Депоније у Србији: Еколошке темпиране бомбе
Пролазећи магистралом поред Пријепоља, у очи упада брдо смећа на „привременој" депонији Стањевине која се простире око километар уз реку Лим.
Како штетне материје из отпада са депонија заврше назад у нашим тањирима Јавно комунално предузеће из тог места овде свакодневно баца око 30 тона различитог отпада - иако је њено затварање давно најављено. Ове „еколошка темпирана бомба", како је виде мештани оближњег насеља Залуг, гори од понедељка 5. августа увече а стање је „никад горе" - готово цела лимска долина је у диму и смраду. Проглашена је ванредна ситуција, а ватрогасци кажу да је санирање пожара отежано због дебљине наслага, као и да није извесно када ће бити угашен, преноси локални портал ПП Медиа. „Сваког тренутка може да се деси експлозија. Ту има и мртвих животиња и којекаквог хемијског отпада, индустријског, све и свашта се трпа и сада када се то запалило, заиста је несношљиво", за ББЦ на српском каже Есад Хоџић из Залуга. Између дивљих депонија којих је на хиљаде широм земље, и 164 општинских и званично регистрованих где иде већина ђубрета - нема суштинске разлике јер су ефекти на животну средину исти, истичу стручњаци за ББЦ на српском. Широка пар стотина метара, дугачка око километар, а на неким местима висока неколико метара - ово је депонија код Пријепоља у пожару. Већина депонија на које одлази прикупљени отпад у Србији не задовољава санитарне стандарде, за ББЦ у допису наводи Агенција за заштиту животне средине - што значи да штетне и опасне материје завршавају у земљишту, у биљкама и животињама, у ваздуху који удишемо, у води коју пијемо и храни коју једемо. Већа улагања у инфраструктуру и систем за скупљање ђубрета, реформа јавних комуналних предузећа као и оштрије казне за све који не одлажу отпад по прописима су нека од решења која предлажу стручњаци - од заштитника животне средине до Фискалног савета Србије. Сва наша сметлишта Наше ђубре је у нама. „Филтрацијом кроз ђубре, вода са разним штетним материјама доспева у земљиште, из земљишта стиже до биљака, из биљака до животиња, а преко њих и до нас и наших тањира", објашњава за ББЦ Тања Петровић, извршна директорка Младих истраживача Србије. Недељно у себе унесемо око пет грама пластике - пропорционално једној кредитној картици, а највећи извор микропластике коју уносимо је вода, подаци су Светске организације за природу. Наше несортирано ђубре махом иде на једну од општинских депонија, а по подацима из Стратегије управљања отпадом сваки становник Србије произведе годишње око 318 килограма смећа. Тај отпад углавном не пролази ни кроз какав третман пре одлагања - остаци хране, органски отпад, пластика, картон, кућна хемија, и ко зна шта све не - само се сручи у земљу. Замислите сада кишу и снег који падају на тоне и тоне отпада на сметлиштима широм земље, а затим све што је у њему се раствара и практично цеди кроз земљиште. Јавна комунална предузећа одлажу отпад на барем 123 оваква сметлишта, од којих значајан број не испуњава „ни минимум техничких стандарда" и предвиђено је њихово затварање, кажу из Агенције за заштиту животне средине за ББЦ на српском. Иако се ове депоније налазе на земљишту које је у власништву Републике Србије, чак 70 одсто њих није предвиђено просторно-планским документима и немају урађену студију о процени утицаја на животну средину, нити потребне дозволе, наводе из Агенције. Као један од вероватно најекстремнијих примера оваквих сметлишта где јавна комунална предузећа бацају отпад Петровић истиче баш пријепољску депонију Стањевине. Мештани Залуга већ скоро 20 година због ове несанитарне депоније имају проблеме - уместо да се уклони, планина ђубрета расте, а отпад повремено упада у реку или на пут. Кажу да се често чују експлозије од наталожених запаљивих гасова попут метана од којих лако избија пожар. Поред акутне опасности по здравље, неконтролисано гомилање ђубрета на овој депонији може довести и до „стварне катастрофе ширих размера". „Ми свакодневно страхујемо да би она могла да комплетно склизне у Лим и да затвори ток реке", каже Есад Хоџић и истиче да локална власт показује неспособност и недостатак жеље и одговорности да нађе решење упркос бројним апелима и протестима мештана. Општина Пријепоље је добила три милиона динара за санирање и затварање депоније Стањевине, а према одлуци Владе Србије отпад треба да се усмери на регионалну депонију у Ужицу, преноси лист Данас. А да би се то десило, потребно је да се заврше радови на проширењу ужичке депоније. Озбиљна опасност по здравље и природу Депоније су, и дивље и општинске, велики загађивачи, али и велика опасност - пожари су чести, а могуће је и ширење зараза. „Не постоји контролисано одвођење депонијског гаса који настаје разградњом отпада у депонији, што може довести до пожара или експлозије. Процедне воде се не сакупљају нити пречишћавају, што угрожава подземне и површинске воде и земљиште због високог садржаја органских материја и тешких метала", кажу из Агенције за заштиту животне средине. На депонијама често завршава и опасан отпад из домаћинстава, а понекад и из индустрије, што додатно повећава опасност. „Само један литар моторног уља може да загади до милион литара пијаће воде", истиче за ББЦ на српском Игор Јездимировић, председник удружења Инжењери заштите животне средине. Доктор Данко Јовић из Завода за заштиту природе објашњава да се на оваквим местима повећава број глодара који преносе разна обољења, а за њима и читав низ предаторских врста, од змија до лисица и вукова. Посебан проблем представљају и отрови који се бацају на овим местима и тиме кроз ланац исхране доводе до тровања дивљих животиња, додаје он. Такође, баца се и отпад попут папира и картона који је могуће рециклирати, уместо да се секу нове шуме, наводи Јездимировић. Strategijom upravljanja otpadom predviđena je izgradnja 26 regionalnih sanitarnih deponija, a do sada izgrađeno 10. 164 registrovanih opštinskih deponija 70% nema potrebne dozvole i procene uticaja na životnu sredinu "Većina"ne zadovoljava tehničke standarde, predviđeno zatvaranje 2170registrovanih divljih deponija 20%komunalnog otpada završi na divljim deponijama Како и колико Србија „чисти двориште" Србија је 2010. године донела државну Стратегију управљања отпадом која истиче ове године и према Јездимировићу, није дала очекиване резултате. Њоме је предвиђена изградња 29 регионалних санитарних депонија, 44 трансфер станица, 17 рециклажних центара, седам центара за компостирање и четири спалионица - до 2019. године. Према подацима Агенције, од 2010. до 2017. је изграђено тек десет санитарних депонија. Незванично, приводе се крају радови на још седам - што је чак и скупа далеко од довољног, сматра Петровић. Питање изградње преосталих санитарних депонија није приоритет оних који доносе одлуке, и на државном и на локалном нивоу, јер тражи улагања која су дужа од једног мандата, оцењује Јездимировић. Поред тога, локалне самоуправе често немају средства, а имају одговорност и надлежност. „Неке од њих не могу да испоштују тај закон јер или немају средстава или нема политичке воље", каже Петровић. Млади Подгоричани зарађују на отпаду Шта су санитарне депоније и зашто су нам потребне? Санитарна депонија, у складу са прописима ЕУ, има заштиту земље која спречава да ђубре и штетне материје продру до подземних вода, гасне бунаре за сакупљање штетних гасова, систем за компостирање, као и постројења за прераду отпадних вода. Регионалне санитарне депоније изграђене до 2017. налазе се у Ужицу, Лапову, Кикинди, Јагодини, Лесковцу, Пироту, Сремској Митровици и Панчеву, док су две локалне у Врању и Горњем Милановцу, по евиденцији Агенције за заштиту животне средине. „Све остало се може сматрати дивљим", сматра Петровић, а сагласан је и Јездимировић. Међутим, поред великих новчаних улагања неопходних за градњу преосталих депонија и затварање постојећих, неопходно је успоставити систем управљања тим отпадом. То подразумева мере којима би се смањила количина отпада, поновну употребу оног који је могуће користити, рециклажу, енергетско искоришћење смећа, као и депоновање. Чекајући да се то деси, већина општинских сметлишта се „на мишиће" одржава у животу. „Ако на санитарне депоније будемо одлагали сав отпад пре његове сепарације и третмана, врло брзо ћемо и њих затрпати", истиче Јездимировић. Пластичне флаше, кесе и друго ђубре често заврше у нашим рекама, баш као ово у Дунаву. Дивље депоније као печурке На дивљим депонијама које ничу на сваком кораку заврши, према проценама, петина комуналног смећа Србије. Има их око 4.500 по наводима министра заштите животне средине Горана Тривана, док Агенција за заштиту животне средине помиње око 2.170. Колико год да их има - штетне су и опасне. „У већини случајева дивља сметлишта се налазе у сеоским срединама", наводе из Агенције за заштиту животне средине. Она настају најчешће због недостатка средстава за пружање најосновнијих услуга као што су сакупљање, транспорт и санитарно одалагање отпада, наводе из Агенције за заштиту животне средине. Селима недостаје, пре свега, ситна инфраструктура попут контејнера, а и само одвођење отпада је јако лоше организовано, каже Петровић. „Људи немају где да бацају, већ смисле сами шта ће с тим", додаје она. Само два од 25 села, колико их је у општини Сокобања, има организован одвоз смећа, због чега на сваком кораку ничу дивље депоније и претпоставља се да их има стотинак, пишу Јужне вести. Нема рационалног објашњења зашто смеће често заврши баш у близини река и језера, осим народног веровања да „вода носи све" - од злих чини до ђубрета, сматра Петровић. Многе од ових депонија је скоро немогуће очистити јер настају на неприступачним местима попут јама и вртача. На уклањање дивљих депонија троше се милиони динара - само у Нишу је издвојено четири милиона ове године - али често поново изникну - те многима делује да је њихово санирање Сизифов посао и рупа без дна. Грађани као активисти Иако јавност у Србији све више препознаје проблем поступања са отпадом, не осећа га и не доживљава као свој, већ као туђи, оцењују из Агенције за заштиту животне средине. Др Јовић додаје да становништво мора да буде више информисано о утицају депонија на животну средину како би се изградили другачији ставови, навике и понашање за очување природе. И заиста, све је више иницијатива грађана да се ђубре уклони - било самоорганизовано у акцијама чишћења или пријављивањем проблема надлежним органима. Дивље депоније, смеће поред река и на улицама биле су најчешће притужбе које су грађани Лесковца слали заштитнику грађана. У Сомбору, могуће је пријавити комунални проблем и преко веб апликације, а на територији Београда и преко Твитера. Ипак, „систем не сме да се заснива на ентузијазму појединаца или групица које се буне и свесни су да нешто не ваља", истиче Тања Петровић. Oвој породици заштита животне средине није само споредна активност, већ начин живота. Шта је решење за наше ђубре? Поштовање закона и већа улагања у инфраструктуру. Сама по себи, изградња регионалних депонија може много допринети решавању проблема имајући у виду да већина градова и општина нема трајно решено питање одлагања смећа, сматра др Јовић. Међутим, неопходно је и спровођење систематске контроле и казнене политике за све који нелегално бацају отпад, како се не би појављивале нове дивље депоније, додаје он. „Потребно је и да се пооштри казнена политика ка општинама и градовима који се не баве овим питањем и трују грађане дивљим - градским депонијама", истиче и Јездимировић. Нису само еколози свесни проблема које Србија има са смећем. И стручњаци Фискалног савета увидели су да је драстично повећање улагања у заштиту животне средине и друштвени и фискални приоритет. Један од три кључна проблема је прикупљање и третман отпада, којем је знатно допринео дугогодишњи неодговоран однос државе, пише у анализи Савета. Процењује се да су за решавање нагомиланих проблема лошег управљања отпадом у Србији потребне инвестиције од око 1,5 милијарде евра, а из Савета истичу бројне позитивне ефекте улагања у заштиту животне средине, као и неопходност реформисања јавних комуналних предузећа. Једна од тих реформи је, по речима Тање Петровић, и начин наплате одглагања отпада - у Србији се плаћа по квадрату стана, а не по количини коју свако производи. У многим европским земаљама је усвојен модел „плати колико бацаш" којим се грађани стимулишу да смеће раздвајају пре бацања. Фискални савет сматра да буџетска стабилност неће бити угрожена инвестицијама и реформама, додајући да тренутно постоје средства у буџету која се могу одвојити за решавање проблема. То је „прилика коју не би требало пропустити", закључак је савета. Али власти у Србији још увек нису размотриле ове препоруке. А шта могу појединци? Игор Јездимировић сматра да могу да врше притисак на одговорне и оне који доносе одлуке, али и саме себе. Да, где год је могуће и без обзира на недостатак финасијску мотивацију, раздвајају отпад и шаљу на рециклирање оно што је могуће поново искористити. Суштина је једноставна: „Закон, казна, стимулација", закључује Петровић. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk