Београдски Планетаријум слави пола века, исправља криве Дрине - и пропада
У години у којој неки полако пакују кофере за излет до Међународне свемирске станице - није далеко, на неких 400 километара, али по вертикали - београдски Планетаријум обележава пола века постојања.
Планетаријумска сала - чија купола има пречник од осам метара - недавно је сређена, али је спољашњи део објекта и даље у веома лошем стању Међутим, рођендан не дочекује баш у најбољем стању - зидови су оронули и пуни флека, а столице старе и све делује као да смо временском машином враћени неколико деценија уназад. „Када уђете у тоалет као да сте ушли у Петријин венац... Из 21. века пређете у мрак железничке станице 1968. у Ћићевцу", каже за ББЦ на српском Бранко Симоновић из Астрономског друштва Руђер Бошковић. „А објекат служи за педагошки рад и требало би да има приоритет... Или да барем није последња рупа на свирали", додаје Симоновић. Планетаријум, справа која омогућава симулацију звезданог неба, набављена је на Сајму науке и технике 1966. године и то наводно уз помоћ Јосипа Броза Тита. Незванично је почео са радом 1969, званично годину дана касније, а налази се у некадашњем амаму - турском купатилу - из 19. века, одмах испод зидина Београдске тврђаве. Симоновић истиче да је тај уређај сада већ олд тајмер, нека врста антиквитета. „Мислим да је то једини такав планетаријум у овом делу Европе који још ради", наводи он. Ево у ком су стању зидови београдског Планетаријума „Попопул" Симоновић каже да астрономију воли од детињства, а да већ 20 година у Планетаријуму дочекује све који желе да сазнају нешто више о чудима васионе. „У шали кажем да је мој мотив бављења астрономијом - практични и племенити патриотизам. Радим на томе да се народ оплемени знањем", каже он. Сваке суботе у 19 часова у Планетаријуму је пројекција за грађане, док је нешто раније и бесплатни курс астрономије. Ипак, Симоновић наводи да се његов рад у последње време више своди на исправљање кривих Дрина. „Прилично смо затрпани нечим што називам попопул - популистичком популаризацијом науке. То подразумева усиљено 'ложење', као да наука сама по себи није лепа и занимљива, већ неко мора да додаје зачине", наводи он. Због тога апелује на грађане да се „науком баве онаквом каква јесте, јер је и таква „врло занимљива", а не „псеудофеноменима". „Наравно, то захтева пажњу и одсуство лењости... Како би се рекло, нема царских путева у науку", истиче Симоновић. Научна фантастика је одавно постала део популарне културе, па на биоскопска платна и полице књижара редовно стижу приче о авантурама из васионе. Симоновић уз осмех каже да СФ жанр (science fiction - научна фантастика) само црпи инспирацију из науке, али да је „више Ф, а мање С". „Много већи проблем су псеудофеномени које медији због доласка до кликова представљају као велике научне појаве", додаје Симоновић, истичући да у ту групу спада пре свега Супер крвави вучји Месец - и све његове варијације - али и неке приче о езгопланетама и црним рупама. „Деца би требало да се баве Месецом, а не егзотичним стварима попут црне рупе, које се не могу лако објаснити", наводи Симоновић. Шта мислите, има ли тамо некога? Тамна страна Месеца Као прави пример „холивудског приступа науци" Симоновић истиче вести о разним варијацијама Месеца, који је добијао епитете „супер", „крвави" или „вучји". Због чега? Крвав је због црвене боје током помрачења, супер јер је нешто ближе Земљи, а вучји због пуног месеца у јануару. Међутим, Симоновић каже да је „Супер Месец - супер глупост". „Месец се око Земље креће по елипси и разлике од најближег и најдаљег Месеца од Земље су 12, 13 процената. Дакле, то су крајње бројке, које се не дешавају често. „Ја ево више од пола живота посматрам небо и нисам у стању да изађем и кажем 'еј, Месец је вечерас мањи или већи него иначе', наводи Симоновић. Објављене су прве слике црне рупе. С времена на време појаве се и вести да су пронађене планете „на којима је могућ живот". Реч је о егзопланетама или екстрасоларним планетама, које се негде у свемиру налазе у зони настањивости - ни преблизу, ни предалеко од тамошње верзије Сунца - а који је до сада пронађено нешто више од 4.000. Наравно, као и са свим другим стварима у свемиру, прича о егзопланетама није једноставна. „За црвене патуљке - звезде мање од Сунца - карактеристично је да имају снажне бљескове, што значи да јаким зрачењем с времена на време стерилишу околни простор. „И кад бисмо тамо посејали живот, њега више не би било зато што је предуслов за развој живота да током веома дугог периода буде стабилно и мирно", истиче Симоновић. Нешто слично имамо и у комшилуку. „Зашто на Марсу нема живота? Између осталог, зато што Марс нема Месец. Марсова оса вртње је као Земљина, али се у астрономским размерама нагло мења, због чега се и прилике на Марсу мењају. „На Земљи због Месеца нема тумбања осе ротације, зато је мирно и оно што се зачне као живот може да еволуира. Да нема Месеца ми бисмо били бактерије, бубашвабе или ракови". Ово је планетаријум, справа која омогућава симулацију звезданог неба, по којој је читаво здање добило име Равна земља и криве Дрине Док ревносно ради на уништавању Земље, опсесија људског рода васионом, звездама и свиме што се налази тамо негде, иза бесконачности, не престаје. Тако су грађани преко непроверених постова на друштвеним мрежама и разних Јутјуб канала дошли до сазнања да је Земља равна плоча - додуше, без џиновске корњаче А'Туина, која лебди по васиони и носи је на леђима, као у причама Терија Прачета. „Дошли смо до нечега што ни у најмрачнијим сновима нисам могао да замислим - да ћу у 21. веку о томе водити расправе. Сабласно", каже Симоновић. Како каже, нешто драматично мора да се промени, јер човечанство „академизује тако тривијалну ствар као што је питање да ли је Земља округла". „Један човек ми је рекао 'имам право да мислим'. Да, имаш право, али би десет секунди након тога, ако се раније већ ниси запитао, требало да себи даш одговор, а не да афирмативно причаш о равној земљи. Све то под причом о слободи да се мисли... Као да зла наука неком нешто брани". Он истиче да постоји безброј доказа да је Земља округла и то још из периода Антике. „На пример, Сунце ће се у Египту у једном тренутку године огледати у зденцу, или бунару, што значи да је у зениту, а у исто време у Србији неће. Зашто? Зато што је земља закривљена. „Такође, кад се на пучини појави брод, прво се појави катарка и застава, па све остало. Нестварно је да уопште морамо да улазимо и такве ствари". Зграда Планетаријума ни споља не изгледа баш најбоље А зашто астрономија? Симоновић каже да људи уз помоћ астрономије могу да сазнају много тога о објектима који се налазе у васиони, али и о себи. „Покушајте да направите тај мисаони напор и да ноћно небо не гледате као небески свод, већ као дубину простора. Живимо на зрнцету песка који се зове Земља и гледамо у ту дубину кроз коју се крећемо. „Ако успемо да направимо тај преклоп, па свод схватимо као дубину, онда је то тренутак у којем легнемо и чврсто се ухватимо за земљу, да не бисмо пали у ту празнину која је свуда око нас". А шта он помисли кад се ухвати за ивицу Земље да не би пао у васиону? „Као неко ко све мање воли људе и све више их се боји, пре свега помислим о том простору као уточишту. Волео бих да напустим ову планету и ову врсту која је прља, уништава, ратује на њој, убија се, чини којекаква чуда и зла. „Волео бих да се зауставим, сиђем и ухватим воз за неку другу планету. Помислим како сам заробљен на овој лопти и да не могу да са ње сиђем. Због тога ме небо често чини тужним". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk