Енглески фудбал и Премијер лига: О „Лудаку" Марселу Бијелси колају разне приче, али која је истинита
Можда сте већ чули причу о томе како је Марсело Бијелса ручном бомбом претио присталицама сопственог тима. Или ону како је одвео аргентинску репрезентацију на Светско првенство 2002. године наоружан са 2.000 видео касета утакмица њених противника.
Бијелса је већ стекао статус хероја међу навијачима Лидса А ону када је голману тима наредио да сваку лопту испуца ван терена, јер је сматрао да је противникова слабост управо убацивање лопте у игру? Бијелса је педантни, опсесивни и загонетан тренер, уз кога иду многи митови. Он је једна од најинтригантнијих личности данашњег фудбала и управо је стигао у Премијер лигу. Поједини његови бивши играчи тврде да ниједна од поменуте три приче није истинита. Ипак, у ове ванвременске приче се и даље верује, јер су у потпуности у складу са његовом личношћу. Он не само да је поцепао тренерски приручник, него га је ставио у машину за сецкање папира и поново све залепио. То је учинио на начин који иде уз његову филозофију фудбала и коју је пренео на војску ученика, међу којима су и Пеп Гвардиола (садашњи тренер Манчестер Ситија) и Маурисио Покетино (некадашњи тренер лондонског Тотенхема). У документарном филму ББЦ-ја - Bielsa: the manager behind the myths- о 65-годишњем Аргентинцу говорили су људи који су приближили личност овог светског путника, који је ишао од Буенос Ајреса до Билбаа и од Мексика до Марсеја... Покушали су да дочарају како је заиста радити са овим чувеним и захтевним тренером. Пред вама је портрет фасцинантне особе, али и лика са много мана, који почиње ново, трновито поглавље у каријери. Бијелса потиче из Розарија, главног града аргентинске провинције Санта Фе. Био је средње дете у породици политичара, адвоката и дипломата. Док су његови брат и сестра наставили породичну традицију у праву и политици - његов брат Рафаел је аргентински амбасадор у Чилеу - Бијелса се предао фудбалу, свакодневно тражећи од мајке да му купује сву спортску штампу. Иако је накратко постао играч првог тима Њувелса, убрзо је схватио да га физичка ограничења, али и бритак ум, чине погоднијим за тренера. Престао је да игра са 25 година и после кратког времена које је провео водећи тим Универзитета у Буенос Ајресу, преузео је омладинску академију у Њувелсу, развивши форензички приступ анализе играча, који га није издао до данас. „У Аргентини, скаути клубова провирују у сваку сиротињску четврт, у сваки парк, у свако игралиште, надајући се да ће пронаћи новог Месија, Марадону или Батистуту. „Али оно што је Бијелса урадио, у типичном Бијелсином стилу, јесте да је у свему томе усадио невероватну педантност и организованост", каже Марсела Мора Араухо, која пише о аргентинском фудбалу. Тако је, возећи се у малом фијату са тренером омладинског тима Хорхеом Грифом, прелазио хиљаде километара по Аргентини, додаје она. Ако би им се допао неки фудбалер, отишли би да га виде, без обзира на то колико је сати, наводи. „Када је Покетино имао 12 година, Бијелса је пробудио његову породицу у два ујутру и рекао његовој мајци да би желео да дечко потпише уговор са њима. „Када је мајка ушла у собу, мали Покетино је спавао. Бијелса јој је тад рекао: 'Не брините, не треба да причам са њим, желим само да му видим ноге'". Покетино и његове извајане фудбалске ноге постали су стуб Њувелса, који је освојио две титуле шампиона Аргентине под вођством Бијелсе. Један од саиграча Покетина из тог времена - Рикардо Лунари - присетио се како га је Бијелса ангажовао након што је постигао хет-трик за некадашњи локални тим 1985. године. „После те утакмице, Бијелса је пришао мом оцу и питао ме да ме доведе у Њувелс", каже Лунари. „Он, заиста, окупља сву вашу пажњу. Изненадио сам се страственошћу којом говори о фудбалу. Није говорио само устима - говорио је рукама и телом. Помислио сам: ко је овај човек?". Било је то много пре него што ће Лунари почети да пролива литре и литре зноја на мукотрпним тренинзима под Бијелсом. Такав начин тренинга постао је заштитни знак аргентинског тренера. „За нас, момке од по 15, 16 година, који смо до тада играли углавном из забаве, била је то велика шанса", присећа се Лунари. „Раније бисмо тренирали по сат и по, али под Марселом смо тренирали по три сата, са толиком концетрацијом и физичким интентизетом на који нисмо били навикли". „Било нам је тешко да следимо ток његових дубоких мисли". Бијелса са аргентинском фудбалском репрезентацијом на Светском првенству 2002. Гурање младих играча до њихових физичких и менталних граница била је срж Бијелсине тренерске каријере. У Лидсу су играчи навикли да се такмиче у „тоталном фудбалу", у мечевима високог интензитета, где лопта готово никада не излази из игре. Бивши везиста Мексика Павел Пардо сећа се како је Бијелса одушевљено посматрао како његови млади нападачи тренирају до крајњих граница у екипи Атлас Гвадалахара, у коју је дошао након Њувелса 1993. године. „Имао је књигу за вежбе, попут неког војничког приручника и за све то време док нам је био тренер, ниједном нисмо поновили исту вежбу", каже Пардо који је у мексичкој репрезентацији забележио 146 наступа. „После тренинга бисмо били насред игралишта и једва да смо дисали. А он био пресрећан кад нас види такве". Кад вам је Бијелса учитељ, тренинг се не завршава на терену. Лунари и Пардо се присећају како би одлазили кућама где би морали да гледају снимке противничких тимова, а потом би их Бијелса пропитивао о саставима, тактици и рутинама у игри ривала. Током венчања некадашњег дефанзивног играча Њувелса Дарија Франка, Бијелса је одвео цео тим у хотелску собу где су заједно гледали утакмицу наредног ривала. Није, заиста, онда тешко разумети зашто је Бијелса добио надимак „Лудак". Када је реч о овом необичном тренеру, увек је мудро очекивати неочекивано. „Једног дана смо дошли на тренинг, а Бијелсе нема", прича Лунари. „Чули смо његову вику, инструкције, али нисмо могли да га видимо. Одједном, ето га. Био је на дрвету одакле је имао најбољи поглед на терен". Чилеански репрезентативци окупљени око лаптопа, гледају Бијелсине инструкције Током тренерске каријере дуге 30 година, Бијелсини методи помогли су многим играчима да се развију и направе успехе. Навијачи Лидса одушевљени су драматичним побољшањима у игри појединих фудбалера, попут Матеуса Клика, капитена Лијама Купера или Калвина Филипса, који је недавно дебитовао за енглеску репрезентацију против Данске. Шпански нападач Ариц Адуриз, који је годину дана сарађивао са Бијелсом у Атлетик Билбау, даје заслугу аргентинском тренеру за сопствени, невероватни развој у бољег играча касно у каријери. Од 158 голова које је Адуриз дао у шпанској лиги, 104 је задао када је имао више од 30 година. „Без икакве сумње, те године сам највише напредовао као играч, јер су ме његови високи захтеви гурали да дам максимум на терену", рекао је Адуриз. „Он захтева максимум од себе и тима и зато сваке секунде морате да будете опрезни и спремни. Сваки тренутак на сваком тренингу је битан - сваки први додир лопте, сваки ударац, све што урадите он анализира и тога сте свесни на сваком тренингу". Адуриз додаје да је под Бијелсом стекао самопуздање. „Његова анализа до најситнијих детаља, свака ситница у игри... то се одражава на вас и чини да будете још бољи". Бијелса као тренер Олимпика из Марсеја Бијелса се доказао као тренер који има краткорочне резултате и успехе, али често је критикован јер његове исцрпљујуће рутине доводе до тога да играчи сагоре уочи кључних утакмица за медаље. У првој сезони у Билбаоу, Бијелсин тим је стигао до финала Лиге Европе и шпанског Купа краља, али је у обе завршнице убедљиво поражен (од Атлетико Мадрида и од Барселоне). У Марсеју је, у сезони 2014/15. Бијелсин тим био водећи до Божића, али је потом „пао" у форми и завршио првенство на четвртој позицији. „Били смо исцрпљени", каже дефанзивни фудбалер Род Фани. „Псхички је било веома тешко понављати се из дана у дан. Морате да будете веома јаки. Отприлике, као да радите у фабрици. Дођете на посао, понављате процес, па опет и опет, и онда идете кући". „Када то радите из дана у дан, целе године, то онда уопште није лако, верујте ми". Према речима Фанија, Бијелсин надимак у Марсеју је био „професор", што је требало да потврди његов статус фудбалског интелектуалца, али и тренера који држи до јасне дистанце на релацији играч - тренер. „Не поздрављате га много", каже Фани. „Мислим да сам му се само у два наврата јавио. То шокира људе - одаје утисак као да је реч о некаквом чудовишту, али он то уопште није, једноставно је такав". Када је Лунари дошао у Атлас из чилеанске екипе Универзидад Католика, прва ствар коју је Бијелса урадио била је да каже: „Ти не вредиш милион долара колико смо платили за тебе". Адуриз има сличну причу када је Бијелса по други пут постављен за тренера Атлетик Билбаа. „Када сам га упознао, на онај његов уобичајен начин - отворено, без устезања, рекао ми је да он није желео појачање у нападу, него да је управа клуба на томе инсистирала и да сам зато потписао уговор", присећа се Адуриз. „Мислим да ме је на тај начин тестирао - да види колико сам заиста посвећен и одан. Али, бар сам стекао сазнање да ме тај човек никад неће лагати. Он је врло отворен и искрен". Пардо сматра да је та Бијелсина уздржаност у односу према играчима могућ узрок тога што има скромну ниску трофеја - три шампионске титуле у Аргентини, олимпијско злато и то што је са Лидс Јунајтедом освојио прво место у Другој лиги Енглеске (Чемпионшип). Неким играчима је неопходно да им тренер покаже мало љубави, рекао је Мексиканац. „Мислим да су Јирген Клоп, Пеп Гвардиола и Зинедин Зидан вероватно отворенији према играчима", додаје Парди. „Бијелса инсистира на систему игре, даје нам алат да то остваримо на терену, али људски однос је требало да нам буде блискији. Он мисли да су фудбалери машине, али и ми смо људи". Лунари, који је био Бијелсин помоћник у узбудљивом периоду у репрезентацији Чилеа од 2007. до 2011. године, каже да никад више не би радио са Аргентинцем. „Да бисте радили са њим, били поред њега, треба вам велика посвећеност", каже Лунари. „Страствено волим фудбал, предан сам му, али не размишљам о игри 24 сата дневно. Да бисте радили са Бијелсом треба да будете посебно посвећени". „Ја за то нисам спреман. Не би било здраво, ни за мене, ни за њега да радимо заједно. Наставићу да му се дивим и да га поштујем, али из даљине". Бијелса и фудбалери Лидса прослављају пласман у Премијер лигу, први пут после 2004. године Биће, вероватно, много тога за дивљење и поштовање у Бијелсином раду у Лидсу. Лидс је нови члан Премијер лиге, а до елитног ранга је стигао не само захваљујући ситуацији у вези са корона вирусом (због прекида такмичења дотадашњи резултати су аутоматски признати), већ и због начина игре који је противнике збуњивао, јер Бијелсин тим воли да има посед лопте. Да ли ћемо, можда, гледати како овај ветеран међу тренерима извлачи поуке из сопствених грешака? „Та његова ригидност може да му се обије о главу. Након што у првој сезони није успео да се са Лидсом пласира у Премијер лигу сви смо помислили: 'Да, то је Бијелса - близу а тако далеко'", каже Мора Араухо. „Али, сад је успео и мислим да је то велики успех и искупљење, и за њега и за клуб". Чини се да се Бијелса тек загрева да надогради статус хероја какав тренутно има међу навијачима Лидса. Неколико сати након што се Лидс пласирао у Премијер лигу, поздрављао се лактовима са навијачима и фотографисао са њима испред куће у Ведербију, да би потом са играчима отишао на славље на Еланд роуду. „Мислим да га је та љубав коју осећа у Лидсу оснажила", каже Мора Араухо. „Али, исто тако, притисак у Премијер лиги, са свим тим новцем и моћи, то је за њега нешто сасвим ново. Свашта би могло да се догоди". Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk