Ледено гробље, пуно храбрих истраживача: Тужне приче о смртима на Антарктику
У суморној, готово беспрекорно пустој земљи на самом крају света, крију се замрзнути остаци људских тела - и сваки од њих прича причу о односу човечанства према овом неприступачном континенту.
Многа тела никад нису пронађена - друга су сахрањена негде на континенту. Чак и уз сву ову нашу савремену технологију и познавање опасности Антарктика, свачији одлазак тамо може бити смртоносан. На копну температура уме да се стрмоглави скоро до -90 Целзијуса. На неким местима, ветрови умеју да достигну брзину од 322 километра на сат. А временски услови нису једини ризик. Многа тела научника и истраживача који су нестали на овом суровом месту налазе се ван домашаја потраге. Нека се откривају деценијама или више од једног века касније, али многи који су се изгубили више никад неће бити пронађени, закопани толико дубоко испод слојева леда или у леденим пукотинама да се више никад неће поново појавити на површини. Или су се можда упутили ка мору између спорих глечера или отцепљеног леда. Приче иза ових смрти варирају од нерешених мистерија до несвакидашњих несрећа. У другој сезони серијала Замрзнути континент, ББЦ будућност је истраживао шта ови догађаји откривају о животу на најнеприступачнијој копненој маси на планети. Мистерија чилеанских костију - почетак 19. века На острву Ливингстон, у склопу Јужног Шетланда уз Антарктичко полуострво, људска лобања и бутна кост лежали су близу обале 175 година. То су најстарији посмртни остаци икад пронађени на Антарктику. Кости су откривене на плажи осамдесетих година прошлог века. Погледајте како је у свету од 1884. расла температура Чилеански истраживали утврдили су да су припадале жени која је умрла кад је имала око 21 годину. Пореклом је била домороткиња из јужног Чилеа, на око 1.000 километара од места на ком је пронађена. Анализа костију сугерисала је да је умрла између 1819. и 1825. године. Старија граница тог распона би је сврстала међу прве људе који су икад посетили Антарктик. Питање је како је она уопште доспела тамо? Традиционални кануи чилеанских домородаца нису могли да је понесу на толико дугачко путовање морем које уме да буде невероватно немирно. Анализа костију сугерисала је да је умрла између 1819. и 1825. године „Не постоје докази о независном присуству Америндијана у Јужном Шетланду", каже Мајкл Пирсон, консултант за антарктичко наслеђе и независни истраживач. „То није путовање на које бисте се одважили у дрвеном кануу." Првобитно тумачење чилеанских истраживача било је да је она била домородачки водич ловцима на фоке који су путовали са северне полулопте до Антарктичких острва које је први пут открио Вилијам Смит 1819. године. Међутим, буквално не постоји никакав запис да су жене учествовале у тим експедицијама на далеки југ у тим ранима данима. Ловци на фоке јесу имали блиске односе са домородачким племенима из јужног Чилеа, каже Мелиса Салерно, археолошкиња из Аргентинског научног и технолошког истраживачког савета. Они би понекад међу собом размењивали кожу фока. Није искључено да су размењивали и експертизу и знање, али интеракције између ове две културе нису увек биле пријатељски настројене. „Понекад је долазило до насилних ситуација", каже Салерно. „Ловци на фоке знали су да отму жену са једне плаже и касније је оставе на некој сасвим другој." Сваки научник или истраживач који долази на Антарктик свестан је да му је живот потенцијално у опасности. Одсуство преживелих записа и дневника са раних бродова који су пловили на југ до Антарктика још више отежава потрагу за историјатом ове жене. Њена прича је јединствена међу раним посетиоцима Антарктика. Жена која, према свим уобичајеним сведочанствима, није требало да буде тамо - али некако ипак јесте. Њене кости обележавају почетак људских активности на Антарктику и неизбежне губитке живота који су долазили са покушајима да се укроти овај неприступачни континент. Скотов тим за истраживање Јужног пола - 29. март 1912. Тим британских истраживача Роберта Фалкона Смита стигао је на Јужни пол 17. јануара 1912. године, свега три недеље након што је норвешки тим предвођен Роалдом Амундсеном пошао из исте тачке. Морал британске групе био је срушен кад су открили да нису стигли први. Убрзо после тога, ствари су много више пошле по злу. Стићи на пол био је подвиг којом се на пробу стављала људска издржљивост и Скот се налазио под огромним притиском. Поред излажења на крај са непосредним изазовима сурове климе и одсуством природних ресурса као што је дрво за градњу, имао је и тим од 60 људи које је требало да предводи. Још притиска потекло је од високих очекивања његових колега код куће. „Намера им је била да успеју или умру - и у том духу су пошли на Антарктик", рекао је у говору ономад Леонард Дарвин, председник Краљевског географског друштва и син Чарлса Дарвина. „Капетан Скот ће још једном доказати да мушкост ове нације није мртва… самопоштовање читаве нације свакако се повећава авантурама као што је ова", рекао је он. Скот није био несвестан тих очекивања. „Он је био један веома заокружен, човечан лик", каже Макс Џонс, историчар хероизма и поларних истраживања са Универзитета у Манчестеру. „У његовим дневницима видећете да га изједају сумње и несигурности око тога да ли је дорастао задатку и то га чини још симпатичнијим. Имао је и мане и слабости." Упркос његовим бригама и сумњама, ментални склоп „успети или умрети" нагонио је тим на ризике који би могли да нам делују нестварно данас. Током повратка тима са пола, Едгар Еванс је умро први, у фебруару. Потом Лоренс Оутс. Сматрао је себе теретом, мислећи да тим не може да се врати кући зато што их он задржава. „Изаћи ћу напоље и можда ћу се мало задржати", рекао је он 17. марта. Чланови злосрећне британске поларне експедиције. Он можда није био свестан колико је заправо близу смрти био читав остатак групе. Тела Оутса и Еванса никад нису пронађена, али самог Скота, Едварда Вилсона и Хенрија Боуверса пронашла је потрага организована неколико месеци после њихове смрти. Они су умрли 29. марта 1912. године, према датуму из последњег уноса у Скотовом дневнику. Чланови потраге су их прекрили снегом и оставили их да леже тамо. „Мислим да људска бића никад нису прошла кроз месец дана онога кроз шта смо ми прошли", написао је Скот на последњим страницама свог дневника. Тим је знао да се налази на 18 километара од последње станице са храном, са залихама које су могле да их спасу. Међутим, били су осуђени на боравак у шатору данима, све слабији, заточени у суровој снежној олуји. „Били су спремни да ризикују животе и то су доживљавали као нешто легитимно. Можете то да доживите као саставни део менталног склопа империјалне мушкости, везане за дуготрајну патњу и сурова окружења", каже Џонс. „Не кажем да су желели да умру, али мислим да су били спремни на то ако треба." Џереми Бејли, Дејвид Вајлд и Џон Вилсон - 14. октобар 1965. Четири мушкарца управљала су снежним возилом типа Маскег и његовим саоницама близу планина Хајмефронт, источно од њихове базе у Истраживачкој станици Хејли на Источном Антарктику, близу Веделовог мора. Маскег је било тешко возило прављено да вуче људе и залихе преко великих удаљености на леду. Група паса трчала је за њима. У кабини су се налазила тројица људи. Четврти, Џон Рос, седео је на саоницама позади, близу хаскија. Џереми (Џери) Бејли, научник који је мерио дубину леда испод трактора, седео је за воланом. Он и Дејвид (Дај) Вајлд, геодет, и Џон Вилсон, доктор, мотрили су на лед испред себе. Снег је засипао већи део малог, пљоснатог ветробрана. Група је путовала читав дан, смењујући се у кабини где би се загревали или седели позади на саоницама. Рос је посматрао бескрајну ледену површину, снег и планине Стела Групе. Око 8:30, пси уз саонице престали су да трче. Саонице су се укопале у месту. Пукотине у леду умеју да буду смртоносне; ово возило је педесетих замало избегло да упадне у једну. Рос, чији је слух био пригушен фантомком и двема зимским јакнама, није чуо ништа. Окренуо се и видео да је Маскег нестао. Испред њега, врх првих саоница висио је надоле. Рос је потрчао напред и открио да су се оне укопала у сам врх огромне пукотине у леду која се налазила директно на њиховој путањи. Сам Маскег пропао је око 30 метара у пукотину. У дубини, његове гусенице забиле су се вертикално у један ледени зид, а кабина се тесно приљубила уз други. Рос је дозивао у дубину. Није било одговора од тројице мушкараца из кабине. После око 20 минута викања, Рос је чуо одговор. Дијалог, како га је записао из сећања непосредно након догађаја, био је кратак: Рос: Дај? Бејли: Дај је мртав. Ја сам. Рос: Је ли то Џон или Џери? Бејли: Џери. Рос: Како је Џон? Бејли: И он је готов, друже. Рос: А шта је с тобом. Бејли: Сав сам поломљен. Рос: Можеш ли да се помериш или вежеш конопац око струка? Бејли: Сав сам поломљен. Рос је покушао да сиђе у пукотину, али спуштање је било отежано. Бејли му је рекао да не ризикује, али Рос је ипак покушао. Након неколико неуспелих покушаја, Бејли је престао да одговара на Росове позиве. Рос је чуо врисак из пукотине. Након тога, Бејли се више није одазивао. Пукотине - дубоки усеци у леду који знају да се спуштају и стотину метара - озбиљна су претња док се путује преко Антарктика. 14. октобра 1965. године дували су јаки ветрови и подизали сметове и распршивали снег преко пејзажа, према извештајима о несрећи која се чува у архивама Британског истраживачког центра за Антарктик. То је прекрило отворе амбиса и, кључно, танку плаву линију од леда испред сваког бездана који би упозорио људе да се зауставе. „Можете то да замислите - дигну се сметови и имате мало леда на ветробрану, прсти су вам се смрзли, помишљате да је ионако време да станете", каже Род Рајс Џонс, један од чланова експедиције која није пошла на пут са Маскегом. Он показује на област прекривену пукотинама преко које је ишао Маскег, на мапи континента раширеној преко сточића прекривеног књигама о Антарктику. „Возите се по леду, труцкате се, дрмусате и поскакујете. Не видите танку плаву линију." Џонс доводи у питање да ли је тим прошао довољну обуку за опасности путовања по Антарктику. Иако делује као да је свет због корона вируса успорио - климатске промене нису стале. Погледајте како: Делује као да је свет успорио због корона вируса, али климатске промене нису стале. Многи од њих имали су врло мало искуства у суровим физичким условима. Већи део њихових припрема за живот на Антарктику проведен је у учењу руковања научном опремом која ће им бити потребна за рад, а не да би их обучила како да избегну несреће на леду. Свака несрећа на Антарктику полако је доводила до промена како ће људи путовати и како ће се обучавати. Извештаји поднети после несреће препоручивали су неколико начина како да се путује безбедније преко региона прекривених пукотинама у леду, од модификовања возила до нових начина да се она повежу. Емброуз Морган, Кевин Оклтон и Џон Кол - Август 1982. Тројица мушкараца запутила су се преко леда у експедицију до оближњег острва по дубокој антарктичкој зими. Лед преко мора био је чврст и они су лако стигли до острва Петерман. Јужна аурора била је видљива на небу, необично јарка и довољно јака им да омета све везе. Тим је стигао до острва безбедно и биваковао у колиби близу обале. Убрзо након што су стигли до обале, подигла се снажна олуја која је до наредног дана потпуно разбила лед на води. Група је остала насукана, али људство није било превише забринуто. Имали су довољно хране у колиби да им за њих тројицу потраје више од месец дана. У наредних неколико дана, лед се није формирао преко мора пошто су олује настављале да бесне и ломе лед у каналу. У колиби није било књига нити папира, а контакт са спољним светом био је ограничен на заказана радио јављања бази. Ускоро су прошле две недеље. Јављања су била кратка, јер је батерија у њиховим радио апаратима била све слабија. Тим је постао нестрпљив. Пингвини врсте генту и адели почели су да окружују колибу. Можда су деловали симпатично, али убрзо је њихов мирис почео да смета људима. Ствари су се погоршале. Тим је добио пролив, јер се испоставило да је нека храна у колиби била много старија него што су мислили. Од смрада пингвина није им било ништа боље. Убили су и појели неколицину како би обновили залихе. Људи су чекали и били све незадовољнији, жалећи се на досаду током радијских јављања бази. У петак 13. августа 1982. године, виђени су кроз телескоп како машу главној бази. Радијске батерије су им биле при крају. Морски лед се поново формирао, уливши им наду за бег. Два дана касније, у недељу 15. августа, група се није јавила преко радија у заказано време. Потом је наступила још једна снажна олуја. Људи у бази су се попели на висинску тачку са које су могли да виде острво. Сав лед преко мора поново је нестао, однесен у олуји. „Ти људи су урадили нешто што смо сви већ радили - скокнули мало до острва", каже Пит Салино, који се налазио у главној бази у то време. Њих тројица више никад нису виђена. Чак и после детаљне претраге, тела никад нису пронађена. Око острва су колале веома јаке струје. Поуздан, дебео лед формирао се релативно ретко, присећа се Салино. Начин на који су тестирали да ли ће лед издржати био је релативно примитиван - ударали би га дрвеним штапом са металним врхом да би видели да ли ће се разбити. Чак и после детаљне претраге, тела никад нису пронађена. Салино претпоставља да су људи изашли на лед након што се он поново формирао и да су се или заглавили или да нису могли да се врате кад је наишла олуја. „Звучи сулудо сада, док седите у удобној соби у Сарију", каже Салино. „Кад бисмо излазили, увек је постојао ризик да ћете пропасти, али увек бисте ишли припремљени. Увек бисмо имали резервну одећу у херметички затвореним кесама. Сви смо прихватили ризик и сматрали смо да је то могао да буде било ко од нас." Наслеђе смрти За оне који су доживели да изгубе колега и пријатеље на Антарктику, туговање уме да буде јединствено тешко. Кад неки ваш пријатељ нестане или његово тело не може да се нађе, типични људски ритуали смрти - укоп, последњи опроштај - измичу онима који остају за њима. Клифорд Шели, британски геофизичар који је радио на Аргентинским острвима код Антарктичког полуострва крајем седамдесетих, изгубио је пријатеље који су се попели на оближњи врх планине Пери 1976. године. Сматра се да су се ти људи - Џефри Харгрејвс, Мајкл Вокер и Грејем Витфилд - заглавили у лавини. Потрага из ваздуха наишла је на трагове њиховог кампа, али њихова тела никад нису пронађена. Гробови некадашњих истраживача. „Само чекате и чекате, али не деси се ништа. И онда само изгубите наду", каже Шели. Чак и кад се тело пронађе, захтевна природа живота и рада на Антарктику чине то тешким местом за туговање. Рон Пиндер, радио везиста из Саут Оркниза с краја педесетих и раних шездесетих, и даље тугује за неким ко је пао са литице на острву Сигни док је обележавао птице 1961. године. Тело његовог пријатеља Роџера Фајлера, пронађено је у подножју литице високе шест метара испод гнезда где се верује да је обележавао птице. Његово тело је сахрањено на острву. „Данас је то било пре 57 година. То је, дакле, у далекој прошлости. Али на мене више утиче сада него што је тада. Живот је био такав да сте просто само морали да наставите даље", каже Пиндер. Исто важи и за Шелија. „Мислим да то нисмо заправо сварили како треба", каже он. „И даље ми стоји негде у позадини мозга. Али свакако су ми помешана осећања, зато што је Антарктик невероватно леп, и током зиме и током лета. Било је то најбоље место за боравак и радили смо ствари које смо желели да радимо." Ове смрти довеле су до промена како људи раде на Антарктику. Као последица тога, људи данас живе безбедније на том опасном изолованом континенту. Иако се страшни инциденти и даље дешавају, много је тога научено на основу прошлих несрећа са смртним исходом. За пријатеље и породице умрлих, у току је иницијатива да се њихови најближи никад не забораве. Испред Скотовог поларног истраживачког института у Кембриџу, у Великој Британији, два висока лучна стуба од храстовине нагињу се један ка другом, благо се додирујући при врху. То је половина споменика мртвима, који је подигао Британски труст антарктичких споменика, који су основали Род Рајс Џонс и Брајан Дорсет Бејли, Џеремијев брат, у част оних који су страдали на Антарктику. Друга половина споменика је дуги исечак метала који се благо нагиње ка мору у Порт Стенлију на Фолкландским Острвима, где многи истраживачи одлазе на последњу етапу свог путовања на Антарктик. Гледани са једног краја тако да се поравнају, стубови од храстовине се удаљавају један од другог, оставивши дуги конусни празан простор између њих. Облик те празнине савршено испуњава високи метални исечак подигнут на подножје на другом крају света. То је физички симбол који премошћује полулопте, повезујући дом са бескрајним и дивљим континентом који је привукао ове научнике на њихово последње путовање. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk