Хонгконг: Протест под маскама у фотографијама
Фотографкиња Лорин Кротерс је одрасла у Хонгконгу. Сада живи у Њујорку, али се вратила у ово подручје како би забележила недавне протесте који су почели побуном против предлога да се дозволи ектрадиција Кини, али су прерасли у шири продемократски покрет. У наставку, Кротерс прича о њеним портретима демонстараната.
Месецима сам гледала и пажљиво читала док се покрет протеста у Хонгконгу развијао. У септембру сам одлучила да се вратим тамо. Хонгконг је место где сам рођена и где сам одрасла; тамо је почела моја новинарска каријера и тамо сам провела највећи део свог живота. Осетила сам природни нагон да се вратим и направим фотографије, али желела да испробам другачији приступ. Одлучила сам се на једноставну серију портрета у студијском стилу која представља начин да прикажем спорији, нешто изолованији визуелни наратив о људима који су део овог покрета. Једини начин да заиста то урадим је био да радим са доступним светлом наспрам наутралне позадине, а све је морало да се деси у сред једног од окупљања. Иако добро познајем Хонгконг и путање које су људи користили да протестују и да се окупљају, логично, ипак сам бринула мислећи да нећу успети. Међутим, радила сам са фантастичним фиксером који је предложио да пробамо да направимо фотографије током планираног протеста против тоталитаризма крајем септембра, на потезу између залива Козвеј и пословног дистрикта Адмиралити. С обзиром да ми је било потребно да поставим позадину, а потенцијално и да је брзо склоним, донела сам јефтин, мали сет студијских шипки и штипаљки за тканину. Понела сам неколико метара прозирне тканине у различитим бојама у случају да људи желе да буду потпуно анонимни - али на дан снимања, вратила сам се за црну позадину. Ноћ пре сам отишла на пету годишњицу Кишобран револуције и осетила се довољно сигурно да људи покривају лица и да ће самим тим осећај анонимности већ бити успостављен за оне који су је желели. Почетак марша је био испрекидан неколицином окршаја и налетима сузавца, али када се полиција повукла и људи почели да марширају, завукли смо се у споредну улицу и брзо почели да се намештамо. Срећом, имали смо поуздано и безбедно место за рад, док смо истовремено били близу почетне тачке марша. Радећи заједно, успело смо да позовемо 20 људи које сам фотографисала. Током неколико сати рада било је много, много људи који су одбили, што је било сасвим у реду. Знала сам да је моја мала поставка помало чудан призор; а да не помињем да је протест текао прилично добрим темпом и претпостављам да људи нису желели да се раздвоје од пријатеља. Моја једина упутства учесницима су била да стоје право или благо окренути лево или десно. На њима је било да одлуче како ће позирати. Мање од недељу дана пошто сам фотографисала учеснике протеста, лидерка Хонгконга Кери Лем је најавила забрану ношења маски на уличним скуповима, због чега мислим да је ова серија фотографија добила на додатној вредности. Сви осим једне особе које сам сликала су носили неку врсту маске или заклона преко лица. Иако сам на крају фотографисала и друге протесте, нисам понела свој „студио" са собом док сам још увек била у граду; осећала сам да сам већ искушала срећу и бринуло ме да ли ће се ситуација променити и постати опаснија. Док сам била у Хонгконгу, један новинар из Индонезије је остао слеп на једно око због гуменог метка, а један 18-oгoдишњи учесник протеста је упуцан у груди након напада на полицајца. Повратак у Хонгконг је овог пута био надреалан и на моменте надмоћан али не знам када, нити како ће се ово све завршити. Све чему могу да се надам је да више нико неће бити повређен и да неће бити више изгубљених живота. Све фотографије: © Лорин Кротерс Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk