направљен људском руком - говорило се да су га ткале сирене, виле, па чак и духови. Неки су говорили да се то радило под водом. „Лакоћа, мекоћа - били су као ништа што данас имамо", каже Руби Газнави, потпредседница Националног савета за занатство Бангладеша. Исти поступак ткања наставља се у региону до данас, користећи уместо „пути карпас" нижи квалитет муслина из обичних памучних нити. Унеско је 2013. године заштитио традиционалну уметност ткања џамданија као облик нематеријалне културне баштине. Али прави подвиг било је бројање нити које се могло постићи. Већи број нити сматра се пожељним, јер чине материјале мекшим и временом имају тенденцију да се боље носе - што више праменова постоји, више ће остати да се тканина држи на окупу када неке нити почну да се троше. Сајфул Ислам, који води фото агенцију и управља пројектом за оживљавање тканине, каже да већина данас израђених верзија броји између четрдесет и осамдесет нити - што значи да садрже отприлике тај број укрштених хоризонталних и вертикалних нити које се налазе на прелазе по квадратном инчу тканине. Муслин из Даке, са друге стране, имао је број нити у распону од осамсто до хиљаду двеста - ред величине изнад било које друге памучне тканине која данас постоји. Иако је муслин из Даке нестао пре више од једног века, у музејима и данас постоје нетакнути сарији, тунике, шалови и хаљине. Повремено ће се нека појавити у врхунској аукцијској кући као што су Kристи и Бонам, и продати за хиљаде фунти. Колонијално расуло „Трговину је изградила и уништила британска Источноиндијска компанија", каже Ашморова. Много пре него што је муслин из Даке био распрострањен међу аристократкињама у Европи, продавао се широм света. Био је популаран код старих Грка и Римљана, а муслин из „Индије" помиње се у књизи „Периплус Еритрејског мора", чији је аутор анонимни египатски трговац пре око 2000 година. Муслин из Даке је имао чак до 1200 нити, али највише постигнуто у последњих неколико година је триста Римски аутор Петроније је можда био прва забележена особа која је приметила прозирност тканине, написавши: „Невеста твоја могла би се оденути у ветровитој хаљини која стоји јавно гола под облацима муслина". Током наредних векова, тканина је похваљена у делима познатог берберско-мароканског истраживача четрнаестог века Ибн Батуте и кинеског путника из петнаестог века Ма Хуана, као и многих других. Али могулска ера била је несумњиво време процвата тканине. Јужноазијско царство основао је 1526. године поглавар ратника из данашњег Узбекистана, а до осамнаестог века владао је читавим индијским потконтинентом. Током овог периода, муслином се интензивно трговало са трговцима из Персије (данашњи Иран), Ирака, Турске и са Блиског Истока. Платно су снажно подржали могалски цареви и њихове супруге, које су ретко сликане носећи нешто друго. Ишли су толико далеко да су најбоље ткаче ставили под своје покровитељство, запошљавајући их директно и забрањујући им да продају најфинију тканину другима. Према популарној легенди, њена провидност довела је до још већих проблема када је цар Аурангзеб изгрдио своју ћерку због тога што се у јавности појављивала гола, а заправо је била загрнута у седам њених слојева. Све је ишло тако добро - а онда су се појавили Британци. До 1793. године, британска Источноиндијска компанија освојила је Могулско царство, а мање од једног века регион је био под контролом британског раџа. Раја. Муслин из Даке први пут је приказан у Великој Британији на Великој изложби индустријских дела свих нација 1851. Овај спектакуларни догађај замисао је супруга краљице Викторије, принца Алберта, који је својим поданицима желео да прикаже чуда Британског царства. Отприлике сто хиљада предмета из најудаљенијих крајева света скупљено је у блиставој стакленој дворани, Кристалној палати, која је била дугачка 564 метра и висока 39 метара. У то време, башта један метар муслина из Даке коштао је између педесет и четиристо фунти, према Исламу, што је отприлике између седам и педесет шест хиљада данашњих фунти. Чак је и најбоља свила била и до двадесет шест пута јефтинија. Предење памука „пути карпас" је увек варљиво - ако погрешите, нит ће пукнути Док су се викторијански Лондонци одушевљавали тканином, они који су је производили гурнути су у дугове и финансијску пропаст. Као што објашњава књига „Роба са Истока", 1600-1800. године, Источноиндијска компанија је први пут почела да се меша у деликатан процес производње муслина из Даке крајем осамнаестог века. Прво је компанија заменила уобичајене купце у региону онима из Британског царства. „Они су заиста угушили њену производњу и дошли да контролишу целу трговину", каже Ашморова. Тада су се тешко обрушили на индустрију, притискајући ткаче да производе веће количине тканине по нижим ценама. „Требала вам је таква посебна вештина да бисте претворили 'пути карпас' у тканину", каже Ислам. „То је врло напоран, скуп процес - и на крају крајева, након свега тога, добили бисте само око осам грама финог муслина за један килограм памука." Док су се ткачи борили да испуне ове захтеве, запали су у дугове, објашњава Ашморова. Платно им је унапред плаћено, а израда би могла потрајати и до годину дана. Али ако се не сматра да је тканина у складу са потребним стандардом, морали би да врате све. „Они никада нису могли заиста да прате ове отплате дуга", каже она. Коначни ударац стигао је од конкуренције. Колонијална предузећа попут Источноиндијске компаније годинама су била ангажована на документовању индустрија на које су се ослањали, а муслин није био изузетак. Сваки корак у процесу израде тканине забележен је до детаља. Како се европска жеђ за луксузним тканинама повећавала, постојао је подстицај да се јефтиније верзије направе ближе кући. У округу Ланкашир на северозападу Енглеске, текстилни барон Самјуел Олдноу комбиновао је инсајдерско знање британске империје са најсавременијом технологијом, предилицом, да би Лондонцима испоручио велике количине. До 1784. године имао је хиљаду ткача који су радили за њега. Тим Муслина из Бенгала затражио је помоћ локалних сељана током потраге за изгубљеном биљком Иако се муслин британске производње није приближио оригиналу из Даке - израђен је од обичног памука и ткан на знатно нижем броју нити - комбинација деценија малтретирања и наглог опадања потребе за увозним текстилом убила га је заувек. Како су регион погодили рат, сиромаштво и земљотреси, неки ткачи прешли су на израду тканина нижег квалитета, док су други уместо тога постали пољопривредници са пуним радним временом. На крају је цела производња пропала. „Мислим да је важно запамтити да је то заиста било породично занимање - често разговарамо о ткачима и колико су фантастични били, али иза њиховог рада стајале су жене које су преле", каже Хамида Хусеин, активисткиња за људска права која је написала књигу о индустрији муслина у Бенгалу. „Дакле, индустрија је укључивала много људи." Како су генерације пролазиле, знање о томе како направити муслин из Даке било је заборављено. Пошто није било никог ко би јој завртео свиленкасте нити, биљка „пути карпас", коју је одувек било тешко укротити и нико није успео да је узгоји даље од реке Мегне, повукла се у дивљу таму. Легенде о разбоју више није било. Друга прилика Ислам је рођен у Бангладешу, а у Лондон се преселио пре око двадесет година. За муслин из Даке први пут је чуо 2013. године, када су се компанији у којој ради - Дрику - обратили у вези са прилагођавањем британске изложбе материјала за публику из Бангладеша. Сматрали су да изложби недостаје детаља, па су спровели сопствено истраживање. Током следеће године, Ислам и колеге су се упознали са људима из локалне занатске индустрије, истражили регион у коме је произведен и тражили су опипљиве примере муслина из Даке у европским музејима. „В&А има изванредну колекцију са стотинама комада", каже он. „А ако одете у Фонд за енглеско наслеђе, они имају две хиљаде комада. Па ипак, Бангладеш их није имао." Тим је на крају приредио неколико изложби на ту тему, наручио филм и објавио књигу чији је аутор Ислам. У неком тренутку су почели да размишљају да би можда, само можда, било могуће вратити легендарну тканину у живот. Заједно су основали Муслин из Бенгала, заједничко предузеће чији је циљ био управо то. Васкрсле биљке памука пути карпас изгледају идентично оним врстама које су се користиле за узгајање муслина из Даке пре стотина година Први задатак је био пронаћи одговарајућу биљку. Иако данас ни у једној колекцији нема семена пути карпас, пронашли су уредну књижицу њених осушених, сачуваних листова у Краљевским ботаничким вртовима, Кју, из 19. века. Из овога је било могуће секвенцирати њену ДНК. Наоружани генетским тајнама своје мете, тим се вратио у Бангладеш. Погледали су историјске мапе реке Мегне и упоредили их са модерним сателитским снимцима како би видели како се њен ток променио током последњих двеста година и пронашли најбоља места за потенцијалне кандидате. Затим су унајмили чамац и прегледали неизмерну ширину реке - местимично је широка дванаест километара - трагајући за дивљим биљкама које подсећају на старе цртеже. Све обећавајуће опције су секвенциране и упоређене са оригиналима. На крају су пронашли подударање од седамдесет одсто - разбарушеног грма који је можда имао претке пути карпас. Да би је узгајали, у почетку су се населили на земљишту на малом острву усред Мегне, у Капасији, тридесет километара северно од Даке. „Било је то идеално место. Земља је плодна јер је настала акумулацијом речног наноса", каже Ислам. Тамо су 2015. године посадили тестно семе. Убрзо су међу сувом земљом били уређени редови „пути карпас"- први који су се гајили после више од једног века. Тим је пожњео први сноп памука исте године. Иако још нису имали довољно васкрслих биљака да направе сто одсто аутентични муслин из Даке, сарађивали су са индијским предилицама како би комбиновали обичан и пути карпас памук у хибридну нит. Следеће је било време за ткање - и то се показало незгоднијим од очекиваног. Будући да у Бангладешу и даље постоје ткачи који производе џамдани муслин, иако заправо грубљу верзију са нижим бројем нити, у почетку се Ислам надао да ће једноставно надоградити њихове вештине и научити их како да производе квалитетнији производ који је ближи старој тканини. Многе вештине потребне за израду муслина из Даке изгубљене су, па достизање квалитета тканине представља изазов „Нико од њих, заправо, није желео да ради на овоме", каже Ислам. Када им је рекао да жели да направи сари од триста нити, „сви су рекли да је то лудо". „Рекли су: 'Пуно вам хвала што сте нам испричали ту причу и наслеђе, али не хвала', каже он. Од двадесет пет људи којима се обратио, један се на крају сложио. Већина ткача у региону је сиромашна и раде у једноставним колибама. Тако се Ал Амин, сада њихов мајстор ткач, сложио да у своју радионицу дода контролу температуре и овлаживаче ваздуха, како би створио специфичне услове потребне за израду ове шкакљиве тканине. У међувремену, неки од педесетак потребних алата више нису били доступни, па је тим направио своје. Један пример је „шана", комад бамбуса изрезан на хиљаде вештачких зуба који могу држати нит на месту док се обрађује. Шест исцрпљујућих месеци, много више импровизација и мноштво пукнутих нити касније, Амин је направио сари од триста нити - ни близу оригиналног стандарда муслина из Даке, али знатно више него што је било који ткач постигао генерацијама. „Имао је упорно стрпљење потребно за рад са нама", каже Ислам. „Уложили смо четрдесет одсто труда, али остало је дошло од њега." Када прелетимо до 2021. године, сазнајемо да је тим направио неколико сарија од свог хибридног муслина, који су већ били изложени широм света. Неки су продати за хиљаде фунти - а Ислам осећа да дочек који су добили доказује да тканина има будућност. „У данашње доба масовне производње увек је занимљиво имати нешто посебно. А бренд је и даље моћан", каже он. Данас тим има биљке које непрестано расту, мада су били присиљени да напусте стару фарму због проблема са поплавама. Сада узгајају васкрсли пути карпас на оближњој обали реке, што има додатну предност јер су доступне без чамца. Ислам се нада да ће једног дана успети да направе чисти сари од муслина из Даке уз још већи број нити. Како то бива, истом се надају и власти Бангладеша, које су пројекту дале подршку. „То је ствар националног престижа", каже Ислам, који такође жели да надогради имиџ земље. „Важно је да наш идентитет није лош, са пуно одевних индустрија, али већ је и извор најфинијег текстила који је икада постојао", каже он. Ко зна, можда ће ускоро нова генерација носити ову древну тканину - и хватати се у коштац са њеном помало ризичном прозирношћу. Погледајте видео о животу и делу Пјера Кардена Карден ће остати запамћен као као велики иноватор и способан бизнисмен. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk