Интервју петком - ректорка Иванка Поповић: „Није фер осуђивати оне који би да оду одавде"
Грандиозним кабинетом ректорке Универзитета у Београду, у Капетан Мишином здању на београдском Студентском тргу, доминира стари, масивни дрвени сто који се готово и не види од књига, научних радова, папира.
Пре Иванке Поповић, једина ректорка Универзитета у Београду била је Марија Богдановић Пре скоро годину и по дана, у овај кабинет уселила се Иванка Поповић, тек друга ректорка београдског Универзитета у његовој историји дужој од једног века. „Улазак у ову просторију намеће вам осећај одговорности да заиста све морате добро да промислите, да не може да буде исхитрених и емотивних одзива на догађања на Универзитету јер је позиција сувише одговорна да би дозволила недовољно промишљено реаговање. „Неке одлуке су заиста биле трипут мери, једном сеци, посебно јер је због неких догађања било повећано интересовање за оно што се дешава на Универзитету", почиње разговор за ББЦ на српском. Идеје са којима је дошла на позицију убрзо су биле проверене у пракси - у првој трећини мандата, проблеми готово да су се поклопили са њеним плановима. „Желим да Универзитет у Београду међународно буде боље позициониран и видљивији него што је био у протеклом периоду, као што желим да рад наставника, сарадника и студената буде дефинисан кроз принципе академске честитости. „Желим и реорганизацију служби у Ректорату да би могле да прате све озбиљне послове који очекују Ректорат и Универзитет." Универзитет у Београду (УБ) у 2019. години забележио је пад на Шангајској листи светских универзитета, док је приврженост принципима академске честитости била проверавана у случају преписаног доктората министра финансија Синише Малог. Реакција друштва у случају Мали: „Одраз нас самих" Чак дванаест дана током 2019. године, ректорка није могла да уђе у кабинет. Студенти су блокадом зграде Ректората захтевали да се Универзитет коначно изјасни о случају преписаног доктората министра финансија Синише Малог. „Показали смо да Универзитет у Београду има снагу да решава изазове са којима се суочава - а то је мера снаге једне институције: да сте спремни да признате да имате проблем, да га дефинишете и да почнете да га решавате, а не гурате под тепих." ББЦ: Али, да ли би случај завршио под тепихом да није било притиска јавности, протеста студената? Поповић: „Ја подржавам што је јавности било стало да се то реши, али ја могу само да говорим о времену свог мандата. Наш задатак је био јасан и управи је било свеједно да ли постоји притисак јавности или не - посао би био доведен до краја." Недвосмисленом одлуком, докторат Синише Малог проглашен је за плагијат, а министру финансија ускраћено је звање које није заслужио академским радом. „Губитак поверења да академска заједница има довољно снаге да разреши ситуацију - то ми је било најтеже да прихватим, то постојање велике сумње. „Ја разумем да је јавност изгубила стрпљење, не кажем да није било људи који су желели да тај проблем нестане, али задатак управе је био да обезбеди да се тај процес доврши", каже Поповић. Ипак, осим што је Универзитет процес довршио, плагијатор доктората није сносио никакве санкције - Синиша Мали и даље је министар, а председник Србије Александар Вучић узео га је у заштиту тврдећи да је одлука Универзитета у Београду политичке природе. „Из образложења одлуке, које је доступно свима, може се јасно видети да је било академске нечеститости и то самим тим не може бити политичка одлука", напомиње ректорка уз опаску да је и реакција „жуте штампе" била потпуно непримерена. Иванку Поповић не изненађује чињеница да је у Немачкој министар одбране у влади Ангеле Меркел остао без функције када је утврђено да је преписао докторат, док се у Србији поступа потпуно супротно. „Реакција на одлуку у Србији је очекивана, а видећемо у будућности да ли ће бити промена како друштво реагује на одређена догађања. „Реакција друштва је одраз нас самих и тако ће бити док се ми не променимо." Ректорка каже да лично није трпела последице због овакве одлуке институције на чијем је челу, а да ли их је трпео Универзитет? „Ништа озбиљно се није десило након тога, видећемо да ли ће тако и остати - верујем да је држава мудра и да ће чувати Универзитет од националног значаја, да га неће угрожавати, јер то никоме не би ишло у корист. „Ипак, верујем и да постоје људи који би волели да пецну Универзитет." Ректорка Иванка Поповић није могла да уђе у кабинет дванаест дана због студентске блокаде С друге стране, у многим питањима, петицијама, иницијативама, професори Универзитета у Београду део су српског политичког живота кроз потпис или активизам - било на страни опозиције, или власти. Ректорка каже да професори имају право на политички став, али ван матичне институције. „Нека су имена препознатљива и увек се функција нераскидиво везује за име, али би повољније било када би подршка и потпис био без титуле и афилијације. „То је танка линија где није потпуно јасно где се она прелази, а где не - свако сам мора да промисли и види где је граница како да реализује лична хтења, а да не угрози матичну кућу." Питање Православног богословског факултета У мандату ректорке Поповић покренуто је и питање легалности избора чланова Савета Православног богословског факултета што је распламсало приче и о будућности ове институције. „Православни богословски факултет је стара чланица Универзитета у Београду и, без икакве сумње, будућност те институције једино је могућа у оквиру УБ - ако та институција има намеру да обавља функцију теолошког факултета. Ако је намера да тај факултет функционише као духовна академија, онда ту владају нека друга правила, па би можда требало промишљати како та институција треба да функционише", каже ректорка Поповић. „Све је политика" Без много дилема, ректорка Поповић закључује да се у Србији знање мало цени и не третира се као вредност. „Период деведесетих је разорно деловао на наше друштво и регион на много начина: урушиле су се друштвене вредности попут положаја образовања, угледа наставника, вредности знања, интелектуалне својине. „Дуг је пут да то превазиђемо, посебно ако то не постане тема о којој се говори у јавности." Ипак, Иванка Поповић примећује и извесну врсту помака. „Раније се веровало да није потребна диплома да би се напредовало, а данас постоји схватање да је диплома потребна. „Следећи корак би био да схватимо да иза дипломе мора стајати знање." За оне који су суочени са „дилемом" - дипломом или партијском књижицом до посла - ректорка има овакав одговор. „Не знам да ли бих се упустила у такво убеђивање. „За неке врсте послова, верујем да би диплома морала да буде пресудна: била бих веома забринута да ме оперише лекар који није компетентан, да мост гради некомпетентни инжењер - у интересу је сваке државе и послодавца да запосли најбољи кадар и ту не би смело да буде компромиса." Упркос студентској блокади, ректорка је успела да одржи добре односе са студентима - на крају протеста, од њих је на поклон добила биљку чуваркућу Ипак, иако политика дубоко утиче на животе младих људи у Србији, студентског активизма је све мање, а масовни протести су готово заборављена појава. „Данас велики број студената тешко затвара финансијску конструкцију и тај притисак је довољан да их учини пасивним за општа питања - то није добро и мислим да у овом тренутку не постоји решење тог питања. „Искључивање и реченица мене не интересује политика није добра ни за кога јер заиста све је политика и ангажовање за уређење било ког сегмента живота је потребно и представља вид политике", каже Поповић. „Сваки динар у науци добро се искористи" Универзитет у Београду први пут се на Шангајској листи најбољих светских универзитета појавио 2012. године и то у групи од 400. до 500. места. Наредних шест година, пласман је поправљан све до 302. позиције, да би се у 2019. години вратили на почетак - у групу од 400. до 500. места. „Ова листа је мерило да ли напредујемо или стагнирамо - а пошто се сви труде да напредују, чак и останак на истом месту за нас значи стагнирање. „То је огроман посао, захтева значајна средства која ми немамо и не можемо ни сувише високо поставити амбиције", каже ректорка Иванка Поповић. Додаје да ће би резултати могли бити бољи за две до пет година, када научни часописи објаве радове који су настали као последица реконструкције и иновирања научне политике у Србији. Ректорка каже да је много више радује висока позиција земље на листи „Универзитас 21", према којој је Србија на трећој позицији по односу уложеног у образовање у односу на бруто друштвени производ земље. „Сваки динар који оде у науку и високо образовање трипут се окрене и на најбољи начин искористи. „То не значи да имамо довољно пара, већ да универзитети не траће оно што добију од државе, да домаћински послују." Ректорат Универзитета у Београду Анализирајући улагања, ректорка каже да Србија годинама циља оптималних један одсто улагања бруто друштвеног производа у науку, али да никако не успева да премаши 0,35 одсто док најразвијеније земље улажу и 3 одсто свог дохотка годишње. На питање како се онда осећа када се у јавности више говори о улагањима у национални фудбалски стадион, јарбол на београдском Ушћу или гондолу на Калемегдану, ректорка каже да „држава има право да одреди приоритете и сигурно зна зашто то чини." „Ја могу да говорим о земљама које су успешне у науци, а ми смо успешни у оквиру наших могућности." Уз напомену да висина плате, иако варира од факултета до факултета, није највећи проблем високог школства, ректорка идентификује главну кочницу. „У неким пропулзивним наукама, последњи велики талас набавке опреме био је 2010. године и сада је време да буде обновљена, а до тих средстава се не може лако доћи. „Ту академска и научно-истраживачка заједница имају очекивања." Породично искуство дипломатије Ректорка Поповић рођена је у бразилској метрополи Рио де Жанеиру, граду где је на служби био њен отац, дипломата Гавра Поповић. Породична традиција дипломатије помогла јој је у решавању потенцијалног конфликта и студентске блокаде Ректората. „Имала сам прилике да у породици слушам о вештинама и особинама које треба да имате за доброг преговарача и веома сам захвална родитељима, пре свега оцу, који ми је пренео искуства која су се сада показала драгоцена. „Ипак, за неке ствари са којима сам се сусрела - никакво претходно искуство није могло да ме припреми." Порука студената Универзитета у Београду Присећајући се година живота и бављења науком у Србији, Иванка Поповић каже да у младости није помишљала да одабере иностранство као трајно место за живот и рад. „Стасавала сам у једном времену које је другачије од овог - било је, бар привидно, више стабилности, могућности за прављење дугорочних планова. „Сматрала сам да живим у земљи која напредује у економском и друштвеном смислу, да има разлога да се у њој остане и допринесе томе." Ипак, ни њој нису у потпуности биле стране мисли о напуштању Србије. „Прва размишљања о могућем одласку дошла су у периоду када то више није тако изводиво, а појави се и неки инат: желим да овом простору допринесем највише што могу јер сматрам да је људски потенцијал у Србији невероватан и да морамо да учинимо све да се он развије и да резултате. „Да сам млађа, можда би те одлуке биле другачије." Можда и због тога има јасан став о младим људима који у великом броју разочарано напуштају земљу. „Не би било фер осуђивати људе који сматрају да је потребно да оду да би реализовали снове - нико није у позицији да их осуђује. „Разлози за одлазак нису искључиво материјални и то мора највише да нас забрине јер морамо да променимо амбијент, да обезбедимо окружење у коме ће људи желети да живе и одгајају децу", закључује ректорка. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk