Шанел Милер: Жртва сексуалног напада на Стенфорду који је узбуркао свет
Знате ли ко је Емили Доу? Знате ли да ју је једне јануарске ноћи 2015 , на Универзитету Стенфорд, Брок Тарнер сексуално напаствовао испред куће у којој је студентско братство организовало журку. Пронашли су је без свести и делимично одевену близу једног контејнера.
Шанел Милер Он је добио казну од шест месеци, за сексуални напад на жртву која је била под дејством алкохола, сексуални напад на онесвешћену жртву и покушај силовања. Одслужио је три месеца и добио трогодишњу условну казну, која истиче овог месеца. Судија Арон Перски, који је касније уклоњен с положаја, као аргументе у корист нападача навео је Тарнеров „узоран карактер" и чињеницу да је био под утицајем алкохола. У вестима се тада често истицало и да је Тарнер врхунски пливач. Емили Доу је онда објавила изјаву коју је дала пред судом, а која је променила много тога - јавио се низ девојака које су некада биле жртве сексуалног злостављања у кампусу, о чему се раније није причало. А знате ли ко је Шанел Милер? Могуће је да још увек не знате. Она је заправо та Емили Доу - то јој је, због заштите идентитета жртве, било име у судским документима. Ево шта би требало да знате о Шанел. Она је апсолвент на катедри за књижевност и написала је књигу Моје право име (Know My Name). Талентована је уметница и волела би да илуструје књиге за децу, њени радови су надреални и - како она тврди - мрачни. Проучавала је и грнчарство и стрипове, а бавила се и стендап комедијом. Воли псе. Себе сматра стидљивом. Порекло јој је делом кинеско и њено кинеско име је Занг Сјао Ша. Лако ју је насмејати, паметна је и забавна. Она је нечија ћерка, сестра, девојка. Могла би да буде неко кога познајете. Упозорење: ова прича садржи елементе који могу бити потресни за читаоце. Шанелини мемоари су испуњени бесом због онога кроз шта је прошла. Зашто их је уопште написала, ако је због тога морала изнова да се суочи с болом, прочита судске документе и изјаве сведока који јој - све дотад - нису предочени? Каже да је осетила обавезу да унесе светлост у таму кроз коју су прошле многе жене. „Било је дана када сам невероватно тешко устајала из кревета", тврди двадесетседмогодишња Шанел, у родном граду Сан Франциску. „Било је дана када заиста нисам видела никакав пут пред собом. Ти тренуци су били изузетно тешки. Било је страшно. Нисам могла да цртам, нисам ништа писала. Желела сам само да спавам, како не бих морала да будем при свести. Такав живот ништа не вреди. „Размишљала сам о другим младим женама које су прошле кроз исто. Видите их како се повлаче, вену, одвајају од ствари које воле. И помислила сам - зашто, зашто дозвољавамо да се то догоди?" Њен глас је јасан и гласан, али је препун емоција и тихог беса, због неправде којој су изложене жене широм света. Због бескрајног низа других људи који знају како је то кад си Емили Доу. „То су младе, талентоване жене, узбуђене због своје будућности, жене које много тога имају да дају и понуде. А онда се понекад деси нешто овакво", каже Шанел. „И оне оду кући, испуњене стидом, који држе у себи и он их изједа изнутра. „И онда мисле 'све би било у реду да сам остала затворена у соби', 'можда ће све бити боље ако не проговорим ни реч', 'можда не заслужујем да будем вољена или да ме неко нежно грли'. „Апсолутно је ненормално да дозвољавамо да се то дешава. Да их пуштамо да гаје негативан став о себи. Да их пуштамо да се изолују од околине. Уместо да их приволимо назад к себи, да кажемо не, ти заслужујеш испуњен живот. Заслужујеш сјајну будућност." Шанел у то време није била студент на универзитету - већ је завршила студије. Њена млађа сестра Тифани је дошла кући за викенд и позвала је да заједно оду на журку. Њена исповест је проширила причу о силовањима у кампусу и она посебно жели да види промене на универзитету Стенфорд, где, на пример, форензичке анализе не могу да се врше у универзитетској болници, већ жртве морају да преваљују пут од шездесет километара. „Треба ли да се возиш Убером четрдесет минута, са потпуним незнанцем, док си још у одећи коју си носила за време напада? Или треба да шаљеш поруку пријатељици која има кола и тако откријеш информацију?" Многе жене су проговориле о искуствима након што су прочитале Шанелину изјаву, охрабрене да испричају своју причу - у неким случајевима први пут. Национална мрежа за жртве силовања, злостављања и инцеста (RAINN) - највећа организација у САД која се бори против сексуалног насиља - објавила је да једна од шест жена у САД постане жртва силовања или покушаја силовања. Сваке 92 секунде једна Американка је сексуално нападнута. У 1.000 сексуалних напада, 995 починилаца буде ослобођено. Помислите на то поред колико жена прођете сваког дна. Затим помислите на сваку шесту од њих. „Ми стално говоримо нешто типа, о, па зашто ништа није рекла. Зашто није пријавила напад?", каже Шанел. „Зато што не постоји систем преко којег може да пријави напад. Зашто би имала поверења у нас да ћемо је збринути ако каже нешто? Морамо учинити много више како бисмо помогли преживелима након нечег оваквог." У време када је Тарнер осуђен, тај злочин није описан као силовање - али закон се у Калифорнији променио и то управо због Шанелиног случаја. Сада постоји безусловна затворска казна од најмање три године за пенетрацију у особу која није при свести или особу која је под утицајем алкохола, објашњава Алалех Кјанерчи, Шанелина адвокатица. Донет је још један закон како би се дефиниција силовања проширила на сваку врсту пенетрације („траума коју доживљавају преживели не може се процењивати на основу тога чиме се тачно продрло у њих без њихове дозволе", тврди она, бранећи тај закон). Шанел је била толико утучена током суђења („све време сам се осећала понижено и празно", каже ) и шокирана Тарнеровом казном да је, када ју је адвокатица питала за дозволу да објави њену изјаву пред судом, само рекла: „Наравно, ако сматраш да ће то нешто помоћи". Мислила је да ће то завршити на неком локалном форуму или на сајту локалних новина - није ни сањала колики ће утицај извршити. Када се њена изјава појавила, а први пут је објављенa на Базфиду, прегледало ју је 11 милиона људи за четири дана и Шанел је примила стотине и стотине писама и поклона из целог света. Све их је прочитала, изјавивши да су је она „научила да будем нежнија према себи, показала су ми шта представљам за те друге људе", и додавши следеће: „Почела сам да посматрам себе кроз њих." Чак је примила писмо из Беле куће - Џо Бајден, потпредседник, написао је: „Подарили сте им снагу потребну за борбу. На тај начин ћете, верујем, сачувати животе." Пошто је иступила анонимно, пријатељи су јој често прослеђивали изјаву, не знајући да ју је она написала. Шанелин психолог је знао да је сексуално напаствована, али месецима није знао да она стоји иза имена Емили Доу, те ју је питао: „Јеси ли прочитала изјаву жртве са Стенфорда?" У суду се стално чују приче попут Шанелине - мењају се само имена, места, детаљи. Због чега је баш њена прича тако снажно одјекнула? „Можда зато што не преза од најмрачнијих делова", каже Шанел. „Готово да осетите олакшање кад неко прихвати вашу таму, зато што осећате да је то нешто ружно и прљаво што треба сакрити. „Ако је покажете, људи ће се саблазнути и удаљити од вас. Била сам у стању да искажем сва та тешка осећања и отворим се, избацим их из себе, а да не осетим стид због тога што сам их искусила." Пошто је прошла кроз судски систем, Шанел је рекла да осећа обавезу да извести о свему, да покаже људима како је то. „Знам да сам имала многе предности, под знацима навода", каже она. „Урадила сам тестове у случају силовања [комплет тестова за форензичко прикупљање доказа у случају сексуалног напада], добила сам помоћ од полицајаца и медицинских сестара. Додељен ми је адвокат, имала сам тужиоца, имала сам све оно што се подразумева да треба да имате. „И свеједно сам с великом муком и уз емоционални стрес прошла кроз то. Мислила сам: 'Ако то овако изгледа, чак и кад сте добро опремљени, како ће, дођавола, било ко други преживети процес?' „Осетила сам да је моја дужност да напишем како је то када се нађете између зидова суднице, без иједног прозора, на шта личи ваш унутрашњи пејзаж, како се осећате док седите на клупи за сведоке и нападају вас током тог бесмисленог испитивања." То што пише књигу омогућило јој је приступ судским документима и хиљадама страница транскрипта који јој нису претходно показани. Док је повезивала конце осећала је дубоки бол, свесна тога шта је све видео и чуо не само суд, већ и њена породица и пријатељи. „Било ми је изузетно тешко. Дуго сам то одлагала. На концу сам помислила да напросто морам све то да прегледам. „Читала бих о Броку и одбрани која је, корак по корак, описивала како ми је скинуо гаћице, гурнуо прсте у мене...", застала је, а затим додала: „Било је толико детаљно, гушило ме је док сам читала то поновно вербално скидање одеће са мене. „Замишљала сам да се све то одвија у судници, где сви само слушају и нико ништа не предузима. Нисам могла то да сварим." „Требало је много снаге да поново испричам ову причу" То ју је разбеснело и изазвало „самоиндуковану депресију", али она каже да је доживела и „сјајан тренутак у ком су сви гласови из тих транскрипта дословно били у мојим рукама". „Могла сам да их узмем или оставим. Али сви су они припадали мени. На мени је био да бирам које речи желим и да их организујем како ми се хоће. „Велика моћ почива у могућности да изнова посложите причу", додаје она. Књига Моје право име испуњена је траумом коју је доживела Шанел - од тога да се пробудила не знајући шта се десило, преко детаља напада које је чула на вестима, па све до тога да је морала све да исприча родитељима и заврши потпуно сломљена на суду. Како сама каже: „Писање је начин на који се носим са светом." Шанел је одлучила да открије име тек шест месеци касније, пошто је 2017. почела да пише књигу. Каже да је терет анонимности постао претежак - 90 одсто људи који је познају нису знали њен други идентитет. Шанел црта у својој кући у Сан Франциску Пријатељи су и даље мислили да одлази на посао од девет до пет. Стога су јој бивше колеге („моји добављачи", каже уз осмех) преносиле делиће информација. „У почетку је било важно на тај начин се одржати, борити се са светом и сачувати приватност", каже она. „Али с временом се осетите веома унижено. Мислим да је важно то што могу да отворено живим са својом истином." Раније овог месеца је очекивала да ће дан када ће јавно рећи да се зове Шанел бити „буран". Али заправо је означио тренутак дубоког мира и снаге. „Испоставило се да је то најспокојнији дан који сам доживела у последних четири и по године", каже Шанел. „Одједном сам схватила да сам успешно прегурала све то." „Знате, на изрицању пресуде је прочитао извињење у десет реченица", каже она. „Мени је то звучало генерички. „И навело ме је да се запитам шта ради наше правосуђе, јер чему све то служи ако он чак ни не научи нешто? Да се променио, мислим да бих много лакше прихватила такву пресуду. „Веома сам заинтересована за саморазвој и искрено ме боли то што је толико застранио са тог пута, али никад није присиљен да се окрене било каквој интроспекцији или макар сагледа начин на који је утицао на мене." Одговор универзитета Стенфорд: Поздрављамо то што је Шанел Милер смогла храбости да исприча јавности своју причу и дубоко жалимо због тога што је сексуално напаствована на кампусу Стенфорда. Као универзитет, ми настављамо да улажемо и продубљујемо напоре да спречимо сексуално насиље и на њега ефикасно узвратимо, док нам је коначни циљ да га искоренимо из наше заједнице. Најближа локација на којој се може извести тест SART [тим који одговара на пријаве сексуалних напада] је Вели медикал центар у Сан Хозеу. Одавно смо се сложили да нам је потребна ближа локација и посвећено радимо на томе да обезбедимо простор за SART тестове у Стенфордској болници. Округ Санта Клара, који води програм SART, ради на обучавању довољног броја медицинских сестара за те потребе. Судија Арон Перски је углавном критикован због релативно благе казне коју је изрекао Тарнеру - и која је распирила националну дебату о томе да ли белци из богатих породица добијају повлашћен третман унутар америчког судског система. „Привилегија подразумева то да он не мора да се суочи са сопственим делима, како би увидео њихове последице на некога ко није он", каже Шанел. „Знате, имамо младе људе друге боје коже који издржавају много дуже казне за ненасилне злочине, као што је поседовање марихуане. То је сумануто. „Стално сам се питала када ће на ред доћи права казна. Када ће те натерати да одговараш за оно што радиш у животу, а не да се стално провлачиш, као да ништа од онога што чиниш не повређује друге, па стога неће утицати ни на тебе. „Мислим да ме највише погађа то што нико ни у једном тренутку не сугерише да је и жртва живела некакав живот пре него што се ово десило. „Имамо наше планове и циљеве, и не волимо када нас овакво нешто тотално избаци из колосека. А људи онда кажу, зашто га није пријавила. То је као да узгред питају зашто није престала да ради све што је радила дотад како би се позабавила нечим што никад није желела да је задеси." Тарнер је прошле године покушао да измени пресуду, али његова жалба је одбијена. Остаће регистрован као сексуални преступник. Избачен је са универзитета и сада живи с родитељима у Охају. На питање да ли би волела да Тарнер и његова породица прочитају књигу, она одговара: „Ако би хтели да је прочитају и искрено је доживе, то бих подржала. Увек подржавам сазнавање и дубље разумевање. „Али исто тако сам прихватила да су њихова дела изван моје контроле, да могу да се усредсредим једино на свој пут и то како желим да наставим њиме. Понајвише желим да моја књига буде присутна као дружбеница. „Ја је видим као нешто што можете да носите са собом док проживљавате тешке тренутке, нешто што стварно можете да држите у рукама или читате у кревету касно у ноћ, кад се осетите усамљено. Стално сам размишљала о томе шта ми је заиста било потребно да чујем док сам пролазила кроз све ово." Писмо Шанел Милер и њена уметничка дела Шведски студенти Петер Јонсон и Карл-Фредрик Арнт заузимају посебно место у њеном срцу, јер су зауставили напад на њу пошто су видели шта се дешава док су на бицилкима пролазили поред. Шанел је после напада насликала два бицикла и спавала је са том сликом окаченом изнад кревета - служила је као талисман који је подсећа да ипак има наде. Касније се срела с њима двојицом на вечери. „Волим да кажем: 'Будите Швеђанин'. Заложите се за рањиве људе, урадите оно што можете, помозите једни другима и прођите кроз најцрње моменте скупа с преживелима. „Мислим да реакције које добијам говоре о томе да су људи сада спремни да се умешају и истински боре за праву ствар. И то ме изузетно охрабрује." Књига је сада отишла у свет и Шанел планира да одлучи шта ће радити у наредној животној фази. Али то чини с надом и вером да ће добро у свету савладати оно зло. „У ноћи кад сам нападнута истовремено сам и спасена", закључује она. „Десило се заиста нешто грозно - али и нешто заиста дивно. Кажу да не треба да упознате своје хероје - али у овом случају мислим да баш треба." На питање шта сад намерава, Шанел одговара: „Желим да напишем књигу за децу, за њихове сазреле умове и сочна срца, који још нису научили да буду мрачни, озбиљни и суморни. Проживела сам неколико незгодних година, али испуњена сам надом. Осећам као да мој живот сваког тренутка тек почиње." Књига Моје право име (Know My Name) објављена је у САД и Уједињеном Краљевству 24. септембра. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk