„Најдужа и најспектакуларнија отмица авиона“
На врхунцу учесталих отмица шездесетих, авиони су у САД-у отимани у просеку сваких шест дана. Пре тачно педесет година, Рафаеле Миничиело био је одговоран за „најдужу и најспектакуларнију отмицу", како ју је тада описао један новинар. Могу ли они који су се налазили у авиону икад да му опросте?
Запослени у авиокомпанији Норман Кеј гледа у отети ТВА85 на аеродрому Бангор у држави Мејн 21. август 1962. У подножју брда северне Италије, малко североисточно од Напуља, напукао је расед и земља је почела да се тресе. Они који су живели на површини, у једном од делова Европе најсклонијем земљотресима, били су навикнути на то. Земљотрес јачине 6,1 степен у предвечерје био је довољан да преплаши свакога, али највећу штету направила су два моћна накнадна потреса. Двадесет километара од епицентра и неколико стотина метара северно, живела је породица Миничиело, међу њима и дванаестогодишњи Рафаеле. Кад се и трећи удар смирио, њихово село Мелито Ирпино више није било подесно за живот. Породица Миничиело отишла је из њега без ичега, присетиће се касније Рафаеле, а нико од власти није дошао да им помогне. Штета је била толика да је готово читаво село евакуисано, сравњено са земљом и поново изграђено. Многе породице ће се вратити, али су Миничилеови одлучили да се преселе у Сједињене Америчке Државе у потрази за бољим животом. Уместо њега, Рафаеле Миничиело нашао је само рат, трауму и озлоглашеност. 01:30; 31. октобар 1969. Обучен у маскирно одело, Рафаело Миничиело је ушао у авион, држећи у руци карту за лет од Лос Анђелеса до Сан Франциска која је коштала 15,50 долара. Била је то последња станица лета Транс ворлд ерлајнса преко читавог северноамеричког континента, који је започео неколико сати раније у Балтимору, пре него што је посетио Сент Луис и Канзас Сити. Трочланој посади у кокпиту помагале су четири младе стјуардесе, од којих је већина на овом послу била свега неколико месеци. Најискуснија била је Шарлејн Делмонико, двадесеттрогодишњакиња са пажом из Мисурија која је летела са овом компанијом већ три године. Делмонико је заменила смене како би летела са TВA85, јер је желела да за Ноћ вештица буде слободна. Пре него што је напустио Канзас Сити, капетан Доналд Кук (31) обавестио је стјуардесе о промени у уобичајеној пракси: уколико желе да уђу у кокпит, уместо да покуцају, треба да позвоне споља. Авион је касно ноћу слетео у Лос Анђелес. Путници су изашли, а други, поспани, чекали су да се настави кратки ноћни лет до Сан Франциска. Светла су била пригушена да би они који су остали могли да спавају. Стјуардесе су прегледале карте путника док су се ови у тишини укрцавали, али Делмонико је обратила посебну пажњу на једну од придошлица, нарочито његову торбу. Осунчани младић у маскирном оделу, зализане коврџаве косе, био је нервозан али љубазан док је улазио. Из његовог ранца вирила је танушна цев. Делмонико је пошла ка првој класи, где су њене колегинице Тања Новакоф и Роберта Џонсон наводиле путнике до њихових седишта. „Шта је оно вирило из ранца оног младића?", питала их је Делмонико. Одговор - штап за пецање - умирио је њене страхове и она се вратила у реп авиона. TВA85, један од бучнијих Боинг 707 авиона, током отмице Авион није био ни близу крцатог. Са свега 40 путника, било је места за свакога да се опружи и потражи властити ред у ком ће моћи да одспава. Ту су била и петорица момака густе тршаве косе, чланови веселе поп групе Harpers Bizarre, исцрпљени после необичног концерта у Пасадени исте вечери који је привремено обустављен због човека који је урлао са балкона. Прошло је две године од највећег хита групе, обраде песме Сајмона и Гарфанкела 59th Street Bridge Song (Feelin' Groovy), али врхунац славе ће достићи свега неколико сати касније. Певач-гитариста Дик Скопертон и бубњар Џон Питерсон сместили су се на левој страни авиона и, наместивши се на седиштима, запалили цигарете. У 01:30 у петак, 31. октобра 1969, лет ТВА број 85 полетео је из Лос Анђелеса за Сан Франциско. Отмица је почела 15 минута касније. Свако ко је мирно спавао био је уздрман током полетања. Да би појачао потисак авиона, Боинг 707 убризгавао је воду у моторе при узлетању, због чега је у авио-индустрији добио надимак Водена кочија. Ефекат унутар авиона био је агресиван и бучан, производећи злокобно тутњање. Унутрашњост авиона утонула је у мрак након што су стјуардесе готово потпуно пригушиле светла. Кад је лагано завладала тишина, Шарлејн Делмонико је почела да поспрема задњу кухињу у авиону заједно са Трејси Колман, 21-годишњом дипломираном филолошкињом која је почела да ради за ТВА само пет месеци раније. Нервозни путник у маскирном оделу од пре крочио је у кухињу и стао међу њих. У руци је држао пушку М1. Делмонико, смирена и професионална, просто је рекла: „Не бисте смели да имате то." Он је на то одговорио тако што јој је предао метак калибра 7,62 милиметара да јој докаже да је пушка напуњена и наредио јој је да га одведе до кокпита како би га показао и посади. Шарлин Делмонико (десно) објашњава новинарима како се отмица догодила, заједно за Тањом Новакоф (лево) и Робертом Џонсон (средина) Дик Скопертон је тонуо у сан кад га је пробудило кретање људи. Крајичком ока видео је да Делмонико следи човек који држи пушку прислоњену уз њена леђа. Колега из бенда Џон Питерсен, који је седео неколико редова испред, окренуо се ка њему и разрогачио очи. „Да ли се ово стварно дешава?" У репу авиона, један од путника, Џим Финдли, устао је да се супротстави Миничиелу. Отмичар се окренуо. Повикао је Делмонико: „Стој!" Овај човек је војник, помислила је Делмонико. Кад је Финдлију наредио да седне назад на своје место, Делмонико и Миничиело су наставили да се пробијају кроз пролаз. Она је склонила завесу да би ушла у одељак прве класе, док су јој колена клецала од напетости, и упозорила две стјуардесе испред себе: „Иза мене је човек са пушком." Обе су се брзо склониле с пута. Неки од путника чули су како Миничиело виче на Делмонико како је постајао све нервознији пред вратима кокпита. Махом је био љубазан, пун поштовања и одавао је утисак, према њеним речима „пристојног, уредног момка", али сада га је обузела параноја. Делмонико се сетила капетанових упутстава: не куцајте при уласку, позвоните на звонце. Али јој Миничиело, плашећи да ће га она насамарити, није дозволио да то уради. Покуцала је у нади да ће то посади бити сумњиво. Врата су се отворила, а Делмонико је рекла опрезној посади да се иза ње налази човек са пушком. Миничиело је ушао унутра и уперио пушку у сва три мушкарца у кокпиту: капетана Кука, првог официра Вензела Вилијамса и инжењера лета Лојда Холраха. Миничиело је деловао као да је добро обучен и наоружан, помислио је Вилијамс. Знао је шта жели од посаде и био је решен да то и добије. Након што је Делмонико изашла из кокпита, Миничиело се окренуо посади и рекао на енглеском с израженим акцентом: „Окрените се ка Њујорку." ФБИ агент Скот Вернер са метком који је предат Шарлин Делмонико Необичан призор човека који се шетка по авиону са пушком није прошао непримећено међу путницама који су још били будни. Сви чланови групе Harpers Bizarre пожурили су да седну један крај другог свега неколико секунди након што је човек с пушком прошао поред њих. Њихово необично вече одједном је постало још необичније. Почели су наглас да размишљају како је човек успео да прокријумчари оружје у авион. Куда би могли да иду? Хонг Конг, можда? Никад нису били у Хонг Конгу, могло би да буде забавно. Недалеко, све што је Џуди Прованс научила на обуци почело је да се примењује у стварности. Стјуардеса која није била на дужности враћала се кући у Сан Франциско после осам дана летења по Азији. Сваке године, она и особље ТВА пролазили би обуку шта се ради током ванредних ситуација, укључујући и отмице. Главна лекција којој су их учили била је да остану смирени. Друга је била да се не заљубе у отмичара - било је лако, речено им је, да отмичар стекне симпатије особља. Прованс је тихо саопштила путницима око ње да је у пролазу видела неког с пушком. Била је научена да не изазива панику и да помогне да се ситуација реши на миран начин. Џим Финдли, човек који је претходно покушао да интервенише, био је пилот ТВА који је путовао кући бесплатно као цивил. Он је нашао путников пртљаг и претресао га у потрази за траговима о његовом идентитету и како би се уверио да нема више оружја у авиону. Путници су тек касније пронашли оквире за пушку пуне муниције. Преко звучника се зачуо глас капетана Кука: „Имамо веома нервозног младића овде и одвешћемо га где год жели." Како се авион све више удаљавао од Сан Франциска, међу путницима су почеле да колају друге информације: пошли су за Италију, Денвер, Каиро, Кубу. Док је посада у кокпиту страховала за своје животе, неки путници су се осећали као да су постали део велике авантуре. Необичне, али свакако авантуре. Било је природно да људи у авиону ТВA85 помисле да иду за Кубу. То је одавно постало омиљено одредиште отмичара. Од раних шездесетих, велики број Американаца разочараних у домовину и заведени обећањима комунистичких идеала, бежали су на Кубу после револуције Фидела Кастра. Будући да амерички авиони нису редовно летели на острво, отмице су људима пружале могућност да стигну тамо. А прихвативши отмичаре из САД-а, Кастро је могао да понизи и иритира непријатеља истовремено захтевајући новац у замену за повратак авиона. Тромесечни период 1961. године најавио је почетак феномена отмица. Првог маја се Антулио Рамирез Ортиз укрцао у авион Нешнл ерлајнса из Мајамија под лажним именом и преузео контролу над авионом припретивши капетану ножем за месо. Захтевао је да лете на Кубу, где је желео да упозори Кастра на план за његов атентат који је Рамирез у потпуности умислио. У наредна два месеца уследиле су још две отмице, а у наредних 11 година у САД је отето 159 путничких летова, пише Брендан Кернер у својој књизи Небо припада нама: Љубав и терор у златно доба отмица. Отмице које су се завршавале на Куби постале су толико уобичајене, пише он, да су у једном тренутку амерички капетани авионских компанија добијали мапе Кариба и водиче на шпанском у случају да неочекивано скрену ка Хавани. Успостављена је директна телефонска линија између контроле лета Флориде и Кубе. А постојао је чак и предлог да се на Флориди изгради реплика хаванског аеродрома како би се отмичари преварили да мисле да су стигли на Кубу. Отмице су омогућене због изостанка обезбеђења на аеродромима. Просто није било потребе за провером пртљага путника зато што никад нико није правио проблеме, све док нису почеле отмице. Годинама пре тога, авионска индустрија опирала се увођењу провера, плашећи се да ће то покварити путничко искуство и успорити процес чек-ина. „Живели смо у другом свету", рекао је за ББЦ Џон Проктор, агент гејта за ТВА на међународном аеродрому у Лос Анђелесу шездесетих. „Људи нису дизали авионе у ваздух. Ако ништа друго, можда ће отети авион и пожелети да оду на Кубу, али неће желети да дигну ваздухоплов у ваздух." Касније ће се испоставити да је Рафаеле Миничичело раставио пушку и унео је на ТВА85 у цеви, а потом оружје поново саставио у авионском купатилу. Уношење у авион било је „веома лако", каже Проктор. Агенти гејта су му само измерили ранац и нису завиривали у њега. У тренутку кад је отет ТВА85, 1969. године већ су извршене 54 отмице у САД, известио је тада Асошијејтед прес, по једна отмица на сваких шест дана. Али нико никад није отео авион у САД и одвео га на други континент. Посада је добијала опречне поруке од нервозног путника: желео је да лети за Њујорк или можда за Рим. Да је њихово одредиште Њујорк, то би представљало проблем: имали су довољно горива да лете само до Сан Франциска, тако да би морали да слете негде да наточе још. А да лете за Рим представљало би још већу препреку: нико у авиону није био квалификован за међународни лет. На крају је капетану Куку било дозвољено да уђе у кабину и поприча са путницима. „Ако сте направили неке планове у Сан Франциску", рекао је, „не планирајте да их одржите, зато што идете за Њујорк." После одређених преговора, Миничиело је допустио капетану да слети у Денвер и наточи довољно горива до источне обале. Док су се налазили изнад Колорада, Кук је први пут обавестио контролу лета да је авион отет. Планови су се ускоро променили: Миничиело ће допустити да 39 других путника изађе у Денверу, али је инсистирао на томе да једна од стјуардеса остане у авиону. Отмичар је желео Делмонико, коју је водио до кокпита држећи је на нишану пушке. Кук је желео Роберту Џонсон, коју је најбоље познавао од свих стјуардеса. И док је Делмонико почела да пописује све путнике у авиону, Трејси Колман је отишла до кокпита са кафом за посаду. Кад је изашла, инсистирала је говорећи Делмонико: „Ја ћу да идем." Колман је имала дечка у Њујорку, рекла је, и могла би да га посети. Али Делмонико је знала да Њујорк неће бити њихово коначно одредиште. „Нећете остати у Њујорку", рекла је Колмановој. „Не може да остане тамо, биће ухапшен чим изађе. Он иде негде другде - не знам где, али иде негде другде." Колман је у интервјуу за ТВА-ов часопис Скајлајнер после отмице рекла да је била свесна размера опасности. „Није то било само зато што сам желела да испратим све што ће се десити", рекла је она. „Постојала је бојазан да ако једна од стјуардеса не остане у авиону, можда неће пустити остале путнике у Денверу." Миничиело је захтевао да светла на денверском међународном аеродрому Стејплтон буду погашена док авион слеће. Није желео никаква изненађења и обећао је да ће пустити путнике само уколико не буде било никаквих проблема. Очигледно се опуштајући, отмичар се показао као изузетно увиђаван. Док је излазио, Џим Финдли, пилот ТВА који је летео бесплатно кући, схватио је да је заборавио костим за Ноћ вештица који је купио у Хонг Конгу. Финдли је питао Миничиела да ли може да се врати у авион по њега. Овај је љубазно одвратио: „Наравно." Док су путници један за другим излазили из авиона у хладно и магловито време са свитањем које је било удаљено још два сата, дочекао их је ненасмејани агент ФБИ у капуту. Олакшање оних којима је допуштено да иду било је очигледно и поведени су мрачним ходником кроз терминал. На крају се налазила просторија пуна агената ФБИ, који су дојурили на аеродром по хитном поступку и чекали да узму изјаве од 39 путника и три стјуардесе. Бенд Harpers Bizarre, усликан на аеродрому у Денверу Чланови бенда Harpers Bizarre сетили су се нечега што им је менаџер једном рекао: ако се икад нађу у некаквој невољи, било каквој, прво морају њега да позову, чак пре него што доспеју у полицијску станицу или болницу. Чим су стигли до терминала, урадили су управо то, иако је тамо где је он живео било глуво доба ноћи. Тактика се исплатила. Кад су завршили са давањем изјава, крочили су у другу просторију где их је дочекало севање блицева, репортери који су извикивали име бенда и звоњава телефона пошто су медијске куће широм света желеле да чују њихову причу. „Био је то убедљиво највећи публицитет који смо икад добили", каже Дик Скопертон за ББЦ. Окупљени фотографи сликали су уморне путнике шћућурене уз зидове. Неки други путници су се смешкали, збуњени, док су препричавали шта се десило. Три стјуардесе дале су изјаве за ФБИ, а исказ Шарлејн Делмонико био је дуг 13 руком писаних страница. Након читавог дана испитивања, све стјуардесе су стигле кући у Казнас Сити касно увече, док су ТВ канали и даље извештавали о наставку невероватне отмице. Делмонико се ушушкала код куће након више од једног дана неспавања. Касно увече јој је позвонио телефон. Био је то ФБИ, желели су да јој дођу у посету. Стигли су у 23:00 и предали јој фотографију. Са слике ју је посматрало лице Рафаелеа Миничиела. „Јесте, то је он", рекла је. Било је то лице које ће поново срести скоро 40 година касније. Тросатни лет од Денвера протекао је у миру. Миничиело, који се опружио у првој класи са пушком крај себе, потпуно се опустио. Сипао је себи необичан коктел справљен од две минијатурне флаше - канадски виски и џин. Само је петоро људи остало у авиону на лету ТВА85 - капетан Кук, први официр Вензел Вилијамс, инжењер лета Лојд Холрах, стјуардеса Трејси Колман и сам отмичар. Авион је слетео на аеродром Џон Кенеди касно ујутро и паркирао се најдаље што је могао од терминала. Наређење из кокпита, као и у Денверу, било је да авиону приђе што мање људи. Али ФБИ је био спреман и жељан да заустави отмичара пре него што постави опасан преседан и одведе домаћи лет на други континент. Скоро 100 агената чекало је ТВА85, многи маскирани у механичаре, у нади да ће некако успети да се увуку у авион. Неколико минута после слетања, док су текле припреме за точење горива, ФБИ је почео да се приближава авиону. Кроз прозор у кокпиту, Кук је поразговарао са једним агентом који је желео да невољни Миничиело приђе прозору и разговара са њима. „Рафаеле је трчкарао по пролазима старајући се да не покушају да се увуку у авион", каже за ББЦ Вензел Вилијамс 50 година касније. „Сматрао је да ће пуцати у њега ако приђе прозору." Капетан, с једним оком на путнику, упозорио је агенте да не прилазе авиону. Убрзо после тога, зачуо се пуцањ. ТВА85 касније са новим пилотом Данас званично прихваћена верзија догађаја је да Миничиело није намеравао да пуца. Крајње узнемирен, тик испред врата кокпита, сматра се да је случајно повукао обарач. Метак је пробио таваницу и окрзнуо боцу са кисеоником, али није пробио ни њу нити труп авиона. Да је оштетио труп, авион не би могао даље да лети. Да је пробио боцу са кисеоником и изазвао експлозију, можда не би било ни авиона ни посаде која би њим могла да управља. Иако је до пуцња очигледно дошло случајно, од њега је посаду прошла језа и послужио је као подсећање да су им животи и даље у опасности. Капетан Кук - који је сигуран да је из пушке опаљено с намером - почео је кроз прозор да виче на агенте, да их прекорева и говори им да авион полеће одмах, без наточеног горива. Двојица капетана ТВА са 24 године искуства који су имали дозволу за међународне летове, Били Вилијамс и Ричард Хејстингс, пробили су се кроз агенте ФБИ и ушли у авион. Сви други су остали у авиону. „План ФБИ био је рецепт за брзо убиство свих присутних", рекао Кук касније за Њујорк тајмс. „Седели смо шест сати са тим младићем и видели како је практично од полуделог манијака постао прилично смирен, интелигентан младић са смислом за хумор, а онда су ти идиоти... донели одлуку сами за себе како се ће опходити према њему без икаквих информација и добра атмосфера коју смо шест сати градили била је потпуно уништена." Два нова пилота, која нису била расположена да удовољавају отмичару, преузела су контролу над авионом. Миничиело је наредио свима осталима да остану у кокпиту са рукама на главама. Авион је узлетео брзо, ни изблиза с довољно горива да стигне до намењеног одредишта: Рима. Двадесет минута након што је авион напустио Њујорк са метком заривеним у кров, напетост у авиону се смањила, углавном захваљујући Куку који је убедио Миничиела да посада није имала никакве везе са хаосом који је настао на аеродрому Кенеди. Због тамошњих догађаја авион није могао наточи гориво, тако да је у року од сат времена ТВА85 слетео на североисточном углу САД-а, у Бангор, у савезној држави Мејн, где је узео довољно горива да прелети Атлантик. У том тренутку, раног поподнева, прича о отмици и драми у Њујорку већ је привукла пажњу свих америчких медија. Фото-репортери и новинари појавили су се масовно на аеродромском терминалу у Бангору. Седамдесет пет полицајаца старало се да репортери остану што даље од авиона у случају да човек са пушком поново буде испровоциран. Стотине људи довезло се на аеродром да види шта се дешава, али су задржани на око километар од терминала. Отмичар је из авиона угледао двоје људи како га посматрају из оближње зграде. Кук, нервозан да пође што пре, јавио је преко радија контролном торњу: „Боље пожурите. Каже да ће почети да пуца на ту зграду уколико не пожуре." Двојица мушкараца су убрзано отишла. У авиону, док се овај кретао ка међународном ваздушном простору, међу људима који су заједно провели више од девет сати почео је да се развија осећај солидарности. Али испод површине, чак и док су покушавали да удовоље отмичару, посада је наставила да страхује за своје животе. Будући да су нови пилоти преузели команду, Кук је отишао да седи са Миничиелом у првој класи, где су размењивали приче. Кук му је причао о времену које је провео као контролор ваздушног саобраћаја у америчким ваздухопловним снагама. Пушка је лежала између њих, али посада ни у једном тренутку није покушала да је преотме, највише због бриге како ће реаговати отмичар. Миничиело је упорно питао Кука да ли је ожењен. Овај је рекао да јесте, упркос томе што је био нежења. „То ми је деловало паметније", рекао је Кук за Њујорк тајмс касније. Претпоставио је да је мање вероватно да ће нервозни младић повредити посаду у браку. „Питао ме је колико деце имам, а ја сам рекао једно. Потом ме је питао за друге чланове посаде и ја сам рекао: 'О да, и они су сви у браку.'" Заправо, само један од четири члана оригиналне посаде био је у браку. И Трејси Колман је провела време ћаскајући са Миничиелом током прекоокеанског лета, што је било први пут да је напустила Сједињене Америчке Државе или летела дуже од четири сата. Учио ју је картарошким играма, укључујући пасијанс, и било је „веома лако причати с њим", присетиће се она касније. Причао је о пресељењу његове породице у САД и, интригантно, рекао да је „имао малих проблема са војском након што се вратио у САД и само је желео да се стигне кући назад у Италију", рекла је Колман касније једном часопису авио индустрије. Она је мало одспавала током шесточасовног лета од Бангора до Шенона, на западној обали Ирске, где је ТВА85 поново наточио гориво усред ноћи. Мало других у авиону је могло да спава. „Били смо сувише напети за тако нешто", присетио се Вензел Вилијамс. Једина храна у авиону била је шачица колачића преостала с оригиналног лета из Канзаса за Лос Анђелес. „Храна није заправо представљала велики проблем", рекао је Вилијамс за ББЦ. „Кад је већи део времена пушка уперена у вас, већина осталих проблема постане мање акутна." Како је TВA85 прелазио временске зоне приближавајући се Ирској, а 31. октобар постао 1. новембар, Миничиело је напунио 20 година. Нико није прославио његов рођендан. Пола сата после слетања у Ирској, ТВА85 се поново нашао у ваздуху, на последњој етапи путовања од 11.000 километара до Рима. ТВА85 је почео да кружи око римског аеродрома Фијумићино рано изјутра. Миничиело је имао још један захтев: авион треба да се паркира што даље од терминала, а он да се сусретне са ненаоружаним полицајцем. Отмица се приближавала крају, 18 и по сати након што је започета изнад неба централне Калифорније. Била је то, како је Њујорк тајмс написао у то време, „најдужа и најспектакуларнија отмица на свету". Последњих неколико минута, рекао је Вилијамс, отмичар је понудио посади да их одвезе до хотела кад слете, што су они љубазно одбили. Миничиело се бојао и да ће посада бити кажњена што му није преотела пушку кад је имала прилику. „Увалио сам вас у велику невољу, народе", рекао је Куку. „То је у реду", одговорио је капетан. „Не схватамо то лично." На аеродрому, недуго после 05:00 сати, усамљени алфа ромео пришао је авиону. Из њега је изашао Пјетро Ђули, заменик шефа цариника који је пристао да се сретне с отмичарем. Попео се уз степенице до авиона са подигнутим рукама, а Миничиело се појавио да га дочека. „Збогом, Доне", рекао је отмичар капетану док је овај одлазио. „Жао ми је што сам вам направио ове силне невоље." Миничиело је записао Кукову адресу у Канзас Ситију да би могао да му пише и објасни шта се дешавало након што су се раздвојили. Двојица мушкараца су сишла низ степенице ка колима, док је Миничиело и даље држао пушку, а шесторо људи у авиону осетило је „потпуно олакшање", према првом официру Вензелу Вилијамсу. Поново су били слободни. Али сви су се надали да ће се следећи стадијум отмице завршити безбедно, и по Миничиела и по његовог новог таоца. После Лос Анђелеса, Денвера, Њујорка, Бангора, Шенона и Рима, остало је још само једно одредиште. „Вози ме у Напуљ", наложио је Миничиело Пјетру Ђулију. Ишао је кући. Четири полицијска аута пратила су алфа ромео, док су гласови полицајаца крчали преко таочевог радија. Миничиело, који је седео на задњем седишту, искључио је радио и дао упутства таоцу куда да вози. Полиција је претражила подручје око Рима, трагајући за Миничиелом, али нису имали среће У сеоском крајолику десетак километара од центра Рима, ослободивши се некако кола из пратње, алфа ромео се кретао све ужим путевима. На крају је стигао до ћорсокака и обојица су изашла из кола. Схвативши да му је преостало врло мало опција, Миничиело је панично почео да трчи. Двадесет и три часа након што је ТВА85 узлетео из Лос Анђелеса, Миничиелово путовање се привело крају. То се десило само због публицитета који је отмица добила. Током пет сати проведених у брдима око Рима, стотине полицајаца, неки од њих са псима и хеликоптерима, тражило је отмичара. Али на крају га је пронашао један свештеник. Субота 1. новембар био је Дан свих светих, а Светилиште божанске љубави било је пуно за јутарњу мису. Међу свечано обученом паством, младић у поткошуљи и доњем рубљу посебно се истицао. Миничиело је потражио уточиште у цркви након што се решио војне одеће и сакрио пушку у амбару. Али његово лице сада је било славно и заменик ректора Дон Пасквале Сила га је препознао. Кад је полиција коначно опколила Миничиела испред цркве, он је изразио збуњеност - коју су новинари протумачили као ароганцију младог криминалца - што његови земљаци желе да га ухапсе. „Paisà [људи моји], зашто ме хапсите?", упитао је. Миничиело у Риму: „Какав авион? Не знам о чему говорите." Употребљавао је исти тон сатима касније док је причао са новинарима, кад на рукама више није имао лисице, после кратког испитивања у полицијској станици у Риму. „Зашто сте то урадили?", питао га је један новинар. „Зашто сам то урадио?", одговорио је. „Не знам." Кад га је један други питао за отети авион, одговорио је збуњеним гласом. „Какав авион? Не знам о чему говорите." Али у једном другом интервјуу, он је открио праве разлоге за отмицу. И док се вест о Миничиеловом хапшењу касније тога дана ширила светом, Отис Тарнер је сео да доручкује у кантини касарне за маринце у Калифорнији. На телевизији у ћошку ишли су детаљи смеле отмице и лова на починиоца у италијанском селу. „Потом су показали Рафаелеову слику", рекао је Тарнер за ББЦ. „Био сам патосиран, апсолутно патосиран." Њих двојица су служила у истом воду у Вијетнаму и постала блиски пријатељи пре него што су се раздвојили у САД. „Испрва сам био збуњен", рекао је Тарнер, „али кад сам мало боље размислио, знао сам да је имао неке проблеме и све коцкице су ми се сложиле." У време отмице, прошло је четири и по године откако су америчке оружане снаге први пут слетеле у Вијетнам, а пад Сајгона био је удаљен пет година. САД ће напустити Вијетнам потпуно неуспешне у својој мисији, оставивши за собом 58.000 мртвих америчких регрута и милионе Вијетнамаца - и војника и цивила. Противљење рату у САД достигло је врхунац крајем 1969. године. Процењује се да је око два милиона људи широм САД учествовало у Мораторијуму за окончање рата у Вијетнаму - за шта се тврди да су највеће демонстрације у америчкој историји - две недеље пре отмице. Лутрија према којој ће се регрутовати Американци за рат била је још увек на месец дана од примене, али хиљаде младих већ се пријавило, верујући у оно време да је борба против комуниста из Северног Вијетнама достојан циљ. Рафаеле Миничиело био је један од оних који су се сами пријавили. Миничиело у Вијетнаму У мају 1967. године, овај 17-годишњак напустио је дом у Сијетлу, где су се он и његова породица доселили после земљотреса у италијанској домовини 1962. године. Отпутовао је у Сан Дијего да се пријави у маринце, а онима који су га знали - као помало наглог, помало тврдоглвог - то није представљало неко велико изненађење. Миничиело је једва говорио енглески и у школи су му се другови подсмевали због израженог напуљског акцента, пре него што је потпуно напустио школу. Урадивши то, окончао је амбиције да постане пилот путничког авиона. Али био је поносан на своју нову земљу и био спреман да се бори за њу у нади да ће тако постати натурализовани амерички грађанин. Отис Тарнер је стигао у Вијетнам отприлике у исто време кад и Миничиело, а служили су у различитим одредима у истом маринском воду. Били су „прашинари" - људи који су убацивани у брда прекривена џунглом на првој линији фронта сваких неколико месеци да би вршили притисак на комунистичке снаге. „Свако ће вам рећи: прашинари су имали најтежи посао у маринцима", рекао је Тарнер, који данас живи у Ајови. „Борили смо се на 49 степени, у време монсуна. Било је страшно. Видели смо најгоре од најгорег." Ове године, Тарнер на оно што им је наређено да раде и како су они то послушно обављали гледа с одређеним осећањем срамоте. Њихова мисија била је брутално проста: требало је да упадају у села и градове и убијају непријатеља. „Од тренутка када смо постали маринци, суштина је практично била само убити, убити, убити", рекао је он. „То је све што су од нас желели да радимо. Усадили су то у нас од самог почетка." Међу онима који су служили на првој линији фронта, Миничиело је често био тај који је предводио јуриш. Радећи то, учествовао је у биткама у којима су страдали његови блиски пријатељи и успевао да спасе друге који би се нашли у опасности. Одликован је Крстом за храброст, који је додељивала влада Јужног Вијетнама онима који су исказали изузетно херојство у рату. Људи су на крају знали само један облик понашања - били су маринци, рођени да се боре - а прилагођавање свакодневном животу показало се немогућим. „Нису постојала одморишта за прегруписавање или где бисте успели да ускладите ваш ум и тело да функционишу као једно", рекао је Тарнер за ББЦ. „Није постојао период тамо да све то разложите и размислите о оном што сте радили, да потражите професионалну помоћ." „Било је много болесних, збуњених људи. Рафаеле се налазио у одређеном стању. Сви смо били збуњени кад смо отишли из Вијетнама." Тарнер каже да је већина припадника његовог и Миничиеловог вода - укључујући и њега самог - добила дијагнозу пост-трауматског стресног поремећаја (ПТСП). Америчко министарство за ветеранска питања процењује да је до 30 одсто свих који су служили у Вијетнаму патило од ПТСП-а у неком тренутку живота - што је око 810.000 људи. Рафаеле Миничиело неће добити дијагнозу све до 2008. године. Новинари су пронашли Миничиеловог оца близу Напуља - који је тада патио од смртоносног канцера и већ се био вратио у Италију - и он је одмах знао шта је његовог сина навело да отме авион. „Рат мора да је изазвао стање шока у његовој глави", рекао је Луиђи Миничиело. „Пре тога, увек је био здравог разума." Зарекао се да ће му клепити ћушку кад га буде видео. Ускоро је на видело испливао још један разлог за отмицу авиона. Док је био у Вијетнаму, Миничиело је слао новац на штедни рачун маринаца. Сакупио је 800 долара, али кад се вратио у Камп Пендлетон, у Калифорнији, приметио је да је на његовом рачуну остало само 600 долара. То није било довољно да плати карту до Италије да би видео оца на самрти. Миничиело се пожалио надређенима и инсистирао да добије тих 200 долара за које је сматрао да му припадају. Његови надређени нису послушали, одбацивши његову притужбу. И тако је Миничиело узео ствари у своје руке, додуше неспретно. Једне ноћи је провалио у продавницу у бази да украде робу у вредности од 200 долара. Нажалост по њега, урадио је то након што је попио осам пива и заспао у продавници. Ухваћен је наредног јутра. Дан пре него што је отео ТВА85, требало је да се појави на војном суду у Кампу Пендлетон, али је, плашећи се затвора, побегао и отпутовао у Лос Анђелес. Са собом је понео кинеску пушку коју је пријавио као ратни трофеј из Вијетнама. Невероватно, али Миничиело је постао нека врста народног хероја у Италији, где није представљен као наоружани манијак који је претио авиону пуном путника, већ као лепи италијански младић који је био спреман на све да би се вратио у домовину. Судило му се у Италији - тамошње власти су почеле да инсистирају на томе свега неколико сати по његовом хапшењу - и није га чекало изручење у САД, где је могао да буде осуђен на смртну казну. На суђењу, његов адвокат Ђузепе Сотђу представио је Миничиела као сироту жртву - сироту италијанску жртву - несавесног страног рата. „Сигуран сам да ће италијанске судије разумети и опростити на чину насталом у цивилизацији авиона и ратног насиља, цивилизацији која је завела овог необразованог сељака." Кривично је гоњен у Италији само за злочине почињене у италијанском ваздушном простору и осуђен је на седам и по година затвора. Та казна врло је брзо смањена после уложене жалбе и он је на слободу пуштен 1. маја 1971. године. Носећи смеђе одело, овај 21-годишњак изашао је из затвора Краљица небеса близу Ватикана да би се суочио са масом фото-репортера и камермана. Повремено превише очаран пажњом која му је указана и смешећи се на начин који је варирао од нервозе до разметљивости, застао је да поприча са новинарима. „Да ли жалите због онога што сте урадили?", један га је питао. „Зашто бих?", одговорио је смешкајући се. Али након тога, прегршт пословних прилика није уродило плодом. Каријера голишавог модела му није кренула, а обећање филмског продуцента да ће Миничиела претворити у звезду шпагети вестерна никад није одржано. Годинама су колале гласине да је лик Џона Рамба заснован на Миничиелу - на крају крајева, Рамбо је био одликовани, али несхваћени вијетнамски ветеран који је изгубио контролу - али је творац Рамба у међувремену одбацио ту претпоставку. У годинама после затвора, Миничиело се скрасио у Риму где је радио као конобар. Оженио се са ћерком власника бара Цинчијом, са којом је добио сина. У једном тренутку био је и власник пицерије по имену „Отмица". 23. новембар 1980. Земљотрес који је уништио Миничиелово родно место 1962. године био је само претходница. Осамнаест година касније, земљотрес јачине 6,9 степени погодио је јужну Италију, а његов епицентар налазио се једва тридесет километара од оног из 1962. године. Био је то најснажнији земљотрес који је погодио Италију у претходних 70 година и направио је огромну штету широм регије Ирпинија. Страдало је најмање 4.690 људи а уништено је 20.000 домова - од којих су многи били у ослабљеном стању после земљотреса из 1962. године. Село уништено у земљотресу 1980. године Убрзо након тога, Италијани су почели да пристижу у великим групама у регију источно од Напуља како би поделили помоћ. Међу њима је био и Рафаеле Миничиело. Овај 31-годишњак у то време је и даље живео у Риму, али је сматрао да мора да пређе пут дуг 500 километара до родног краја три пута за само две недеље како би испоручио помоћ. „Знам све о земљотресима у Ирпинији", рекао је новинару из часописа Пипл у децембру 1980. године. „Тамо сам рођен и тамо су почеле све моје невоље." Његово неповерење према властима, настало током времена проведеног у маринцима, никад га није напустило. „Не верујем институцијама, тако да помоћ указујем лично", рекао је. „Знам све о људима који не држе своја обећања." Миничиело је препознат у снежним рушевинама Ирпиније, али није био слика и прилика омање славне личности из времена кад је ТВА85 слетео у Рим 11 година раније. У оно време, његова слика - зализана коврџава коса, цигарета у десној руци, необавезни кез на лицу - красила је насловнице часописа широм света. У рушевинама после земљотреса, појавио се један много понизнији Миничиело. „Много сам другачији данас него што сам некад био", рекао је. „Жао ми је због онога што сам урадио оним људима у авиону." Миничиелово искупљење није дошло са земљотресом у Ирпинији. А његова прича могла је да се заврши много другачије да је његов план за још један напад уродио плодом, иако је тај план био много мање темељно осмишљен од отмице. У фебруару 1985. године, Цинчија је била трудна са њиховим другим дететом. Након што је током трудова примљена у болницу, она и њен новорођени син су умрли као последица грешке лекара. Миничиело је, осећајући се гневно и поново изневерено од власти, знао шта ће урадити. Напашће истакнуту лекарску конференцију изван Рима и скренути пажњу на немар који је коштао његову жену и сина њихових живота. Средио је, преко познаника, да набави оружје уз чију помоћ ће извести насилни осветнички напад. Док га је планирао, Миничиело се спријатељио са младим колегом Тонијем, који је осетио колико је овај узнемирен. Тони га је упознао са Библијом и читао му наглас одломке из ње. Миничиело га је слушао и временом одлучио да живот посвети Богу. Отказао је напад. Миничиело је 1999. године одлучио да се врати у САД први пут после отмице. Пре тога је сазнао да не постоји важећа кривична оптужница против њега у САД, али његова одлука да побегне од закона није прошла сасвим без последица. Зато што је Миничиело избегао од војног суда, добио је од маринаца нешто што се зове „не сасвим часни отпуст". Његови бивши саборци су се трудили да се то преиначи у општи отпуст, да би му се одужили за службу у Вијетнаму, али ти напори остају неуспешни до данашњег дана. „Рафаеле је био сјајан маринац, одликовани маринац", рекао је за ББЦ његов саборац из вода Отис Тарнер. „Он је увек био онај који предводи напад. Пријављивао би се добровољно за све. Спасавао је животе. Оно што је урадио за ову земљу, његов удео у Вијетнаму... не можете после свега тога да одбаците некога као крпу тек тако." И док је његов вод радио на томе да скине љагу са његовог имена, Миничиело их је замолио да му помогну у једној другој мисији: да пронађу људе из авиона ТВА85 како би могао да им се извини. 8. август 2009. У лето 2009. године, Шарлејн Демонико била је у пензији више од осам година, након што је провела читаву тридесетпетогодишњу каријеру као стјуардеса ТВА. После само годину дана од њеног одласка у пензију, ова авио компанија више није постојала, након што је прогласила банкрот и преузела ју је Америкен ерлајнс. Из ведра неба, Делмонико је добила позив. Да ли је спремна да се састане са човеком који ју је једном давно држао на нишану пушке? Позив је стигао од Отиса Тарнера и других чланова Рафаелеовог вода. „Мислио сам да је идеја помало сулуда", рекао је Тарнер. „Али кренуо сам да размишљам и помислио: зашто не покушати?" Прва реакција Делмоникове на позив био је шок. Отмица је дефинисала њен живот, преобликовала га. Зашто би се састала са човеком који је некада давно прислонио пушку уз њена леђа? Њена друга реакција, као вернице, била је другачија. „Била сам изненађена", рекла је за ББЦ. „И имала сам чудан осећај. Било је то нешто што је било веома страшно и узнемирујуће - стварно ме је тада потресло." „А онда сам помислила: уче нас да праштамо. Али нисам знала како ћу се понети према њему." У августу 2009.године, Делмонико је путовала скоро 240 километара јужно од дома у Бренсону, у Мисурију, где су се Миничиело и његов бивши вод окупили. Тамо је срела Вензела Вилијамса, првог официра ТВА85, једину другу особу која је прихватила да се сретне са Миничиелом. Капетан Кук је одбио позив, што је био гест који је дубоко повредио некадашњег отмичара јер је мислио да је остварио блискост са капетаном док су ћаскали у првој класи. У споредној просторији у хотелу Клерион, Вилијамс и Делмонико су седели за округлим столом са члановима вода, без Миничиела. Бивши војници су им уручили писмо, у ком се изражава нада шта жели да се постигне овим састанком. Њихова очигледна подршка Миничиелу убедила је Делмонико да је то човек за ког се вреди борити. Рафаеле Миничиело (крајње лево) и Отис Тарнер (крајње десно) После неког времена, Миничиело је ушао у просторију и сео. Атмосфера је још неко време остала напета. Али како су почела да се постављају питања, а Миничиело кренуо да објашњава шта му се десило, група је почела да се зближава. Миничиело је деловао другачије Вилијамсу - ситније, углађеније. Изгледао је као да га притиска кривица док је поново проживљавао отмицу. Али његово покајање деловало је искрено. „На неки начин, добила сам завршницу, сагледала ствар из другачије перспективе", рекла је Делмонико. „Мислим да сам се сажалила на њега. Стекла сам утисак да је веома љубазан. Али увек је био веома љубазан." Пре него што су отишли, Миничиело им је поклонио по примерак Новог завета. Унутра је написао: Хвала вам на вашем времену, од срца. Ценим ваш опроштај за моја дела која су вам угрозила животе. Молим вас, прихватите ову књигу, која ми је изменила живот. Бог вас благословио, Рафаеле Миничиело. Испод тога, додао је речи Лука 23:34. Одломак је гласио: Оче, опрости им ; јер не знају шта чине. Шта се десило после тога? Рафаеле Миничиело пола времена проводи у савезној држави Вашингтон, а пола у Италији, из забаве управља авионом склепаним у домаћој радиности и води фид на Јутјубу посвећен музици на хармоници . Његов вод и даље покушава да издејствује да се његов отпуст преиначи у частан, а у августу су послали неколико писама председнику Доналду Трампу тражећи да се то догоди. Уколико се његов отпуст не промени, остаће недоступан за лечење од ПТСП-а и неће добити никакве друге ветеранске повластице. Одбио је да да интервју за овај чланак и потписао је провизорни филмски уговор о својој животној причи. Према његовој умрлици, капетан ТВА Доналд Кук „обавио је последњи лет у велико плаветнило 30. септембра 2012. године, након дуге и храбре борбе са раком." Стјуардеса Шарлејн Делмонико - данас Шарлејн Делмонико Нилсен - отишла је у пензију из ТВА 1. јануара 2001.године, после 35 година колико је провела са компанијом. И даље живи у Мисурију. Стјуардеса Трејси Колман је писала Миничиелу док је био у затвору, али се сматра да је напустила посао за ТВА после отмице, иако јој је наводно обећано запослење до краја живота. Не зна се где се тренутно налази. Први официр Вензел Вилијамс је сада у пензији и живи у Форт Ворту, у Тексасу. Harpers Bizarre се распао средином седамдесетих. Дик Скопертон сада води локалну радио емисију у Санта Крузу, у Калифорнији. У децембру 1972. године, након што су отмичари тражили откупнину и запретили да ће усмерити авион ка нуклеарном постројењу, Никсон је коначно увео безбедносне мере на аеродромима, укључујући електронско очитавање свих путника. За то је окривљен „нови сој отмичара... неприкосновен у својој свирепости." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk