Дан када сам ненамерно убила једног дечака
Мериен Греј је 1977. године била двадесетдвогодишња студенткиња пред дипломом, са безброј планова, када је мали дечак излетео пред њен аутомобил.
Нисам говорила о томе најмање 20 година. Мериен годинама није говорила о Брајану, али је непрестано мислила на њега - његова смрт оставила je неизбрисив траг у њеном животу. Ово је њена прича. Тог дана сам била сјајно расположена. Селила сам се из малог универзитетског града, Оксфорда, у рурални Охајо у велику и стару раскошну кућу у Синсинатију са још гомилом других људи. Била сам страшно узбуђена због тога. Уписала сам на постдипломске студије, али сам одлучила да их напустим. Била сам срећна не знајући шта ме чека у животу. Наћи ћу посао, проводићу се, видећу куда ће ме одвести моје страсти. Била сам у кући - звали смо је урбана комуна - кречећи собу у коју ћу се уселити. Кад сам завршила, одлучила сам да се одвезем до стана у Оксфорду који је био поспремљен и спреман за селидбу - био је топао јунски дан и помислила сам да би било сјајно кад бих могла да се окупам у базену. Пут је почео као аутопут, али се брзо претворио у руралну магистралу, по једну траку у оба смера. Брзина је била ограничена на 70 или 80 километара на сат, прилично брзо за ту врсту пута, био је релативно прометан и налазила сам се у колони возила која се строго држала ограничења брзине. Прошла сам поред малог низа кућа чији су се поштански сандучићи налазили на другој страни улице. Док сам пролазила поред њих, мали плавокоси дечак излетео је на пут, крећући се од поштанског сандучета до своје куће. Спазила сам га у последњем тренутку. Покушала сам да скренем. Никако нисам могла да га заобиђем. Ударила сам дечака, а он је полетео у ваздух и пао на тротоар. Зауставила сам са стране и претрчала улицу. Била сам толико растројена да се не сећам јасно тих тренутака. Крила сам се иза жбуња и вриштала. Чула сам саму себе и помислила: „Шта је то? Ко то ради?" А онда сам схватила да сам то ја. Пошла сам на постдипломске студије, али сам одлучила да их напустим. Била сам срећна не знајући шта ме чека у животу. Дечаку је на путу указивана прва помоћ. Много људи покушало је да му помогне и још људи се окупило крај пута. Била сам веома, веома уплашена. Знала сам да сам урадила нешто страшно. Полицији је требало 20 минута да стигне. Нису сачекали хитну помоћ, само су ставили дечака на задње седиште полицијског аутомобила и одјурили. Ударила сам дечака право пред његовом кућом и неке комшије су отишле по његову мајку. Она је истрчала из куће вриштећи његово име у агонији. Желела је да му приђе, али јој комшије нису дале. Онда је на трему кренула да пада у несвест и морали су да је прихвате. Било је гласно, било је збуњујуће, било је веома узнемирујуће. Пришла сам полицајцима. Изашла сам пред њих, подигла руку и рекла: „Ја сам то урадила, ја сам то урадила." Нису знали да сам га ја ударила, изгледа да нико то није видео. Посели су ме на задње седиште полицијског аута и поставили новајлију спреда да пази на мене. Написала сам изјаву и дуго разговарала са њима. Тражили су трагове кочења на путу и извршили нека мерења. Главни полицајац се вратио и рекао: „Морам да вам кажем да је дечак умро." Молила сам се да све можда није толико лоше као што је изгледало, да ће он можда бити добро. Сећам се само да сам се пресамитила и заплакала, дајући све од себе да останем прибрана. Полиција је дозволила да сачекам у кући једне од комшиница. Она је била врло љубазна. Имала је ћерку неколико година млађу од мене и мислим да је знала да је њена ћерка лако могла да буде починилац, попут мене, или жртва - тај дечак се звао Брајан. Главни полицајац је дошао и рекао ми да ме неће ухапсити - није било индиција да сам била немарна, деконцентрисана или осујећена на било који начин - али ми је очитао малу лекцију рекавши ми: „Ово дете је умрло, то је страшна ствар, постарајте се да се то више не понови." Прилично сам се наљутила, зато што је сама помисао на то да бих тако нешто могла да поновим била незамислива. Назвала сам родитеље у Њујорку и испричала мајци шта се десило. Плакала сам и рекла: „Била је то несрећа, била је то несрећа." А моја мама је рекла: „Наравно да је то била несрећа." Тата је само желео да буде сигуран да је урађено све што може да се уради. Тата је допутовао наредног дана. Позвао је породицу која је изгубила дете да им изјави саучешће, што мора да је било невероватно болно. Зауставио се код комшијске куће да им се захвали што су били љубазни према мени. Постарао се за кола, која су морала код аутомеханичара. Ангажовао је адвоката да бих, у случају да дође до тужбе, имала адекватну заштиту. Желео је само да буде сигуран да је урађено све што може да се уради. Прву ноћ сам провела у пријатељичиној кући, компулзивно причајући шта се десило, а потом се вратила у стан, онај што је био поспремљен и није био посебно весело место, и практично се крила у њему наредних недељу дана. Била сам умногоме добра девојка која је марљиво низала добре оцене и трудила се да испуни очекивања родитеља и професора, али мислим да сам одрасла сматрајући да сам читав живот била надомак опипљивог успеха и зато мислим да сам се после несреће бринула на веома подсвесном нивоу да ли сам добра или лоша особа. Код многих људи влада веровање да сами стварамо услове свог живота - тако, на пример, бесна особа свет доживљава као бесан или непријатељски, а брижна особа свет доживљава као љубазан и великодушан. И зато сам помислила: „Каква то особа има овакво искуство? Ја мора да сам неко веома опасан." Тата је допутовао наредног дана. Позвао је породицу која је изгубила дете да им изјави саучешће, што мора да је било невероватно болно. Кад сам добила кола назад, покушала сам да возим, али сам упорно халуцинирала. Возила бих се путем и помислила да сам видела некога како истрчава на улицу и нагазила на кочницу, али тамо не би било никога. То је била једна веома опасна ствар - била сам толико уплашена да сам одустала од вожње кола на отприлике две године. Неочекивано би ми у глави бљеснули флешбекови. Налазила бих се усред разговора, прања судова или куповине намирница и одједном би ми се указала слика детета како лети кроз ваздух након што сам га ударила или барица крви на путу - језиве слике. Провела сам неколико година кажњавајући се тако што сам одбијала људе од себе. Забављала сам се са мушкарцима који су се према мени понашали веома лоше, нисам имала праве пријатеље, често сам била нервозна, а мојим цимерима није пријало моје друштво, тако да сам се иселила из комуне у стан у ком сам могла да будем сама. Две године после несреће одселила сам се у Калифорнију како бих започела други програм постдипломских студија из психологије и то је за мене заиста био нов почетак. Била сам интелектуално стимулисана и радила сам посао за који сам мислила да је важан, користан и који ми је истински пријао. Практично сам престала да причам о несрећи, према савету родитеља, који су ми рекли да ако људи буду знали да сам то урадила, имаће о мени другачије мишљење. Често сам тог малог дечака, Брајана, помињала као свог духа, зато што је постао део мене. Његов глас у мојој глави постао је веома прекоран, бесан глас који би говорио: „Немој да будеш превише срећна, сећаш се шта се десило последњи пут кад си била срећна? Убила си дете, убила си мене." Чула бих тај глас више пута у току дана и иако сам уживала у студијама и волела што живим у Калифорнији, тај глас би ме увек спутавао. Убила сам дете и то никад нећу моћи да заборавим. Мислила сам на Брајана оног дана кад сам се удала. Мислила сам на Брајана оног дана када ми је умро отац. Мислила сам на Брајана оног дана када сам одбранила дисертацију. Мислила сам на Брајана онога дана када сам започела нови посао. Стално је живео са мном. Удала сам се почетком својих тридесетих. Испричала сам мужу да сам имала несрећу, али никад нисмо говорили о томе. Он ме није испитивао, а ја нисам желела да му намећем свој бол - био је то мој проблем са којим сама морам да се изборим и осећала сам да немам права да од њега тражим утеху. Мислила сам на Брајана оног дана када сам одбранила дисертацију. Мислила сам на Брајана онога дана када сам започела нови посао. Стално је живео са мном. Пре несреће нисам могла да замислим живот без деце. У средњој школи сам била најтраженија дадиља у крају. Обожавала сам то да радим - радије бих чувала децу него излазила са пријатељицама. Током те прве недеље док сам се крила у стану, чула сам неки глас. Ја то зовем звучном халуцинацијом. Тај глас је рекао веома библијским, старозаветно љутитим тоном: „Одузела си дете мајци и за казну никад нећеш моћи да имаш своју децу." Нисам говорила о томе најмање 20 година. Све то време. Била сам веома страшљива у присуству деце - примећивала бих само оштре ћошкове о које би могла да се ударе или базене у којима би могла да се удаве, степенице низ које би могла да падну, нож на који би могла да се посеку. Нисам желела да одгајам плашљиво дете и нисам мислила да бих била добра мајка, и зато сам одлучила да немам децу, због чега жалим и дан-данас, али мислим да је то била права одлука. Мислим да бих се веома намучила као мајка. Желела сам да проживим све типичне животне прекретнице - да завршим школовање, добро се запослим и нађем животног партнера - и убрзо после тога, између средњих и позних деведесетих, одлучила сам да је дошло време да пођем на терапију. Носила сам са собом те успомене, преузеле су контролу над највећим делом мог унутрашњег живота и држале ме на дистанци од других људи. Моји пријатељи су знали да сам нервозан возач, али нису знали зашто. Неких дана бих се осећала лоше и пуно бих размишљала о несрећи, али не бих могла да говорим о њој. Људи су мислили да ме познају, али нисам им испричала вероватно најзначајнији догађај у свом животу. Нисам говорила о томе најмање 20 година. Две хиљаде треће догодила се несрећа на Фармерској пијаци у Санта Моники. Старији човек се колима залетео у групу људи и многи су страдали или били повређени. Живела сам у близини, гледали смо репортаже на ТВ-у и чули хеликоптере изнад наших глава. Људи су на телевизији урлали да је тај осамдесетшестогодишњак убица, али идеја да је он то урадило намерно напросто ме је ужаснула. Несрећа ме је узнемирила и толико ми није излазила из главе да сам затворила врата канцеларије и само записала неке речи о емпатији коју сам осећала према том возачу, баш као и према жртвама, о сопственом искуству и о одсуству подршке људима који су ненамерно убили друге људе. У то време сам похађала једну књижевну радионицу и послала то што сам написала жени која је водила моју групу. Она ме је позвала и рекла: „Треба ово да пошаљеш Националном јавном радију." Да сам помислила да постоје неке шансе да ће они то стварно објавити, никад то не бих урадила. Али сам то ипак послала и док сам трепнула радио ме је звао и молио да дођем и снимим чланак. Била сам веома нервозна, али сам мислила да неко мора да покаже саосећање према том човеку и другима који су ненамерно убили неке људе. Чланак је емитован два или три дана након несреће. Речено ми је да се припремим за поруке мржње, за негативне коментаре на интернету, да ће ме људи звати да ме узнемиравају. Али десило се нешто потпуно позитивно, добила сам огроман излив подршке. Блиски пријатељи којима никад то нисам испричала чули су ме на радију, листом саосећали са мном и исказали ми подршку. Рекли су ми да сам јака што сам се огласила и да им је жао што сам морала да патим. Нешто је процвало у мени, опхрвао ме је огроман осећај олакшања и осећала сам се много више повезаном са људима око себе и са читавим светом. Било је то као јавно декларисање сексуалне оријентације. Јавили су ми се други људи који су ненамерно убили неког и који су имали слична искуства као и ја, пост-трауматске симптоме - флешбекове, осећај неповезаности са светом, потешкоће у концентрисању и, наравно, кривицу и срамоту. Било је веома моћно јер нико од нас није причао ни са ким ко је имао слично искуство. Годинама сам желела да контактирам Брајанову породицу, али сам се суздржавала зато што нисам знала да ли они желе да се чују са мном. Нисам имала много новца, али сам константно слала анонимне донације у вредности од неколико хиљада долара колеџу његовог брата како бих исплатила део његовог школовања. А онда сам пре десетак година отишла на путовање у Израел. Ја сам Јеврејка и ишла сам са својим рабином и другим људима из храма ком припадам. Док сам била тамо, примила сам хебрејско име Браша, што значи благослов. Одабрала сам га у Брајанову част. Кад сам се вратила кући, написала сам писмо Брајановој мајци. Рекла сам јој да сам узела то име у успомену на њеног сина, да Брајан живи у мом срцу као што знам да живи у њеном. Послала сам то писмо. Испоставило се да је она у међувремену умрла, тако да је њена пошта прослеђена њеном живом сину, Брајановом старијем брату. Желела сам да одам пошту Брајану, његовој породици и сопственом искуству испричавши ово јавно Једног дана сам седела у канцеларији, јавила се на телефон и он је био на вези. Прочитао је писмо и нашао ме преко интернета. Причали смо око 45 минута. Био је то веома емотиван разговор. Био је веома љут, рекао ми је колико је његова породица пропатила. Престали су да славе Божић зато што је био сувише близу Брајановог рођендана и сви уобичајени срећни породични поводи за њих су заувек били упропашћени. Никад нису изменили Брајанову собу, оставили су је такву, тако да су имали сталан подсетник на њиховог сина. Нико од њих никад није престао да жали за њим. Док смо причали, истински је смекшао. Није знао да сам звала да изјавим саучешће и да сам кратко разговарала са његовим оцем у данима после несреће. Његов отац био је веома добар према мени и то је имало велики утицај на њега. На крају разговора сам рекла: „Шта желите да ме питате? Можете да ме питате било шта." Рекао је: „Јесте ли возили пребрзо?" Ја сам му рекла: „Не, нисам возила пребрзо. Жао ми је, јако ми је жао, али ваш брат је излетео на пут." Рекао је: „Знам. Нашао се у погрешно време на погрешном месту." У том тренутку осећала сам се као да ми је све опроштено и мислим да је можда успео да осети истинску тугу, неоптерећену бесом који је утицао на његову ожалошћеност. Кад смо прекинули разговор, свакако се нисам осећала као да смо постали пријатељи, али сам се осећала као да смо стекли неку невероватну блискост, зато што смо и даље обоје туговали за тим дететом, и то ће нам заувек бити заједничко. Опраштам себи, али се истински плашим да ћу повредити још некога. Живим у Лос Анђелесу и возим све време, али сам веома опрезна. Желела сам да одам пошту Брајану, његовој породици и сопственом искуству испричавши ово јавно и трудећи се да будем боља особа, али мислим да никад нећу моћи да се помирим са чињеницом да сам убила дете. То никад неће престати да ме ужасава. Све фотографије: Мериен Греј