Хирошима и Нагасаки: Може ли нуклеарни рат бити морално оправдан
Да ли је одлука о бомбардовању Хирошиме и Нагасакија морално исправна?
Седамдесетшест година касније, на питање је теже одговорити него што се на први поглед чини. Почетком осамдесетих, професор права са Харварда, Роџер Фишер, предложио је нов, језив начин на који би се државе могле носити са одлуком о покретању нуклеарних напада. Укључивао је месарски нож и председника Сједињених Држава. Пишући у Билтену атомских научника, Фишер је предложио да уместо актовке која садржи нуклеарне кодове лансирања, средства за лансирање бомбе требало би да се носе у капсули уграђеној близу срца добровољца. Та особа би носила тешко сечиво са собом где год председник оде. Пре него што одобри лансирање ракете, главни врховни командант би прво морао лично да убије ту особу, извадивши му срце како би преузео кодове. Када је Фишер овај предлог послао пријатељима у Пентагону, они су били узнемирени, тврдећи да ће овај чин нарушити процену председника. Али за Фишера, то је била поента. Пре него што убије хиљаде, вођа мора прво да „погледа некога и схвати шта је смрт - шта је невина смрт. Крв на тепиху Беле куће". Убити особу месарским ножем може бити морално одбојан чин, ипак, у царству геополитике, вође су у прошлости оправдале своје одлуке о атомском нападу политичком или војном потребом. После нуклеарних бомби бачених на Хирошиму и Нагасаки - пре 75 година - одлука је била оправдана само у смислу њеног исхода, а не моралности. Бомбардовање је окончало Други светски рат, спречавајући даље смрти од продуженог сукоба, и вероватно је обесхрабрило покретање нуклеарног рата до краја 20. века. Овај чланак садржи детаље које неки људи могу сматрати узнемирујућим Ипак, те позитивне последице не могу прикрити чињеницу да су 6. и 9. августа 1945. године два најразорнија предмета човечанства донела застрашујућу снагу атома у два града насељена цивилима. Можемо покушати да опишемо догађаје бројевима: најмање 200.000 људи убијених бљесковима, ватреном стихијом и зрачењем; десетине хиљада повређених; немерљива заоставштина зрачења, рака и траума која је пратила и будуће генерације. Сећамо се појединачних прича о мајкама и деци, о свештеницима и лекарима, о обичним животима преображеним у трену. Или можемо да упамтимо преостале реликвије, као што је описано у песми Нема више Хирошиме: „Они који су ме натерали да плачем... Комадићи спаљене одеће. Заустављени сатови. Поцепане кошуље. З акривљени тастери". Али можда и не постоји адекватан начин да се схвати та разина људске патње. Да ли је икада исправно покренути нуклеарни напад против цивила? У којим околностима таква одлука може бити морално оправдана? Последњих година истраживачи и филозофи истраживали су морална питања која се постављају нуклеарним оружјем, а њихови закључци сугеришу да постоји мало лаких одговора. Преживели су познати под именом „хикабуша" Веће добро Прво, размотримо аргумент који је америчка влада, предвођена председником Харијем С. Труманом, изнела за бомбардовање Хирошиме и Нагасакија. После тог догађаја, САД су одлуку окарактерисале као несрећан, али неопходан чин за веће добро. „Главни политички, социјални и војни циљ Сједињених Држава у лето 1945. године, био је брза и потпуна предаја Јапана", написао је амерички ратни секретар Хенри Стимсон 1947. Алтернатива - копнена инвазија - могла је резултирати смрћу више од милион америчких војника, тврдио је Стимсон, а потенцијално и много више на јапанској страни. Можда то и објашњава зашто је 1945, Галупова анкета утврдила да је 85 одсто Американаца одобрило бомбардовање. Ако је Труман осетио било какво жаљење, није то показао. Један од најближих наговештаја покајања потекао је из дневника секретара за трговину, који је написао да је Труман позвао на заустављање било каквог даљег бомбардовања после Нагасакија, „јер му се није допадала идеја 'убијања све те деце'". Рањено дете у Хирошими Ипак, иако нема сумње да би дуготрајни рат између савезника и Јапана довео до великог броја смртних случајева, неки историјски записи указују на то да је стварност у то време била сложенија. Усредсредивши се ретроспективно само на исход - крај борби и 76 година ратовања без нуклеарне енергије - алтернативни историјски путеви били су затворени. Шта би Јапанци учинили да су Американци прво изабрали демонстрацију силе бацивши бомбу у Токијски залив, а не на два града? Да ли је цар већ решио да затражи од његове владе да се преда? И да ли је тачна процена да би милион Американаца страдало у случају копнене инвазије? Никада се неће знати шта се дешавало. Видео: Нуклеарно наоружање: Колико смо далеко од света без нуклеарки Нуклеарно наоружање: Колико смо далеко од света без нуклеарки Јапански филозоф Масахиро Мориока каже да се разлог који је Стимсон изнео за одлуку ипак може схватити као утилитаристички аргумент да је бомбардовање спречило већи степен свеукупне патње. У недавном раду, изнео је паралеле између бомбардовања Хирошиме/Нагасакија и утилитаристичких дилема које је покренуо „проблем тролејбуса". Првобитно га је изнео филозоф Филип Фут, а једна од најједноставнијих верзија овог мисаоног експеримента тражи од људи да одмере да ли ће жртвовати живот једне особе како би спасили петорицу преусмеравањем неконтролисаног тролејбуса да би убили ту особу. На универзитетским предавањима у Јапану, Мориока је представио студентима ову верзију проблема са колицима. Попут многих који су замољени да размотре сценарио, рекли су му да ће преусмерити тролејбус тако да умре само једна особа. „Били су шокирани када су схватили да су донели исту одлуку као и Труман и Стимсон", каже он. Председника Харија Труман (лево) је са бомбардовањем упознао ратни секретар Хенри Стимсон Ипак, Мориока тврди да гледање Хирошиме и Нагасакија кроз прочишћену логику аргумента утилитаристичког већег добра затамњује перспективу мртвих и повређених. „Из проблема је изостављено питање шта би мислиле жртве", објашњава он. „Верујем да бисмо требали озбиљно размислити како би убијене жртве размишљале да су овде живе." Мориока ми је рекао да, иако може да види основу логике у оправдању бомбардовања, верује да јој недостаје хуманост. „Оправдањем се претварамо да перспектива жртава уопште не постоји, што је морално и духовно погрешно, проблематично и одбојно." Степени раздвојености Можда је то Фишер имао на уму и када је предложио идеју свог месарског ножа. Крв на тепиху Беле куће. Неуронаучница Ребека Сакс решава моралне дилеме које су подупрте Фишеровим протоколом у групи на којој предаје науку о моралу на Технолошком институту у Масачусетсу (присуствовао сам му прошле године као део ТИМ-ове стипендије Витешког научног новинарства). Попут Мориоке, Сакс истиче да ако би се амерички председник потпуно посветио утилитаристичкој логици смањења укупне количине страдања током рата, не би требало да оклева да извади срце неке особе како би добио нуклеарне кодове. Шта је један додатни невин живот, ако сте спремни убити десетине хиљада за веће добро? Рањени 21-годишњи војник који је био изложен бомбардовању са поткожним подливима на телу Можда би неки председници посегнули за ножем, али као што су истакли Фишерови пријатељи у Пентагону, ужасна близина чина могла би их зауставити. Уосталом, убијање особе ради добијања кодова има све елементе који чине брутално убиство забрањеним и кажњивим. Као што Сакс истиче, чин би био осмишљен, учињен са намером, а не у самоодбрани и са сврхом (користи људе као средство за постизање циља). Ако се слажете да је убиство по тој дефиницији за појединце увек погрешно, може ли постојати морално оправдање за вође и нације? Психолози који проучавају наше моралне ставове описали су гађење које се осећа идејом убиства изблиза као „аверзији према деловању". Када се од људи тражи да се поставе у сценарио који укључује гурање, убадање или пуцање, мања је вероватноћа да ће подржати идеју убијања зарад већег добра. Код проблема са тролејбусом, већина људи подржава случај пребацивања ручице за преусмеравање шина, допуштајући тролејбусу да убију једну особу. Али многи оклевају када им се представи другачији сценарио, у коме треба гурнути човека са моста чије тело би блокирало смртоносни тролејбус. (Мрачна случајност је што се ова несрећна особа понекад описује као „дебели човек", што је било и кодно име бомбе бачене на Нагасаки). Математика смрти у овом сценарију је иста - један живот за петоро, али нешто у вези са чином гурања чини се погрешним код многих људи. (Иако - Једно истраживање, мада не и сва друга, показало је да студенти на факултетима који имају психопатске особине, на пример, имају већу вероватноћу да подрже утилитарне пресуде које укључују штету). Хирошима и њени људи из перспективе америчког војног авиона Група психолога је 2012. године осмислила је експеримент који је забележио људску „аверзију према деловању" на заиста инвентиван начин. Истраживачи су од учесника тражили да изврше насилна дела, попут ударања лажне ноге експериментатора чекићем или ударање реалистичне играчке бебе на столу. Иако су људи знали да неће нанети никакав бол, дела су изазвала снажну психолошку реакцију, сугеришући да можда имамо снажну моралну одбојност према изнуђивању директног насиља. Као што су истакли психолози, постоји „мрачна страна" такве аверзије према деловању. Њихови налази такође сугеришу да када се људи одвоје од стварности штете, постоји мањи број менталних препрека због којих би у другим случајевима можда застали. „Уписивање нечијег имена на наредбу за мучење или притисак на дугме којим се лансира бомба, имају стварне, познате последице по друге људе, али као радње недостају им истакнута својства поуздано повезана са патњом жртве", написали су они. Можда географска и временска одвојеност од људске стварности Хирошиме и Нагасакија 1945. године пружа неку врсту објашњења зашто толико много Американаца још подржава Труманову одлуку. Можда је Стимсонов аргумент за веће добро - сви ти хипотетички амерички животи спашени - и даље носи тежину у националном сећању. Пре шест година, на 70. годишњицу бомбардовања, Истраживачки центар Пју поново је питао Американце шта мисле о бомбардовању. Иако је проценат оних који одобравају бомбардовање нижи у поређењу са 1940-тим, 56 одсто анкетираних у САД-у рекло је да је одлука оправдана. Перспектива Јапанаца је, неизненађујуће, крајње различита. У истраживању Пјуа, само 15 одсто Јапанаца сагласило се да је бомбардовање оправдано. И док је 40 одсто Јапанаца догађаје описало као „неизбежне" у студији из 2016. године коју је водила телевизијска кућа НХК, чак 49 одсто Јапанаца рекло је да „ни сада не могу да опросте". Резултат је такав упркос чињеници да је све мањи проценат Јапанаца који су сведочили бомбардовању, а који су преживели 1945. годину: просечна старост хибакуша - жртава које су директно доживеле бомбардовање - сада је више од 80 година. И другим државама, чини се да је мање оних који одобравају нуклеарне нападе него у САД, барем ако се може веровати једноставним истраживањима. У једној анкети људи широм света су питани да ли је „нуклеарно оружје морално погрешно". Људи у Америци су се били знатно мање сагласни са том тврдњом у поређењу са грађанима Велике Британије и Францунске, које су такође нуклеарне силе. У Хирошими је остало неколико кућа и зграда које су стајале близу нулте тачке Да бисмо дубље ушли у амерички став према нуклеарном оружју, у једној студији из 2013. под називом „Атомска аверзија: експериментални докази о табуима, традицији и изостанку употребе нуклеарног оружја", тражено је од Американаца да се ставе у позицију лидера који треба да одобри напад на базу на Блиском истоку. Истраживачи су се питали да ли може постојати морални „табу" против употребе нуклеарне опције у поређењу са конвенционалним оружјем. Закључили су да ће испитаници у њиховој студији своју одлуку пре донети на основу ефикасности оружја и питања да ли ће тај корак водити ка ескалацији сукоба, него на основу одбацивања нуклеарног оружја као табуа или нечег погрешног само по себи. Ипак, Брајан Ратбан са Универзитета Јужна Калифорнија тврди да има више нијанси у моралности одлучивања приказаној у овој студији него што се на први поглед чини. „Постојала је претпоставка да су ти људи били морално подмукли", каже он, али тај се закључак заснива на само једној врло уској дефиницији морала. Психолози и неуронаучници су проучавали морално одлучивање претежно кроз призму штете, правичности и бриге за друге људе. На пример, један приступ био је завирити у мозак људи док су код других узроковали или опажали бол. Али пре десетак година, појавила се теза да су „морални темељи људи" - како одлучују шта је исправно, а шта погрешно - сложенији и пресудно различити у складу са пореклом, културом и политичком идеологијом. На пример, вероватније је да ће прогресивни либерали имати већу вероватноћу да доносе пресуде засноване на моралним основама „бриге" и „правичности", са циљем да избегну наношење штете другима или прихватају политичка питања попут једнакости (што може сугерисати да су научници раније провели превише времена посвећеног изучавању само либералног морала). Традиционални конзервативци, насупрот томе, имају већу вероватноћу да дају предност моралним вредностима „оданости", „поштовању ауторитета" и „чистоћи/светости", и тако доносе моралне изборе који фаворизују традицију, друштвену стабилност и чувају начин живота њихових заједница и народа. Није ствар у томе да су конзервативци безобзирни и да су либерали нелојални - морални темељи могу бити присутни у друштву - већ је поента је у томе да свака особа има различите приоритете о томе које су вредности најважније када одмере шта је исправно или погрешно. „Ми размотримо основне моралне интуиције како бисмо схватили своје становиште о питању са којим се први пут сусрећемо", каже Ратбан. Размотримо како људи проналазе објашњења за оправдање насиља. Када конзервативци подржавају политику попут смртне казне, мучења или војне силе, они не занемарују своје етичке вредности, чак и ако се либерал са тим не би сложио. А либерал који подржава протестни покрет који води јавном нереду и насилним сукобима са влашћу могао би наићи на неслагање са политичким противницима, али они се руководе оним што сматрају да је морално. Најмање 200.000 је убијено, а више десетина хиљада људи задобило је опекотине и теже повреде Претходне године, Ратбан и Рејчел Стајн са Универзитета Џорџ Вашингтон покренули су истраживање о томе како су моралне основе људи утицале на њихов став према нуклеарном оружју. Попут студије „Атомска аверзија", овај пар је тражио од учесника из САД-а да се ставе да у улогу лидера који је вагао да ли да изврши нуклеарни удар на војну базу, имајући у виду различите факторе као што су ефикасност оружја, идентитет непријатеља и повезане жртве. Пар је открио да су људи који су давали предност такозваним „обавезујућим" моралним вредностима верности и поштовања ауторитета - који су вероватно еволуирали да би ојачали „повезаност групе" и заштитили од спољних претњи - вероватније одобравали употребу нуклеарног оружја у њиховим сценаријима. Они би такође, можда неочекивано, вероватније подржали одлуке лидера који је покренуо нуклеарни напад. Још јача подршка нуклеарном оружју пронађена је међу људима који цене морално правило „око за око" - можда један од најстаријих етичких принципа. Показало се да је мање вероватно да ће људи са обавезујућим вредностима и вредностима одмазде мењати своје ставове у случају пораста броја жртава. Међутим, они нису били равнодушни - подршка нуклеарној опцији падала је прилично нагло када су жртве прекорачиле број од десет хиљада, а потпуно је опала када је број погинулих достигао милион. Све ово указује да је немогуће одговорити да ли је употреба нуклеарног оружја сама по себи исправна или погрешна - да ли треба да буде табу или је дозвољена у неким околностима - јер то зависи од моралног оквира појединца. За оне који би желели да избегну нуклеарни рат важније питање које би требало да се постави јесте како збирни морални погледи нације колективно утичу на изборе политичара у магли сукоба. Оно што је важно, каже Ратбун, јесте да јавно мњење има моћ да утиче на вероватноћу нуклеарног лансирања. „Политичари се ослањају на интуитиван осећај о ономе што мисле да ће јавност дозволити", каже он. „Увек раде под осећајем 'шта могу да радим'и 'шта не могу'." Као што су показали историјски трендови у истраживању, став јавности према нуклеарном оружју може се временом изменити. Иако је подршка у САД-у уопштено мања од средине 20. века, не може се рећи да се то не може преокренути. Једна недавна студија, на пример, открила је да је подршка јавности за забрану нуклеарних тестова у САД-у опала од 2012. године. Будући вођа, са прстом који лебди изнад нуклеарног дугмета, увек ће донети одлуку под оним што Ратбан назива „сенком морала". „Закључак који је донесен од памтивека је да су међународни односи подручје људске интеракције лишене моралног садржаја", каже он. „Са еволуционог становишта, мислим да је то немогуће. Људска бића једноставно не могу, а да не моралишу". Обележавање годишњице напада атомским бомбама у Јапану Крај свега Постоји још једна морална димензија коју треба размотрити приликом истраживања исправних и погрешних страна нуклеарног оружја, а коју је филозоф са Универзитета Оксфорд Тоби Орд формулисао у својој недавној књизи Понор. Експлозивна снага термонуклеарних бомби у 21. веку је толико велика да представљају егзистенцијални ризик од изазивања нуклеарне зиме, изазване димом из ватрених олуја које годинама блокирају сунчеву светлост. „Стотине милиона директних смрти од експлозија пратиле би милијарде смртних случајева од глади, и - потенцијално - крај самог човечанства", пише он. Орд тврди да би људско изумирање било катастрофа таквих размера да би рад на спречавању морао бити морална брига број један у свету. Не само зато што би сви на Земљи нестали, већ и зато што би значило да милијарде и милијарде још нерођених људи неће живети - и напредовати - у наредним миленијумима. „Стојимо на рубу будућности која би могла бити запањујуће огромна и запањујуће драгоцена", пише Орд. Ипак, наша моћ да уништимо себе - и све генерације које би могле да следе - надмашује нашу мудрост. По Ордовом мишљењу, морал нуклеарног рата изгледа прилично другачије ако га схватите као егзистенцијалну претњу на нивоу врсте, а не кроз призму националних сукоба. После Другог светског рата, у Хирошими је на месту бомбардовања подигнут споменик. На њему су речи: „Нека све душе овде почивају у миру; јер зла нећемо понављати." „Реч 'ми ' обухвата не само људе у граду Хирошими, већ и сва људска бића на Земљи, међу којима и целокупно јапанско и америчко грађанство", рекао је Мориока, који јапанским студентима показује споменик када год им говори о бомбардовању 1945. године са њима. Пре пет година на овом месту, бивши председник САД-а одао је поштовање јапанском народу и рекао следеће речи: „Сама искра која нас обележава као врсте - наше мисли, машта, језик, израда алата, наша способност да се одвојимо од природе и усмеримо је према својој вољи - управо те ствари дају нам способност за неупоредиво уништење... „Технолошки напредак без еквивалентног напретка у институцијама човечанства може нас осудити на пропаст. „Научна револуција која је довела до цепања атома захтева и моралну револуцију." Није важно који је председник рекао ове речи. Оно што је важно јесте да се он, попут десет америчких председника различитих политичких припадности од 1945. године, није нашао пред истим одлукама које су довеле до страшне недеље пре 76 година. За све ово време, и републиканци и демократе - заједно са вођама других нуклеарно наоружаних држава широм света - имали су прилику и моћ да посегну за кодовима који би против њихових непријатеља лансирали атомску бомбу. Контроверзни предлог Роџера Фишера да се ти протоколи уграде у срце недужног добровољца очигледно никада није прихваћен. Ипак, невероватно, а можда и на срећу, ниједан светски лидер од Трумана их није користио. Без обзира на ваше ставове о правима и грешкама атомског наоружања, то не може бити ништа друго него победа. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk