Корона вирус, куга и пандемије: Упутство о карантину и дистанцирању старо 432 године
Била је то глуво доба, средином новембра 1582. године. Морнар је ступио на док у луци Алгеро, на Сардинији, и последњи пут бацио поглед на град.
Сматра се да је несрећни морепловац стигао из Марсеља, прешавши 447 километара преко Медитеранског мора. Тамо је куга беснела годину дана - и изгледа да ју је донео са собом. Већ је био делиричан и у пределу препона је имао карактеристичне отоке које узрокује та болест, познате као бубони. Ипак, морнар се некако провукао поред стражара, или морбера, чији је посао био да зауставе сваког са било каквим симптомима. Успео је да уђе у град. Неколико дана касније био је мртав и епидемија је почела. У том тренутку, многим житељима Алгера није више било спаса. Један историчар из 18. века је, према званичним подацима из тог времена, проценио да је епидемија узроковала 6.000 смртних случајева, те да је само 150 људи преживело. Заправо се сматра да је епидемија убила 60 одсто житеља тог града. (Претеривање је, можда, само покушај тадашње власти да избегне плаћање пореза.) Појавиле су се масовне гробнице, од којих неке постоје и данас - дугачки ровови испуњени гомилама костију од по 30 људи. Међутим, могло је бити и горе. Околни окрузи су у великој мери поштеђени - необично, али зараза се задржала у Алгеру и нестала у року од осам месеци. Сматра се да је све то заслуга једног човека и његовог далековидог схватања социјалног дистанцирања. „Може нас помало изненадити то што овог ученог лекара затичемо у прилично парохијалној вароши", тврди Оле Бенедиктов, професор емеритус историје на Универзитету у Ослу, један од аутора научног рада на ову тему. „За очекивати је да мере буду строже у великим трговачким градовима, као што су Пиза или Фиренца. „Али овај лекар је био испред свог времена. Импресивно је то." Живи пилићи и урин Најозлоглашенији налет куге у историји је, наравно, Црна смрт, која је похарала Европу и Азију 1346. године, усмртивши око 50 милиона људи широм света. У Фиренци, италијански песник Франческо Петрарка није сматрао да ће будуће генерације моћи да појме обим тог уништења. Написао је: „О срећно потомство, које неће искусити такво непојмљиво зло и које ће наша сведочења сматрати бајком." Остаци жртава куге данас се често откривају током рада на тунелима, као што је пројекат Кросрејл у Лондону. Подаци упућују на то да се само испод Фарингдона крије 50.000 тела. Али иако куга никад после није изазвала толику катастрофу, редовно је посећивала људе у наредним вековима. Наводно је у Паризу све до 1670. била присутна сваке треће године, док се сматра да је 1563. усмртила 24 одсто становника Лондона. То је било доба пре развоја савремене науке, када се увелико сматрало да болести узрокује „лош ваздух", а сирће је представљало најбољи антисептик. Куга се лечила на разне начине, од оних одвратних, као што је купање оболелог у његовом урину, до бизарних - популарна метода је била да извлачите „отров" из бубона тако што их трљате о тртицу живих пилића. Средњовековни град Алгеро данас представља популарну дестинацију за одмор, али 1582. је био епицентар сатируће епидемије куге Ко зна знање Како тврде Бенедиктов и коаутори, Алгеро није био добро припремљен да дочека епидемију. Град је имао лоше организован санитарни систем, шачицу лоше обучених медицинских радника и „назадну" здравствену културу. Чекао их је тежак посао. Тада на сцену ступа Квинто Тиберио Ангелерио, лекар од педесет и нешто година - протомедикус - потекао из више класе. Школовао се у иностранству, пошто у то време на Сардинији није било универзитета. На срећу житеља Алгера, тек је био стигао са Сицилије, која је 1575. претрпела епидемију куге. Годинама касније објавио је књижицу, Ectypa Pestilentis Status Algheriae Sardiniae, у којој детаљно наводи 57 правила која је наметнуо граду. Нулти пацијент је у Алгеро стигао са бубонима, а после су две жене умрле са јасно видљивим модрицама по телу - још један од знакова болести. Ангелерио је одмах схватио шта се дешава. Прво је затражио дозволу да пацијенте стави у карантин, али су га у томе упорно ометали - прво неодлучни чиновници, а затим и сенат, који је одбацио његов извештај, прогласивши његову забринутост за апокалиптичне визије. Ангелерио је почео да очајава. „Имао је довољно храбрости или петље да се обрати вицекраљу", каже Бенедиктов. Пошто су се договорили, поставио је троструки санитарни кордон око градских зидина, како би спречио сваку трговину са људима изван града. У почетку су те мере биле изузетно непопуларне и јавност је хтела да га линчује. Али све је више људи умирало и народ се полако освестио - и Ангелерију је у потпуности поверен задатак сузбијања епидемије. Годинама касније објавио је књижицу, Ectypa Pestilentis Status Algheriae Sardiniae, у којој детаљно наводи 57 правила која је наметнуо граду. Ево шта је урадио. Изолација Као прво, људима је саветовано да не напуштају домове и да се не селе. Уз то, Ангелерио је забранио сва окупљања, плесове и забаве - и условио је да само једна особа из домаћинства може да излази у куповину, правило које би требало да је познато многима који данас доживљавају рестрикције услед пандемије. Изолација није уведена само у Алгеру. „У Фиренци су, на пример, у пролеће 1631. увели потпуну изолацију града", каже Џон Андесон, професор историје италијанске ренесансе на Биркбеку, Универзитету у Лондону. Али као и данас, правила су се често кршила. „Током једне године, од лета 1630. до лета 1631, пронашао сам око 550 случајева у којима су људи кажњени због разних кршења прописа о јавном здрављу", тврди Хендерсон. У том периоду град није био у потпуној изолацији, али од људи се очекивало да се самоизолују током 40 дана, ако је неки члан њихове породице одведен у болницу под сумњом да има кугу. Тако је и настала реч „карантин" - „кваранта ђорни", на италијанском значи 40 дана. Куга се најбрже ширила у градовима, где се преносила преко контакта с бувама, инфицираним ткивом или капљицама у ваздуху „Људи су, очигледно, постајали нестрпљиви", каже Хендерсон. У време пре паметних телефона и стриминг сервиса, па чак и доступних књига, људи су изналазили начине да савладају досаду док су затворени у кући. „Судски случајеви нам нуде изузетно живописне примере реакција које су људи имали током карантина", каже он. Понекад напросто не би имали среће - у једном случају, жена је истрчала из куће јурећи кокошку, која је слободу потражила на улици. „ Док је трчала назад, ухвативши је, члан здравствене комисије је наишао и ухапсио је због кршења прописа о куги", наводи Хендерсон. Одвели су је у затвор, али ју је убрзо ослободио саосећајни судија, који је образложио да је њен прекршај врло мали. У другом случају, жена чији је син живео у стану испод, спустила је корпу до њега, како би у њу ставио пар чарапа које је требало закрпити. Затим је подигла корпу. „И тада је наишао службеник здравствене комисије, па ју је, видевши шта је урадила, одвео у затвор", каже Хендерсон. Греси других људи били су већи. „Неки су се пели на кровове спојених заражених кућа и сретали се с пријатељима, свирали гитару и пили, опет кршећи прописе о куги, према којима се нису смели окупљати припадници различитих домаћинстава", каже он. Физичко дистанцирање Следећи корак је било правило од два метра. Ангелерио је наложио да - како је то превео Бенедиктовљев тим - „Људи којима је дозвољено да изађу морају носити штап дуг шест стопа [око два метра]. Прописано је да људи морају да одржавају толику међусобну раздаљину." Испоставља се да је пропис из 16. века у већем складу с науком. Овде се Ангелерио заиста истакао као експерт за друштвену дистанцу - нико од стручњака с којима сам разговарала није чуо да се такво нешто десило пре њега. Многе земље данас траже да се у свим приликама одржава дистанцу од два метра - отприлике колико се препоручивало на Сардинији у 16. веку. А ипак, на почетку пандемије Ковида-19, многе земље широм света спровеле су невероватно сличну политику, препоручујући људима да, кад год је то могуће, задрже дистанцу од два метра. На многим местима, међу којима су Уједињено Краљевство, Сингапур, Јужна Кореја и Немачка, минимална удаљеност је касније смањена на један или један и по метар. Али испоставља се да је пропис из 16. века у већем складу с науком: према једном истраживању, ризик од преношења Ковида-19 при раздаљини од метра могао би бити између два и десет пута већи него при раздаљини од два метра. А Ангелерио је отишао корак даље. Одредио је да се широка рампа, илити парабонда, постави на пултове у продавницама хране, како би навела људе да држе дистанцу - и препоручио је да, током миса, људи буду обазриви при руковању. „Мислим да је усредсређенији на циљеве [од других лекара из његовог времена], кад се имају у виду антиепидемиолошке мере које је желео да уведе", тврди Бенедиктов. „Мислим да је он изнад свега добро схватао да се мере морају увести рано и у одређеном степену." Оперите оно што сте купили Ренесанса се популарно сматра златним добом класичне филозофије, књижевности и посебно ликовне уметности, временом у ком су Микеланђело, Донатело, Рафаел и Леонардо (да Винчи) - италијански уметници, а не нинџа корњаче - својим генијем преобразили области у којима су деловали. Али ренесанса је такође донела и велики помак у научном схватању света. Било је то време у ком је физичар Никола Коперник открио да се Земља окреће око Сунца, а не обрнуто, и у ком је Да Винчи нацртао планове за израду падобрана, хеликоптера, оклопног возила и раног робота. А онда, око 1500. године, водећи мислиоци дошли су на идеју да болести узрокује „лош ваздух", уз шта је ишла и могућност да се људи заражавају тако што додирују предмете контаминиране том мијазмом. „Текстил су уврштавали међу најризичније артикле." - Алекс Бамџи „Видим везу између развоја ренесансе и способности људи у 16. веку да боље разумеју како се болест шири", каже Бенедиктов. „Ангелерио је схватао да се она преноси путем додира и контаката." Пример за то је његов пропис да власници кућа морају да их дезинфикују, крече, прозрачују и „натапају" водом. Он говори да би требало спалити све предмете који нису од велике вредности, док се скупоцени намештај може опрати, изложити ветру или дезинфиковати у пећи. У то време је такође било уобичајено дезинфиковање намирница - посебно оних које пристижу бродовима. „Текстил су уврштавали међу најризичније артикле", тврди Алекс Бамџи, историчар друштва и културе ране савремене Европе са Универзитета у Лидсу. „Али дезинфиковали су разне предмете, па чак и писма", каже она. Понекад би тако остали трагови који се и данас могу видети. „Ако су се при дезинфекцији користили дим или ватра, и даље можете ту и тамо да видите необичне трагове гарежи." Погледајте видео: Шпански грип - пошаст која је похарала свет Španska groznica: Da li epidemija ponovo može da ubije milione Здравствени пасоши Један од популарних начина на који се спречавало да избије куга било је брижљиво проверавање здравственог статуса свакога ко жели да уђе у град. Мада је тај систем заказао у Алгеру, где се 1582. нулти пацијент провукао поред лучке страже, у то време је био уобичајен на разним местима у Европи. Власти су у неким случајевима издавале физичка документа која би власнику омогућила да прође кроз капије упркос свим забранама, због тога што је потврђено да немају кугу или зато што је познавао праве људе. „Стога, ако сте путник и послом идете из града у град - било да је куга у вашем месту или путујете у заражени град - биће вам потребан здравствени пасош", тврди Филип Славин, ванредни професор историје на Универзитету у Стирлингу. На почетку пандемије Ковида-19 поново је успостављен концепт „здравствених пасоша". Недавно је неколико међународних аеродрома - међу којима су они у Лондону, Њујорку, Хонг Конгу и Сингапуру - испробавали „комонпас", дигитални документ који показује резултате теста и евиденцију о вакцинацији корисника. Намера је да се на лак начин потврди инфективни статус путника и тиме међународна путовања учине безбеднијим и ефикаснијим. Занимљиво је то што је Ангелерио, иако се епидемија у Алгеру појавила више векова пре развоја научног концепта имунизације, такође доделио посебне задатке онима који су се већ заразили и преболели кугу. Одредио је да гробаре треба бирати из те групе - био је то високоризичан посао, пошто се од њих очекивало да преносе исповедаонице до постеља пацијената на самрти и да се, наравно, баве телима преминулих. Археолози су у скелетима жртава куге, откривеним испод пројекта Кросрејл у Лондону, пронашли бактерије старе 660 година Карантин Италија је предводник традиције да се изолују они за које се сумња да су заражени кугом - и то је чинила навелико. Прва болница намењена куги, такозвани лазарето, отворена је у Венецији 1423 - и убрзо су активне пацијенте држали одвојено од оних који су се опорављали или дошли у контакт с неким ко је заражен. Године 1576. је чак 8.000 људи боравило у тим засебним просторијама, и још њих око 10.000 у остатку болнице. Према Ангелериовом извештају, лазарети у Алгеру су били изузетно организовани. С временом су лазарети постали стандардан модел за контролисање болести и примери тога појавили су се широм Италије, па и на Сардинији. Делом су то биле болнице, делом затвори - карантин је обично био обавезан, а у неким случајевима су пацијенте градски стражари задужени за кугу одводили право тамо. „На њих се није гледало благонаклоно - људи су их у то време често упоређивали с паклом", тврди Бамџи, мада упозорава да је то можда више последица стигме која их је пратила него њиховог правог изгледа. „На њих су се трошиле огромне количине новца - то се слободно може рећи", тврди Бамџи. „А постоје и докази о томе да је храна била прилично добра." Она објашњава да је, отприлике, половина људи који су задржавани у лазаретима умирала, али се друга половина зато враћала кући - и та стопа смртности се може упоредити с оном у остатку становништва. Према Ангелериовом извештају, лазарети у Алгеру су били изузетно организовани. Од стражара се очекивало да воде евиденцију о свему што се уноси и износи из институције, као што су кревети, намештај и храна. Оболеле су понекад преносили тамо из њихових домова, а сирочад која је остала без дојиља добијала је у флашици млеко „добро ухрањених коза", које су се слободно кретале међу тим зидинама. Мртве мачке Али поред свих сличности између мера предузетих против епидемије у 16. веку и онога што је нама данас блиско, постоје неке суштински важне разлике. На ренесансној Сардинији сујеверје и религија су и даље чинили кључне елементе Ангелериових епидемиолошких планова - он је народу говорио да је куга божја казна и упозоравао их да треба да се понашају што моралније - а неке од инструкција не да нису биле ефикасне, већ су биле сумануте. Једно од упутстава било је да се „ћурке и мачке морају убити и бацити у море". То је, изгледа, била уобичајена реакција на епидемију - писац Данијел Дефо је известио да је, током лондонске куге 1665. године, градоначелник наложио да се потамани 40.000 паса и 200.000 мачака - за тај задатак су упослени посебни истребљивачи паса. Лазарето нуово је подигнут на острву надомак Венеције 1468. године, као место карантина за приспеле бродове и терет Могуће је да су та масовна уништења градских грабљивица, међутим, постигла ефекат супротан од жељеног - пошто је познато да су пацови преносиоци куге. (У неким градовима су таманили и њих, али се то у Ангелериовом извештају не помиње.) А сад, пребацимо се у 2020: Иако постоје јасни докази да мачке и пси могу да се заразе Ковидом-19, љубав према њима не јењава. Многе добротворне огранизације за заштиту животиња известиле су о рекордном броју усвајања током последњих месеци, а аустралијски огранак организације РСПЦА пријавио је о 20.000 захтева откако је избила пандемија. Епидемија је трајала осам месеци, после чега куга није посетила тај град наредних 60 година. Према Бенедиктовљевом мишљењу, требало би опрезно прихватати поређење куге и Ковида-19. „Епидемије куге биле су много теже и имале су готово непојмљиву стопу смртности", тврди он. „Било је уобичајено да умре 60 одсто, па чак и 70 одсто житеља неког града или округа." Шта се, онда, десило са становницима Ангера? Епидемија је трајала осам месеци, после чега куга није посетила тај град наредних 60 година - али када је опет дошла, прво што су урадили било је да се консултују с Ангелериовим приручником. Протомедикус је током епидемије 1652. од речи до речи следио његова упутства, увео је карантин, изолацију, дезинфекцију намирница и домова, и успоставио је санитарне кордоне око града. Несрећни морнар који је стигао у Алгеро пре готово четири и по века можда јесте изазвао епидемију, али је заслужан за још нешто: за обухватан водич кроз хигијену и физико дистанцирање. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk