Корона вирус и алтернативна будућност: Како би Србија и свет изгледали да пандемија потраје пет година
Људи ће се за пет година заљубљивати кликом на дугме, али ће бити интимни само са неким кога добро познају.
На Берлинском зиду се појавила илустрација Трампа и Си Ђинпинга Кредити ће бити најјефтинији у историји позајмица, али ће моћи да их узму само они ретки који су задржали посао. Међу њима ће бити лекари - они ће бити мали богови будућности. Свет ће се прилагодити, али би могла да страда демократија. Овако би укратко изгледала алтернативна будућност Србије и света - када човечанство не би пронашло лек за корона вирус ни за пет година. Све раде роботи, а људи су одмалена сами Писац Радмило Анђелковић каже да је „алтернативна будућност страховито добра тема за научну фантастику". „Ипак бих се више питао шта ће бити за 100 година после короне, не пет", додаје Анђелковић, писац дела из жанра научне фантастике. Како каже, тренутно постоје два судара. „Први је судар са короном и са тиме ћемо изаћи на крај, не може другачије да буде. Већ знамо како да се заштитимо и како да се не заразимо. То је мањи проблем. „Међутим, проблем су последице короне, које је више политичко питање. Ту нам мајчица Земља можда спрема веће искушење него што можемо да замислимо", сматра Анђелковић. Да ли би маске могле да постану део свакодневнице у сваком тренутку? И како би тај живот могао да изгледа? Безбедносне мере довеле су до све ређег руковања и грљења. „Ако сте читали Асимова, он има причу у којој људи не живе заједно и где су сви удаљени једни од других. То за нас није новост", додаје Анђелковић. Реч је о причи Голо сунце Исака Асимова, једног од најпознатијих аутора научне фантастике, која прати дешавања на планети са строго контролисаном популацијом од 20.000 људи. Све раде роботи, а људе од малена уче да избегавају личне контакте, док сви живе на великим имањима или сами или са партнером. Како би изгледало друштво: „Физичка, а не социјална дистанца" Љубав на дугме - овако друштвене и интимне односе између људи, ако корона вирус опстане дуже него што смо планирали види Чедомир Чупић, професор социологије на Факултету политичких наука у Београду. „Људи од почетка пандемије говоре о социјалном дистанцирању. То је велика грешка", каже Чупић. „Оно што ми сада радимо је физичко дистанцирање. Социјална дистанца је друго. То је, на пример, однос буржуја и радника, однос између различитих религијских група. „То још нисмо добили, али бисмо могли да корона вирус потраје". Да Србија остане у корона стилу понашања, људи би почели да се крећу улицом или да разговарају са раздаљине - као да стално имају раширене руке, каже Чупић. „Интерперсонални простор показује колико су вам блиски људи на основу тога колико им близу седите или стојите", објашњава он. „До 45 центиметара од нас су наша деца, родитељи, љубавници. На раздаљини до 90 центиметара су пријатељи, док они који су мотивисани да уђу у нашу интиму чекају на тих 45 центиметара. Од 90 до 120 су даљи пријатељи и познаници, „Дистанца у јавном простору, на пример између политичара, износи 300 центиметара. Зато се многи радни столови праве до 160 центиметара дужине, за оне просторе где шефови желе да избегну присан однос између запослених". Ову концепцију потпуно би могао дугорочно да наруши корона вирус, каже Чупић, јер би „потенцијални љубавници морали да стоје на тих 300 центиметара предвиђених за некога ко не да вам није партнер, него вам је и потенцијални противник". „У новом корона свету богати би куповали простор и дужи живот. Тако би само они и могли да путују и да уз то праве дистанцу". Психичке последице би биле велике, мисли професор Факултета политичких наука у Београду. „Страх би био тај који прави дистанцу. Контаката би било мање, али и капацитета човечанства", каже он. Одстојање Оно што би корона могла да стави на тас јесте блискост. „Људска топлина би била угрожена и поред све ове технологије", каже Чупић. „Машина не може да замени људску емоцију и да направи идеалну љубав, али може да олакша комуникацију. „У преводу - нећете наћи плавог и лепог мушкарца од 190 центиметара, али ако сте га већ нашли - онда ће вам интернет помоћи да са њим разговарате". Економија: Најјефтинији кредити у историји, ако има ко да их узме Економисту Ђорђа Ђукића, предавача на Економском факултету у Београду, све чешће питају да ли је предвидео избијање пандемије корона вируса. Он је пре две године издао књигу „Светска финансијска криза, десет година после", у којој је предвидео нови светски крах на тржиштима након оног добро познатог из 2008. године. „Криза је већ ту, нема потребе да се чека пет година", каже Ђукић за ББЦ на српском. „Ако пандемија потраје пет година, она ће се само продубити". Узрок је оно по чему се финансијска криза из 2008. године разликује од ове условљене корона вирусом, каже Ђукић. „Људи су 2008. масовно узимали кредите, а глобална финансијска криза је избила јер су их банкари одобравали не гледајући да ли неко може да их врати", објашњава професор банкарства. „Ове 2020. сви масовно желе да продају нешто али купаца нема, ово је криза неликвидности". Да ли ће обичан грађанин бити богатији или сиромашнији да пандемија потраје пола деценије - Ђукић каже да у одговор не треба сумњати. „То није тема за расправу уопште јер ће корона вирус поједина тржишта оставити потпуно без посла и то бесповратно", каже он. „Није реално очекивати да се све индустрије брзо прилагоде јер би поједине, попут туризма, угоститељства и текстила, биле трајно уништене и не можемо да очекујемо да ће тржиште интернета то у потпуности решити". О економским проблемима размишља и писац Анђелковић, који сматра да ће за пет година и даље трајати борба за опстанак глобалне економије. „Мајка природа је ударила на слободан проток људи, робе и капитала. Рекла нам је 'стоп'", истиче он. Анђелковић каже да је свет и сада пренатрпан лошом робом која се квари одмах по истеку гарантног листа, због чега се само гомила вишак ђубрета и пластике. „Сви који су производили добру робу су пропали или су дошли у ситуацију да морају да производе лошу робу како би опстали, иначе неће успети на тржишту. „Дакле, кроз пет година бих писао о некоме ко производи добру робу и успева да опстане, а хоће да га униште они који и даље би да производе оно што је лоше". Маске су у Србији обавезне на местима где није могуће правити одстојање Разлике између сиромашних и богатих биће још драстичније, додаје професор Ђукић, а да корона потраје, мисли да би слободно тржиште у земљама које имају либералну економију постало - историја. „Ковид је на неки начин поразио струју либералних економиста, јер се показало да је улога државе пресудна", мисли он. „Међу нама, америчким ђацима, улога државе у економији се помињала у пежоративном смислу, а сада је држава преузела кормило". Ако желите да узмете повољан кредит за стан, наша алтернативна будућност би вам можда и погодовала. Наравно, по цену нарушеног колективног здравља планете. „Дуг би се, као такав, релативизовао, без обзира да ли се ради о малом кредиту појединца или јавном дугу државе", каже Ђукић. „Оно што је велики проблем јесте - ко би и тај минимални дуг могао да врати, ако људи масовно остану без посла". Пандемија нас је раздвојила од ближњих, али хоће ли променити друштво заувек? Угрожена демократија Оно што би могло да буде угрожено, барем привремено, за тих пет година јесте концепт који постоји већ вековима, а то је - демократија. „Ако пандемија потраје, имали бисмо ситуацију у којој би било тешко водити класичну демократију", каже Ђорђе Павићевић, професор на Факултету политичких наука у Београду. „Сам изборни процес је јако тешко одржавати у овим условима". У том случају би свет морао да се ослони на медије и дигиталну сферу, додаје Павићевић. „У Србији не бисмо могли да очекујемо важније промене власти", каже он. „Одлуке би се доносиле одозго и били би на снази механизми принуде. То смо већ видели за ових неколико месеци и у Србији, али и на светском нивоу. „Србија би била у опасности да склизне у неку врсту отворене диктатуре" Демократија ипак не може да падне за пет година, каже Павићевић. „Као и током ратова и бројних епидемија раније, демократија не може да пропадне, али не може ни да се развија", објашњава Павићевић. Иако нам се чини да су интернет и друштвене мреже потпуно промениле однос према јавности и да је довољно нешто написати на друштвеним мрежама и да се цела заједница подигне на ноге, политиколог каже да је утицај виртуелне сфере „амбивалентан". „Интернет са једне стране отвара опције, али првобитна очекивања да ће допринети широј демократизацији - показују да свет не иде у том правцу. „Људи се информишу или из својих ниша, односно балона, или из масовних медија као раније", објашњава Павићевић. Да су људи у Србији ипак спремни да жртвују безбедност и здравље да би се побунили против нечега што сматрају да је погрешно показују и протести у Србији током забране окупљања, када је на улицама Београда било и употребе силе. Протест у Београду: Дан други, исто одстојање „Уколико људи помисле да опасност од корона вируса и није толико драматична, а на другом тасу имају брутално насиље и економију која је страдала - то може да буде окидач за побуну", каже Павићевић. „У тим ситуацијама људи процењују да је демократија важнија од њихове потенцијалне заразе". Шта ће бити са појединцем и његовим менталним здрављем Прво шта је психолошкиња Тања Адамовић помислила када је чула да у алтернативној будућност корона вирус остаје међу светом јесте да ће се људи - прилагодити. „Као и током ратова и других катастрофа, чак и да не знамо како ће све изгледати, једно је сигурно - прилагодићемо се", каже Адамовић. „Дружење би постало другачије, маске би биле део одеће и моде, а предност модерне комуникације била би технологија". Ситуација у којој је „читав свет у истом сосу је по мало и ослобађајућа", каже Адамовић. „Контакти би били пребачени на интернет, који већ сада има другачију улогу међу људима", каже она. „За тебе #ВажноЈе": Место за подршку и разговор о менталном здрављу „Тако и сада, директан контакт можда није могућ, али смо зато слободнији када је у питању виртуелно понашање". Адамовић даје једноставан пример - она иде на едукацију из психотерапије и сви су, са мерама изолације, брзо прешли на онлајн. Она је током пандемије ступила у контакт са неким стручњацима којима раније никада не би писала. „Корона вирус даје могућност да можда немамо никога близу крај себе, али можемо виртуелно да будемо ту поред некога ко је километрима далеко. „Тако је и са пословним контактима, успешни људи имају више времена да вам одговоре на питања и помогну", каже она. То не значи да бисмо престали да се виђамо уживо. „Пандемија би можда подстакла ближе односе јер би се људи виђали у мањим групама", додаје Адамовић. „Људи би наставили да се заљубљују и остварују интимне односе, али би они можда били ексклузивнији. „Број сексуалних партнера свакога би се вероватно смањио јер би људи више водили рачуна о томе са ким ступају у односе, превасходно због здравља". Свет у којем је депресија једна од најчешћих болести свакодневнице, био би још плодније тло за овај проблем, мисли психолошкиња. „Старији би морали да науче да се сналазе и користе технологију. У супротном би потенцијално остајали сами", додаје Адамовић. И раније је сакриван број жртава Епидемије лепре током старогрчког периода, куге током 14. века и шпанског грипа после Првог светског рата су, на жалост, оно што Николу Миликића из Историјског музеја асоцира на нашу алтернативну будућност. „Током лепре су појединци били изоловани, као што се данас то чини са зараженима од корона вируса", каже он. „Ипак, то је било другачије јер су били одбачени од заједнице, која се била обавезала да их снадбева храном". Европа, додаје Миликић, највише памти епидемију куге, која се догодила 1348. године. „Као и данас корона вирус, тако је и куга у Европу стигла са истока бродовима", каже историчар. „У 21. веку туризам ће имати највећу улогу у ширењу вируса, а тада је то била трговина". Од шпанског грипа је после Првог светског рата страдало чак три милиона људи. „Шпански грип су преносили војници и до Америке. Постоји чак и теорија да је владао и у последњој години рата, али да су те жртве приписиване ратним јер су поједине државе прикривале његово постојање", каже Миликић. „Тада већ имамо примере првих маски које су омогућавале да се држи дистанца". Велики број људи враћа се са летовања, упозоравају епидемилози у Србији За Србију је, објашњава историчар, битан тифус који у земљу стиже 1915. године, преко заробљених аустроугарских војника после Колубарске битке. „Наша медицина није уопште знала са чиме се суочава", каже историчар. „Тифус је стигао са Источног фронта, где се први пут појавио, а два главна жаришта су биле војне болнице у Ваљеву и Нишу. „Имали смо познату ситуацију - недовољан број лекара, када и цивилни лекари постају војни". Тифус је у Србији искорењен солидарношћу страних мисија, додаје Миликић. „Помоћ је стизала из Велике Британије, Америке, Русије, па чак и из Јапана и Чилеа", каже он. Историја се (не)понавља: У којем ћемо роману ми бити А како би све могло да изгледа за 100 година? „Кроз 100 година бисмо могли да имамо истраживање како су се заразили они који нису пазили и штитили се, као и зашто се људи више не рукују, него се лактају. „Неко ће се бавити и истраживањем о поводима, па ће доћи до ситуације када ће неко схватити да ми понављамо историју", наводи Анђелковић. Људски род од прачовека води битку против зараза, каже писац научне фантастике. „Куге, колере… Побили смо силне Маје, Астеке и остале неком од зараза. Стално смо се суочавали са тим стварима и увек су опстајали они који су се навикли. „А ако прочитате неке друге ствари видећете да ми 63 одсто нисмо људи. „Наши леукоцити су трансформисана антитела, вируси или бактерије са којима смо се удружили, па нас сада бране", каже Анђелковић. За историчаре је „питање будућности малтене забрањено", било да се ради о пет или 100 година, каже Никола Миликић. „Историја се никада не понавља", додаје историчар. „Али моје лично мишљење је да ће свет наставити да полаже наде у вакцину, да ће најбитнији бити лекари и да ћемо за то време научити да живимо са короном". Бројни аутори научне фантастике давали су предвиђања како би свет у будућности могао да изгледа. Од дистопијских и постапокалиптичних светова, где је главна брига како прегурати дан, до развијених друштва која колонизују васиону и сличних утопија. „Најутопистичкија прича коју сам прочитао је Они што одлазе из Омеласа, Урсуле Ле Гвин", додаје Анђелковић. „Прича је о граду Омеласу, где влада утопија, сви су срећни и лепо им је, али у подруму градске куће иза решетака и у ланцима држе дете која мора да добија батине да би они сви могли да буду срећни", каже он. „Она је на најбољи начин показала да утопија не постоји. Дакле, дефинитивно нећемо живети у утопијском роману… Ако уопште буде романа". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk