Необична нормалност живота у отцепљеној држави
Поштанска адреса је симбол који означава место наше домовине у свету. Последња ставка адресе одређује нашу земљу, од Авганистана до Зимбабвеа.
Човек са његовим кућним љубимцем, лавом, на Црном мору Али за неколико милиона људи широм света, та последња ставка у адреси представља проблем. Међународна поштанска служба не признаје писмо адресирано на Абхазију, Трансдњестар или Турску Републику Северни Кипар. Писма на крају стигну на одредиште након што буду преусмерена на друге државе. Отворите мени са државама у неком интернет формулару и велике су шансе да их ни ту нећете наћи. Овај трио европских државица спада међу неколицину територија на свету, углавном насталих у рату, које постоје на мапи али нису до краја признате као државе или чланице међународних организација. Међутим, оне имају самоуправу и релативно су стабилне. Живот тече даље - убиру се порези, деца иду у школу. Али све је мало компликованије него на другим местима у свету. Војници путују аутобусом кроз Тираспол, главни град Трансдњестра Од свих оспораваних држава, Тајван је највећа. А опет, упркос томе што је у сваком погледу независтан од 1949. године, Кина га сматра својом територијом, која „мора да буде припојена назад и биће припојена". Признаје је мање од 20 земаља и није чланица УН. На сасвим другом крају спектра, група звана Исламска држава прогласила је делове Сирије и Ирака својом државом која је постојала три године, али је никад није признала ниједна друга држава. Абхазија, Трансдњестар (познат и као Трансдњестрија и Транснистрија) и северни Кипар негде су на средини. Све три настале су у ратним сукобима који су остали неразрешени. Осамостаљена регија Абхазија добила је рат у сецесији од Грузије 1992-93. и прогласила независност 1999. године. Њу су 2008. године признале Русија - коју Грузија сматра окупаторском силом - и шачица других земаља. Tрансдњестар је такође настао распадом Совјетског Савеза на мање државице, отцепивши се од Молдавије након кратког рата 1992. године. Tурски Кипар прогласио је државу још раније, 1983. године, девет година после политичке кризе и сукоба у којима је Турска окупирала северни део острва. УН и даље патролирају демаркационом Зеленом линијом, а преговори о поновном припајању никада нису успели. Жена и њен пас се сунчају крај границе Црног мора између Русије и Абхазије Свака од ових држава има своју владу и иако су далеко од међународног признања, нема знакова да ће скоро пропасти. То их квалификује за „де факто државе" - места која управљају властитом територијом, али које су изван међународног система. Што је још важније, све три отцепљене територије имају моћног заштитника - Русију у случају Абхазије и Трансдњестра, Турску у случају северног Кипра. Њихов заштитник им помаже да опстану - пружајући им финансијску и војну помоћ и стационирајући своје трупе тамо. Али чак и кад би Русија или Турска смањиле подршку, ове отцепљене територије не би напросто нестале. Биле би ослабљене, али би и даље задржале снажан локални идентитет и неговале тежње ка самосталности. Застава Турске Републике Северни Кипар насликана на брду у Никозији, у северном Кипру Међународна заједница не размишља често о овим местима - или нерашчишћеним проблемима који их држе у необичном стању лимба. Интересовање за ове де факто државе често потиче од љубитеља „места која не постоје", нарочито у случају Абхазије и Трансдњестра. Одсуство званичног признања свакако води у претеривање у производњи државних симбола. Развили су квазидржавна обележја достојна Фридоније - фиктивне државе браће Маркс у Пачијој супи - или Републике Зубровије, из Гранд Будапест хотела Веса Андерсона. Абхазија штампа егзотичне маркице намењене колекционарима широм света. Трансдњестар и даље користи совјетске ознаке као што су срп и чекић на својим симболима. Он штампа властиту валуту, трансдњестарску рубљу, која може да се користи само унутар њених граница. Јединствено на свету израђује и пластичне новчиће разних облика, због чега су они лако препознатљиви за слепе особе, и достижу високу цену на И-Беју. Ипак, иако је можда карактеристично, претерано је овај трио данас звати „одметнутим државама". Што не значи да немају својих невоља. Трговина људима, на пример, велики је проблем и у Северном Кипру и у Tрансдњестру. А опет, највећи утисак који посетилац може да стекне на овим местима јесте њихова обичност. Група младића плива у Црном мору у Абхазији Све имају семафоре, саобраћајну полицију, болнице и друге карактеристике „нормалнијих" држава. Људи седе у кафићима загледани у паметне телефоне - нема везе што њихово пиће не прави глобална компанија као што је Старбакс. И упркос томе што њихова домовина нема готово никаквих изгледа за распрострањено међународно признавање, људи овде имају исте циљеве као и било где другде у свету. Компаније желе страну трговину, студенти желе стипендије у иностранству. Државе својевољно следе многе европске норме. Ниједна нема смртну казну и све одржавају острашћене изборе - упркос томе што је избор кандидата прилично сужен. Група мушкараца игра Океј у Никозији, у северном Кипру Држава, међутим, не може да живи искључиво од поштанских маркица - мора да убире порез и да се стара да полицијски и школски систем функционишу. То спољном свету и будућим посредницима у конфликту даје неку моћ и утицај - што се у овом тренутку користи само у ограниченој мери. Уз понуде за помоћ у образовању и здравству могу да стигну и позиви за сарадњу на изручивању избеглица, на пример. У одређеној мери то се већ дешава са Трансдњестром, који је у тишини пристао на споразум Молдавије за слободну трговину са Европском Унијом. Склопио је и споразум да аутомобили уз Трансдњестра могу да путују по иностранству са неутралним регистарским таблицама издатим у Молдавији. И дипломе са главног универзитета у Трансдњестру могу да се региструју свуда у свету. У визуелном смислу место можда и даље изгледа као совјетски тематски парк, са статуама Лењина и срповима и чекићима, али се заправо креће у сасвим другом правцу. Као што ми је рекао један њихов бивши званичник: „Глава ми је у Русији, али ми се ноге крећу ка Европи." Девојке на штанду за сладолед у Трансдњестру И док коначна разрешења ових спорова још нису ни на видику, овај модел једне другачији врсте промене и међународног учешћа нуди алтернативни пут напред. Ако ове три територије у блиској будућности не буду реинтегрисане у матичне државе Кипар, Грузију и Молдавију, макар ће њихови становници - али не и њихове владе - моћи да постану део глобалне заједнице. Не добивши признање, де факто државе могу да буду предвидљивије и гаје боље односе са суседима. Гледано на дуже стазе, дубоко укорењени сукоби у којима су настале могли би мало лакше да се разреше. Само не очекујте да ће се то десити у скорије време. Они обећавају да ће бити ту још дуго, дуго времена. О чланку Ову анализу је наручио ББЦ од експерта који ради за спољну организацију. Заснована је на књизи Нестабилно тло: Односи са европским де факто државама и отцепљеним територијама аутора Томаса де Вала - вишег стручног сарадника при Карнеги Европа специјализованом за Источну Европу и регион Кавказа. Пратите га на @Tom_deWaal.