Ноћни путник који је 21 годину спавао по лондонским аутобусима
Више од две деценије пошто му је одбијен захтев за азил, Сани налази безбедно уточиште у аутобусима који ноћу крстаре по Лондону. Како то изгледа кад сваку ноћ проводите на доњим платформама двоспратних возила?
Сани стрпљиво чека, док му ветар продувава изношену јакну, а зимска хладноћа смрзава екстремитете. Прошла је поноћ и ноге су му уморне, али он стоји право и смешка се док пристаје аутобус, бочним ретровизором успут покосивши зарасле гране. Склања се у страну да пропусти друге путнике да се попну, поздравља познато лице возача благим наклоном и притиска излизану месечну картицу уз терминал за плаћање. Осетивши олакшање што је затекао омиљено место у шарагама доње платформе слободно, спушта се на седиште и намешта се да му буде удобно током дуге вожње која га чека. Сани притиска цегер уз стомак, осећа како наборане руке почињу да му се опуштају и затвара очи. Санијева футрола за картицу за превоз садржи Исусов цитат: „Мир вам остављам, мир свој дајем вам; не дајем вам га као што свет даје." Оставивши за собом мирис поховане пилетине и буку лондонског ноћног саобраћаја, његове мисли лутају. Види млађег себе, како клечи док се моли између бетонских зидина нигеријског затвора, чекајући да буде погубљен. Његов прекршај: борба за демократију. Чувар упада у његову ћелију, диже га на ноге и одвлачи га тихим ходницима, напоље на заслепљујућу сунчеву светлост, где га чекају кола. Породица и пријатељи откупили су његову слободу, потплативши све, од затворских званичника до стјуардеса авиона за Лондон. Санија у садашњост враћа група пијаних људи, која фалшира певајући док улази на врата и пење се на горњу платформу. Сигурно је три или четири изјутра, рачуна он - уобичајено време за невоље. Негде у то време, Сани често примећује три препознатљиве групе око себе. То је згодна анализа савременог Лондона. Ту су они који су у ову земљу дошли у потрази за бољим животом, журе да стигну на чистачке послове пре зоре. Друга група - углавном рођени Британци - журе кући из ноћних клубова, причају гласно и гутају брзу храну. На крају су ту бескућници, они који немају где другде да оду, којима су аутобуси место за одмор. Сани не презире ове друге; научио је да ужива у њиховој напраситости. Кад се они смеше, он се смеши. Кад се они смеју, он се смеје. Невероватно је колико пар пива може да избрише класне разлике, ослободивши резервисане Енглезе њихових инхибиција тако да сада слободно ћаскају са бескућницима као да су привремено у истој равни. Сани покушава да се сети кад се последњи пут осећао срећно као ти пијани људи. Сани прича властиту причу у склопу документарног фотографског пројекта Можда док је његов захтев за азил још био у разматрању. Тада је још био пун захвалности што је добио другу прилику за живот. Пријавио се на курс за снимање документараца, одабравши да извештава о животима лондонских бескућника, и не сањајући да ће се убрзо наћи у њиховој кожи. Сани се усудио да се нада светлијој будућности, безбедан под заштитом Њеног краљевског височанства - те фигуре познате са сунцем избељених колонијалних плаката излепљених широм Нигерије. Али његов захтев за азил је одбијен. То му је оставило две опције: да се врати кући у земљу којом управља челична песница војног владара, где би његова смртна пресуда била коначно извршена, или да се крије. То није био тако тежак избор. И тако је започела 21 година номадства по лондонским аутобусима, који су, брзо је схватио Сани, безбеднији и топлији од улица. Једна црквена свештеница, жена непоколебљиве великодушности, била је та која му је прва донела месечну аутобуску карту, да би га поштедела бројних појединачних ноћних карата. Наставила је то да ради, месец за месецом, а други пријатељи би му платили карту кад год ње није било. Сани би током дана волонтирао у црквама - одлазио би у више њих током боравка у Лондону. Кад би завршио са послом, често би одлазио у Вестминстерку референтну библиотеку, где би читао вести дана или настављао где је стао с књигом коју је читао. Онда би шефа сале неког ресторана замолио за мало хране и каже да је ретко кад одбијен. Санијеве фотографије приказују свет из визуре једног бескућника Али не касније од девет увече, он би без изузетка улазио у аутобус за прву од три, можда четири, ноћне вожње по главном граду. Убрзо је открио који су аутобуси најбољи за добар одмор. Био је то поуздани Н29, од Трафалгар Сквера до северног предграђа Вуд Грин. Али 25 - који вози 24 сата - нудио је најдужи сан без прекида. У саобраћају је потребно два сата да се стигне од центра Лондона до Илфорда, у Есексу, где би - уколико стварно има среће - возач могао да се сажали над њим и остави га да спава у возилу на терминалу. Чешће би се дешавало да пробуде путнике бескућнике - можда четворо или петоро њих - и истерају их напоље док не дође наредни возач. Већина њих биле су сиромашене жене, Британке или Африканке, које су користиле аутобус као склониште од сексуалних напасника. Натрпане торбама, биле би захвалне Санију кад би им помогао да их утоваре у аутобус и истоваре из њега. Сани у парку Сент Џејмс Сани никад не носи много тога са собом. Мали цегер омогућује му да избегне стигму бескућништва у току дана. Неки бескућници би се опружили преко више седишта, али он не воли да смета другим путницима. Требало му је времена да научи све трикове. Испрва није водио много рачуна где седа. Али онда се сукобио са двојицом мушкараца који су покушали да запале косу безбрижне жене на седишту испред. Успео је да их отера, али је чврсто одлучио да убудуће избегава сукобе кад год је то могуће. Доња платформа, закључио је, била је стециште разумних људи, породица и старијих. Невоља је ретко избијала близу возача. Задња седишта била су оптимална, не само за дремку већ и за душевни мир. Санијева фотографија ноћног превоза Али увек има сметњи: бус који се стално трза при кретању и стајању, неонска светла, бучни ноћни путници, брундање мотора. Два сата мирног сна током читаве једне ноћи представљају велики луксуз. У зору - или кад би огладнео, шта год да наиђе прво - упутио би се у Мекдоналдс. Никад није просио, али би му пријатељски настројено особље у огранку на Лестер скверу дало храну и дозволило да се обрије у купатилу. И друге муштерије би биле љубазне према њему. Или би, кад би правилно натемпирао, могао да изађе код огранка у Харингеју који ради 24 часа - на пола пута трасе Н29. Ту би могао да ужива у миру који је био редак у лондонским огранцима, спусти главу на сто и настави дремку. Током неколико Божића, Сани је одустао од рутине и испробао зимска ноћна склоништа по црквама. Седам различитих цркава радило је на мсену. Али биле су распршене по различитим локацијама широм главног града, створивши дневни егзодус људи - „живи мртваци", како их он зове - који су журили да стигну до следећег кревета пре повечерја. Сани је схватио да више воли аутобусе него да лежи на каменим подовима, гуркајући се раме уз раме с осталима. Било је тешко спавати од мириса дуванског дима, алкохола и нечистих тела. И, наравно, вриске других док су лежали тамо мучени кошмарима. Са седишта лондонских аутобуса, Сани је посматрао како се мења лице престонице. Гледано пропорционално, белачко становништво нашло се у опадању. Редови бескућника само су расли. У овом граду, једном од најразноврснијих на свету, постао је стручњак за повезивање лица или дијалеката са местом порекла. И развио је шесто чуло за невољу, препознајући знакове упозорења у гестовима: кез тинејџера који тражи кавгу, напућене усне бесног расисте. Постојале су комбинације које лако могу да се заврше сукобом: пијани навијачи и забрађена жена; уморни путници који иду с посла и људи који користе спикерфон; чланови банди и њихови локални ривали. У месецима после референдума о Брегзиту 2016. године, непријатељство према мигрантима као да је постало чешће. „Врати се кући", постао је редован слоган. Сани се моли у цркви Сани није кривио британску владу за властите недаће. Да његова рођена земља није била толико лоша, не би се ни обрео овде. На крају је центар за избеглице у цркви Нотр Дам де Франс, код Лестер сквера, у његово име поднела захтев за дозволу за останак. Уколико људи докажу да су без прекида живели у Великој Британији 20 година, могу да се квалификују за боравиште. Али Сани је провео читаво то време избегавајући сву евиденцију, избегавајући да га открију. Како може да докаже да је све време био ту? „Разумемо да је ваш клијент тренутно бескућник, али нама је и даље потребан документарни доказ који би показао непрекинут боравак од 1995. године до данашњег дана", речено је у писму из Хоум офиса. „Докази као што су рачуни за струју, изводи из банака, уговори о становању." Сани је замолио возаче аутобуса с којима се спријатељио да му напишу писмо препоруке. Један је пристао, потврдивши да је био „редован путник током читавих ноћи". Цркве у којима је волонтирао током година обезбедиле су изјаве подршке и ископале старе фотографије на којима се види да је био присутан на добротворним догађајима. Ових дана Сани је тај који прави фотографије. Он посеже у своју торбу за једнократним апаратом који је добио како би испричао своју причу у склопу једног фотографског пројекта. Остало му је да испуца још свега неколико фотографија. Пронашавши кадар, Сани чврсто притиска дугме за блиц и застаје да подеси композицију. Клик... Он отпушта затварач. Ова фотографија неће само приказивати редове углавном празних седишта на доњој платформи аутобуса. Она ће бити и слика из живота слободног човека. Са 55 година, 2017. године, Сани је добио званичну дозволу да остане у земљи. Било је потребно годину дана, али он сада коначно има право на стан, на рад, на постојање. И захвалан је на томе. Ускоро ће његова станица, дубоко у предграђу јужног Лондона - још се није навикао на путовање до одредишта. Чак и сада понекад спава у аутобусима, мада чешће током дана него ноћи. Након што су толико дуго представљали безбедно уточиште, и даље су места на којима може да испразни главу - њихово добро познато окружење представља утеху. Санијева колена крцкају док се придиже. Све је старији, током ове борбе, остарио је више него што стварно има година. Захваљује се возачу и пажљиво силази низ степенице на тротоар. Ушушкавши се пред поветарцем, хода ка свом пансиону, смешкајући се уснама испуцалим од хладноће. Сани, чије је име промењено, сарађивао је годину дана са фоторепортерком Венишом Мензис како би илустровао ову причу. Прича је састављена од интервјуа са Санијем, његових фотографија и портрета који чувају његову приватност. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk