Дочек спортиста на балкону скупштине Београда: „То је нешто што се заувек памти, увек се најежим кад се сетим“
Репрезентативци Србије освојили су још једно злато, па прослава на балкону Старог двора у Београду може да почне... Што је традиција дуга већ четврт века.
Да, лепо је попети се на победничко постоље и певати химну, али је лепо и изаћи на чувени балкон Балкон. Тих шест слова и један интерпункцијски знак довољни су да сви знају о чему се ради. Иако у Београду „живи" више десетина хиљада тераса и балкона, на само један излазе искључиво шампиони и шампионке. У последњих 25 година земља је мењала име, застава редослед боја, химна речи, али једно је остало исто - успеси спортиста и дочек на балкону Старог двора. И сви су барем једном били тамо негде у маси, чекајући да се идоли из детињства врате окићени златом или сребром. „То је за сваког спортисту овде највећа част, да на балкону, са народом, прослави успех репрезентације", каже за ББЦ Ненад Зимоњић, селектор тениске репрезентације Србије. За Ивану Максимовић Анђушић, репрезентативку у стрељаштву, то је искуство које ће заувек да памти. „Најежим се кад год се присетим изласка на балкон и пожелим да ми се то понови", додаје Ивана Максимовић Анђушић, репрезентативка у стрељаштву. „Остаје то у сећању целог живота", истиче Андрија Прлаиновић, један од најбољих ватерполиста света. Одбојкашима је ово трећа титула првака Европе, после злата 2001. и 2011. године. Битлси А све је почело једног врелог лета 1995. године. Кошаркашкој репрезентацији Југославије је тада први пут после четири године дозвољено да се такмичи и плави су се из Атине вратили са златом. „Тај дочек из 1995. је легендаран. Тада је све почело", каже за ББЦ Мирослав Мића Берић, бивши репрезентативац. „Па двадесетак хиљада људи је било на аеродрому, кад смо слетели морали смо да 'бежимо' преко писте и изађемо са друге стране, није могло другачије. Било је као Битлси кад су бежали од публике", наводи Берић уз осмех. Од аеродрома па све до центра града, дуж целог ауто-пута, били су паркирани аутомобили. „Заставе, деца машу, непрегледна колона људи, није јој било краја. После свих тих санкција и лоших ствари. То је сигурно највећи дочек, тешко да ће то неко оборити. „И све је било спонтано, људи су сами изашли на улице, није их нико звао. Нисмо имали представу да ће се то догодити, нико то није очекивао", истиче Берић. А какав је осећај изаћи на балкон? „Тешко је то описати речима. Тај осећај ретко ко то доживи", каже Берић. Пре само двадесетак дана на балкону су биле одбојкашице Србије Поглед Да, ретко ко од обичних смртника доживи тај поглед са балкона, али је он од 1995. угостио доста људи. Кошаркаше и кошаркашице, рукометаше и рукометашице, ватерполисте, тенисере и тенисерке, младе фудбалере, пливаче и пливачице. И Марију Шерифовић. „Било је невероватно, то су сјајне успомене", каже Зимоњић, који је на балкон изашао 2010, након тријумфа у Дејвис купу. „Били су ту моја супруга и деца. Тада су били мали, имали су само две године. Изаћи са њима на балкон је било дивно". Минхен, Мадрид, Брисел, Ајндховен Прославе спортских успеха на балконима државних или градских институција нису специфичне само за Србију. Фудбалери и навијачи Бајерна из Минхена традиционално славе освајање трофеја на Маријенплацу у центру града. Играчи, обучени у традиционалне баварске ношње излазе на балкон зграде градске управе и отпоздрављају навијачима. Сличне манифестације редовне се организују у Мадриду када, рецимо, Реал освоји Лигу шампиона, па фудбалери са балкона градске скупштине на тргу Сибелес славе са присталицама. Дочек на балкону градске скупштине у Бриселу приређен је фудбалерима Белгије прошле године по повратку са Светског првенства у Русији, где је ова екипа освојила треће место. Градска скупштина Ајндховена годинама уназад организује прославе титула за фудбалере локалног трофејног клуба ПСВ-а, па и они знају шта значи изаћи на балкон пред навијаче. Пре само двадесетак дана балкон је био домаћин женској одбојкашкој репрезентацији Србије, а онда су на њему завршили и одбојкаши. Иначе, Србија је ове године други пут у историји постала одбојкашки шампион Европе и у женској и у мушкој конкуренцији. „Никада не припремамо дочеке унапред, то је неко правило, али на њему увек раде људи који су врло верзирани, тако да нам не треба много да припремимо све", изјавио је председник Скупштине града Никола Никодијевић за РТС. А како би Зимоњић описао тренутак изласка на балкон? „Тешко је то описати речима. Тек тада постанете свесни колики сте успех направили и колико то значи људима", наводи он. Српски тенисери на балкону после освајања Дејвис купа 2010. године Мали Прилику да изађу на балкон су током година добили и неки „мали спортови". „Иако је било релативно давно, то се не заборавља, као да је јуче било", каже за ББЦ Ивана Максимовић Анђушић. „Поред освајања медаље и победничке церемоније, то ми је један од најлепших осећаја до сада у каријери", додаје она. На балкон је изашла у августу 2012, након Олимпијских игара у Лондону. Како је било? „Баш како сам замишљала. Од атмосфере у тиму, до хиљада и хиљада људи који су дошли да нас подрже и са нама прославе, певају и радују се са нама. „Сваки спортиста који је то осетио, има мотивацију да настави да се бори, тренира и такмичи се најбоље што може како би то поново доживео", каже Максимовић Анђушић. Репрезентативци Србије тако имају дуплу мотивацију - лепо је на победничком постољу, али је лепо и на балкону. „То нарочито важи за наше мале спортове", каже освајачица олимпијске сребрне медаље. „Када твој спорт није тако популаран и прати га мање људи, онда је и та енергија коју ми осећамо мања него што, на пример, имају кошаркаши и фудбалери. „Зато је нама тај осећај још већи и јачи - једноставно, нисмо навикли". А чак су и спортисти некада ишли да дочекају друге спортисте. „Ишла сам раније, док сам имала више времена. Чекали смо кошаркаше, одбојкаше, ватерполисте... „То ми је од родитеља, спортска смо породица па смо на таква дешавања увек ишли заједно. Касније сам ишла и са друштвом... „Био ми је сан да себе видим горе и ето, те 2012. ми се сан остварио. „Некоме се то деси једном, некоме ниједном, а некоме се понови више пута... То је стварно оно за шта вреди радити и тренирати", каже Максимовић Анђушић. Дочек Новака Ђоковића 2011. године, после прве титуле на Вимблдону Рачуница Све је почело од кошаркаша и управо се њима то поновило више пута - чак девет - било да је дочек организован на балкону или испред Народне скупштине. Ипак, у стопу их прате ватерполисти са седам дочека. „Леп је то детаљ у склопу сваког славља после успеха на великом такмичењу", каже Прлаиновић. „Употпуњава доживљај који сваки спортиста осећа после освајања медаље за своју земљу", додаје он. Прлаиновић до сада са репрезентацијом има 30 медаља, од чега 22 злата. Има ли онда уопште рачуницу колико је пута био на балкону? „Да. Пет можда? Мислим да је пет", каже и даје тачан одговор. А какав је осећај бити тамо неколико пута, да ли се нешто временом промени? „Први пут је посебан и наинтересантнији свима, јер је то нешто што си у том тренутку гледао само на телевизији. „Као прва медаља на неком такмичењу - то никада раније ниси доживео. Тај осећај је неупоредив". Његов први излазак на балкон био је 2009. после Светског првенства у воденим спортовима у Риму. „То ми је био најбољи дочек, било је више десетина хиљада људи, сви смо били млади и већини је то био први велики резултат. „Лепо је то, као клинац гледаш на телевизији онај први дочек 1995, а онда доживиш да и ти изађеш горе са златном медаљом око врата". А замислите само колико ће клинаца гледати дочек одбојкаша и одбојкашица и заљубити се у спорт. Неко од њих ће се за десетак година попети на тај балкон и магични круг ће се обновити. И тако у круг... Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk