Жупска Венера: „Како сам у Србији пронашла још једну 'Лејди' и светску сензацију"
Био је то један обичан летњи дан.
Овај проналазак би могао да постане светска сензација, каже археолошкиња Сања Црнобрња-Красић. Сунце је упекло, доневши температуру од тридесетак степени, па су многи само маштали о неком наредном викенду, чији су део вероватно били базен и хладна лубеница. Не и Сања Црнобрња-Красић, археолошкиња која је и тог понедељка била тамо где се најбоље осећа - у рупи, на копању, на терену у близини Александровца. „Сви ровови су били празни до последњег", прича она за ББЦ на српском. „Помислили смо 'то је то', ово је последњи дан, ништа нећемо наћи". Наравно, као у филмовима о Индијани Џонсу, тада се догоди оно најважније. „Махнем метлицом и угледам велики торзо фигурине... Одмах сам знала да се ради о најмонументалнијем примерку, јер за разлику од других, ова има постоље и ноге. „Верујем да ће након конзервације износити и више од 40 центиметара и бити права светска сензација". Пронађена фигурина била је поломљена, али има постоље и ноге, па се претпоставља да ће после рестаурације имати више од 40 центиметара. Шта је Сања пронашла? Жупску Венеру, богињу плодности из доба винчанске културе, која је на овим просторима живела негде између 3.200. године п.н.е. и 4.400. п.н.е. „Најранија металургија на свету припада њима и то је била једна од најнапреднијих цивилизација у том тренутку", истиче Црнобрња-Красић. „Пронашли су метал, топили руду, правили оруђа, гајили биљке, припитомљавали животиње... Па се ту појавио и вишак производа, трговина, моћ..." Сања истиче да је Витковачко поље „готово сензација у читавој светској научној јавности". „Од свих праисторијских фигурина, рађених од печене земље, најмонументалније су нађене тамо", наводи она. „Из педесетих и шездесетих постоје три, али оне су случајни налази, које археолози не воле, јер увек мисле да је нешто подметнуто". Те фигурине се данас чувају у Завичајном музеју Жупе - где је Сања виша кустошкиња - а стигле су и 1991. и до Светске изложбе у Ници. „Тада је четврта, Лејди оф Александровац, проглашена за једну од десет најзначајнијих дела праисторијске уметности", истиче Сања. „Међутим, од тада смо желели да имамо наш налаз, како бисмо могли да потврдимо аутентичност осталих фигурина које су сељаци нашли и донели у музеј". То се и догодило, иако су копали због - канализације. „Тих 120 хектара земље заштићено је као културно добро и све грађевинске интервенције захтевају претходно арехеолошко истраживање". „Због тога смо истраживали будући канализациони ров", наводи Сања. Сања каже да јој је сан да истражи цело Витковачко поље Љубав Сања је рођена 1979. у Хрватској, одакле је избегла током деведесетих, а завршила је прво Филолошку гимназију, па археологију. Због чега баш археологија? „Мислим да сам се тако родила", кратко одговара. „Кад смо у четвртом основне цртали шта ћемо бити кад порастемо, ја сам себе цртала међу пирамидама... Једноставно сам знала сам да ћу бити археолог". И пре неколико дана снови су јој се остварили - пронашла је монументални примерак праисторијске уметности. „То је осећај који не може да се опише... Можда је то мало претерано, али рецимо да је као кад мајка после порођаја узме дете у руке", наводи уз осмех. „Врло је близу томе... То усхићење и узбуђење ни са чим не може да се мери". Како каже, бити археолог је посебна страст и то могу само други археолози да разумеју. „Многима прођу читаве каријере, а да не осете овакву дозу адреналина... Ето, имала сам ту част да баш ја пронађем ту невероватну фигуру. „Прошло је више 48 сати, а и даље не могу да се опасуљим", смеје се. О археологији и чувању „Из угла других мој посао вероватно делује само као неко чепркање по земљи, као што ја никада нећу разумети фудбал и зашто сви они јуре за једном лоптом на ливади", прича Сања. Ту су и политичари, који често, каже она, „сматрају да археологија блокира развој... Треба дође инвеститор, па се мисле 'ми хоћемо индустријску зону на локалитету, а ви нам не дате'. „И онда смо ми ту лоши момци, а заправо чувамо најзначајаније што једна држава има. Културна баштина мора да се чува баш као што се „штити животна средина", објашњава. „То су тековине човечанства, то не припада нама него потомству. „Немамо права да се понашамо као идиоти, у психолошком смислу", каже Сања. Иако су копали само због канализације, Сања се нада да ће моћи да наставе истраживање на том локалитету Шта даље? Сања се само нада да ће моћи да настави да копа и истражује. „Најаве су да ће министар културе доћи у петак и да је обећао да ћемо наставити истраживање, тако да сви моји снови полако долазе на своје место". У међувремену је готово читав свет сазнао за њен проналазак. „Многе колеге су пренеле, прочуло се у свим крајевима планете и сада слете месеци и месеци комуникација, евентуалних сарадњи и тако даље", каже она. А ако би могла да копа и истражује било где у свету, где би то било? „Тренутно ми је сан да откопам Витковачко поље, ништа ми више од тога не треба, верујте ми", наводи Сања. Она верује да „такву сензацију не можете наћи свуда." „Све приче су углавном испричане, треба писати оне које нису, треба открити оно што није откривено", а Балкан је простор на коме су у доба винчанске културе „живели неки људи напреднији од других на планети", сматра она. Једноставно, како каже, сви археолози, па и она, жуди за знањем. „Знање је наше злато, али после ове фигурине не могу да прижељкујем још неки велики налаз... „Ово је нешто што се деси једном у каријери, па кажете себи 'ок, сад могу да седим у канцеларији и пишем'", истиче уз осмех. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk