Звезда, Партизан и фудбал: Зашто београдски клубови имају навијаче од Вардара до Триглава
Иако су од распада Југославије прошле три деценије, диљем земаља које су настале из бивше федерације бројни су навијачи београдских фудбалских клубова Црвене звезде и Партизана за које их, како сведоче, вежу различите ствари - породична традиција, „лепота игре" и адреналин због атмосфере на стадионима.
„Тата је навијач Партизана, пре њега деда, тако да се то преноси из генерације у генерацију", каже за ББЦ на српском Немања Домановић из Засавја у Словенији. „Од кад знам за себе навијам за Звезду, а заразио ме отац, ватрени навијач", наводи Марко Вукчевић, дипломирани агроном из Подгорице. Фудбалски навијачи широм света често подржавају клубове из других земаља, обично су то гиганти из Енглеске, Шпаније, Италије и Немачке, али на Балкану - Ливерпул, Реал, Барселона, Јувентус и остали имају конкуренцију у Звезди и Партизану. Навијање у доба короне Супер лига Србије почиње 31. јула, без присуства публике. Раније су навијачи из околних земаља били окривљени за ширење корона вируса у региону, јер су одлазили на утакмице па се враћали кућама У јуну су утакмице полуфинала и финала Купа Србије одржане уз присуство публике. На полуфиналној утакмици Црвене звезде и Партизана окупило се око 16.000 људи, а већина није носила маске и одржавала физичку дистанцу. „Ако буду пуштене утакмице са публиком и ако нађем карте, долазим у Србију", каже Ивица Пејовски, навијач Партизана из Тетова, за ББЦ на српском. Он се нада да ће научници направити вакцину до краја године. Црвена звезда у Лондону: Љубитељ клуба направио мали музеј у ресторану Подгоричанин Марко Вукчевић je опрезан поводом одласка на стадионе јер „око себе има доста старијих људи". „Jа бих отишао, да се не лажемо, али морам да водим рачуна и о другима". С обзиром на сва ограничења које је донела пандемија, навијачима у овом тренутку преостаје да утакмице прате преко телевизије и интернета. На утакмица фудбалске Суперлиге неће бити гледалаца, ношење маски биће обавезно за све, осим за играче и судије на терену, а биће ограничен и број новинара који могу да уђу на стадионе. Зашто београдски, а не локални клубови? Професор и социолог спорта Драган Коковић сматра да љубав према београдским клубовима код младих произилази пре свега из породичног, а затим и друштвеног окружења. „То је породична социјализација. Очеви често причају са симпатијама о неким преживљеним тренуцима из свог живота и то преносе на децу", говори Коковић за ББЦ на српском. Он тврди да носталгија за бившом Југославијом нема утицај не ове одлуке. „Носталгија постоји за бољим временима, а у та боља времена је укључен и спорт и неко заједништво јер је тад било другачије него данас". Такође, кроз дружење и разговоре млади временом почињу да се поистовећују, у овом случају са спортским клубовима. Још један од разлога зашто млади из бивших југословенских република бирају Црвену звезду и Партизан, уместо локалних клубова јесу успеси београдских тимова на међународном нивоу. „Вама временом досади та уситњеност и та минорност неких клубова који никад не изађу из локалног оквира и онда имате једну идентификацију која има светске размере. „Зато то раде, желећи да се поистовете са првацима, па чак и са играчима који представљају истинске величине", закључује Коковић. Матиц Коритник Блед, Триглав, Звезда и Партизан У словеначком граду Кршку, познатом по јединој нуклеарној електрани у бившој Југославији, навија се за Црвену звезду и Партизан. Матиц Коритник, 30-годишњи индустријски радник, одабрао је „црвено-беле" зато што му je отац био на проби у Звезди. „Он је као омладинац Олимпије из Љубљане осамдесетих отишао у београдски клуб, али ипак није заиграо", каже Коритник за ББЦ на српском. Каже да једини у друштву навија за Црвену звезду. „Кажу ми само 'како можеш да навијаш за Звезду кад ниси Србин', а ја одговорим: 'па добро јеси ли ти Шпанац па навијаш за Реал Мадрид'", наводи Коритник. Немања Домановић живи у словеначком Засавју и бодри београдски Партизан. Његова породица се преселила из Лучана у Србији у Засавје за време НАТО бомбардовања Југославије 1999. године. Три године раније га је отац први пут одвео да гледа Партизан против домаће Младости на стадиону у Лучанима. „Људи овде у Словенији већином навијају за стране клубове, па на то гледају исто као кад кажеш да пратиш Ливерпул или (Манчестер) Jунајтед", каже Домановић за ББЦ на српском. Каже да је једини навијачки ривалитет кад су били млађи постојао међу припадницима дијаспоре који навијају за београдске клубове, али да није израстао у нешто озбиљније. Партизан игра против Манчестера Прва утакмица на коју је Матиц отишао био је 138. Bечити дерби 2010. године на стадиону Партизана. Из Кршког је за Београд возом отишао са два пријатеља, партизановца. Они су се, за разлику од њега, вратили кући срећни јер је домаћин победио. На стадиону „Рајко Митић" одгледао је са оцем само једну утакмицу против ивањичког Јавора. „Био сам и на Сан Сиру у Италији и на другим стадионима, али нигде није такав осећај као на Маракани", описује Коритник. Жао му је што не може чешће да гледа утакмице уживо, па то надокнађује на друге начине. „Кад је играла Лигу шампиона оба пута, на послу сам преко телефона на интернету гледао утакмице, а иначе код куће гледам са татом", додаје. Утакмицу коју ће Домановић памтити била је она 2010. године против белгијског Андерлехта, када их је Партизан надвисио у борби за улазак у Лигу шампиона. „Невероватан је осећај када гледаш Партизан уживо, поготово када се атмосфера упореди са утакмицама у Словенији", додаје 27-годишњи Домановић. Вечити дерби „иза сцене": Лош фудбал, ватра и дим „Прошли су ме жмарци кад сам посетио стадион Партизана" Ивица, физиотерапеут из Тетова у Северној Македонији, „издао" је породичну традицију - он навија за Партизан, а сви остали за Звезду. Отац је покушавао да му усади љубав према Звезди, али тада 11-годишњи Ивица почиње да се интересује за Партизан јер га је „привукла добра игра" домаћина после пријатељске утакмице са француским Лионом 2008. године. Пејовски никада није гледао Партизан уживо, али је 2012. године посетио стадион ЈНА када је дошао у Београд на рукометну утакмицу између Македоније и Данске. „Прошли су ме жмарци јер све оно што си гледао на телевизији, оно за шта навијаш, то ти се испунило у једном тренутку", описује Пејовски. Партизан редовно прати преко кабловске телевизије, и како каже, више гледа српске канале него македонске. „Највише гледам са оцем - он као звездаш од рођења, а партизановац, па увек буде веома занимљиво", закључује. У Тетову су, каже, навијачи Црвене звезде већина. „На нивоу државе не знам кога има више, звездаша или партизановаца, али знам да за сваки дерби оде око сто, двеста људи за Београд", додаје он. Клуб из Бачке Тополе ушао је у Суперлигу и већ у првој сезони изборио излазак у Европу. „Волим тај клуб, јес' да ме нервира некад, али... као у свакој љубави" „Кад сам прилазио Маракани, тај хук, тај осећај, немогуће је описати. Улазим на јужну трибину, звук касни са севера пет секунди и како долази до мене, адреналин расте". Тако Марко Вукчевић из Подгорице, главног града Црне Горе, за ББЦ на српском описује први долазак на стадион „Рајко Митић", на утакмицу Лиге шампиона између Црвене Звезде и италијанског Наполија. У родној Подгорици је свега неколико пута ишао да гледа Црвену звезду, када је у регионалној кошаркашкој АБА лиги гостовала код Будућности у хали „Морача". „То ти је велики ризик, без главе на рамену да останеш. Мораш све време да ћутиш и да се не нервираш, а то је немогуће", наводи Вукчевић. Додаје да се инциденти и напади локалних навијача дешавају и ван дворане, што је још један од разлога зашто не иде на кошаркашке утакмице. „Генерално нема њих толико, екстремних навијача, али због оне мањине која постоји, ти седиш кући и гледаш утакмицу", наглашава. Када навија од куће, са пријатељима и оцем, страственим навијачем Црвене звезде, мајка и сестра напуштају стан. Навија се жустро, уз нервирање и много буке. „Кад смо играли против Бордоа 2012. за улазак у Лигу шампиона, чувена утакмица и највећа трагедија, окупило се нас десетак код мене у стану, викало, навијало. Следећег дана, каже, срео је човека који живи 300 метара даље, који га је питао да ли се из Марковог стана чула вика синоћ. „Ја изненађено потврдио и онда се сетио - лето, отворени прозори", осмехујући се препричава Вукчевић. „Волим тај клуб, јес' да ме нервира некад, али... као у свакој љубави". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk