Четрдесет нагих мушкараца под рефлекторима: „Свако је на сцени оно што јесте"
У сали београдског Битеф театра је мрак - осветљена је само грађевинска скела на којој седе, стоје и леже мушкарци - њих 40.
Перформанс у Битеф театру На себи имају само доњи веш, а један је скроз наг. Неки су стидљиви, не гледају у публику, док су неки наслоњени на шипке и директно гледају у очи оних који седе у првом реду. У публици, људи гласно разговарају, смеју се, једу пицу. Заједно - они учествују у перформансу У њега верујемо (In Him We Trust) ауторке Иване Ивковић. Ивковић је желела да оживи сцену Страшног суда. За ББЦ на српском она објашњава да је перфoрмaнс заправо метафора веровања, поверења, али и осуђивања које је засновано на личним несигурностима и страху пред непознатим. „Полази се од веровања и поверења, преиспитује се оно у шта верујемо", додаје Ивана. О чему је перформанс Свих 40 учесника било је на сцени пуних осам сати, колико у просеку траје радно време. Ивковић каже да су симболични и трајање и број људи који учествују у перформансу. Објашњава да је осмица симболична бројка која у себи садржи идеју и могућност бесконачног кружења. Дуго трајање перформанса симболично указује и на тежину, сложеност и време потребно за стицање поверења, те је тако публика пролазила кроз те процесе као и сами перформери између себе. „Број перформера је такође ствар мере, јер је она подједнако важна, она чини рад", каже. Како су реаговале жене, а како мушкарци Неколико жена, каже Ивковић, рекло јој је да су откриле „предаторску страну", па су неке од њих и размениле бројеве телефона са учесницима перформанса. „Неким мушкарцима је сцена деловала као затвор или војска, било је заиста најразличитијих реакција". Ивани је најбитније било да се публика укључи у њен рад - верује да је у томе и успела. „Двоје људи из публике ме је замолило да уђе на сцену и да се придруже", каже она. Током перформанса, свих осам сати је била између публике и перформера. „Посебан тренутак је био када су људи почели спонтано да леже испред рада. „Мени је најважније да им је ово искуство отворило разна интимна питања, што је и циљ перформанса, односно уметности уопште", каже Ивана. Ко су били перформери Учесници су дошли са најразличитијих страна, а Ивковић каже да им је та различитост помогла да се осете комфорније. На скели су се нашли мушкарци различитих сексуалних оријентација, животних искустава, занимања и стилова живота. Неки су се на скели груписали, неки су пак желели да буду сами. „Кључно је било да већину перформера чине они који нису имали претходно искуство на сцени, јер то отвара простор нелагоде, искреније је и удара на болно место", објашњава она. После перформаnса, каже да су јој рекли да су могли да осете реакције публике, као и да су имали утисак да је публика, на моменте, била чак изложенија од њих који су на сцени. „Перформанс је деловао хипнотишуће на многе, због те медитативне атмосфере", каже Ивана. Ко је Ивана Ивковић Родила се у 1979. у Београду, где је дипломирала сликарство и магистрирала цртеж на Факултету ликовних уметности. Тренутно је на докторским студијама из области сликарства. Од 2002. године излагала је самостално у Србији, Аустрији, Немачкој, Либану, Италији, Шпанији, САД, Турској, Данској, Канади и Индији. Три пута је била финалисткиња "Политикине" награду за најбољу изложбу (2007, 2010. и 2019). О себи каже да је „номадски живот" који води више од деценије утицао на њен уметнички рад, као и да су честе промене средине утицале на продукцију. Цртеж је основни медиј којим се користи, а он се развијао у различитим смеровима. „У простору конструишем оно што сам одувек цртала." За перформансе каже да су јој донели изазове тимског рада и стварања у неком мање „усамљеничком" смислу. Први перформанс је представила на Октобарском салону 2016. године. Тада се одважила да на сцену изведе 25 мушкараца. Ивана Ивковић Уметност мора да остане слободна Ивана каже да је у Србији генерално тешко бавити се уметношћу, али да се, упркос томе, борба мора наставити. „Уметност мора да остане слободна што је више могуће", каже она. Перформанс као форма уметности и даље трпи ниподаштавање, а Ивана каже да се то не односи само на уметност и да је увек било оних који су се плашили промена, али да је уметност сама по себи жива ствар и да се форме изражавање стално мењају иако перформанс као форма не представља нешто ново. „У нашој земљи се много тога релативизује, али је битно људе будити и директно им се обраћати кроз радове." Како се уметнице осећају док изводе перформанс и како публика може више да ужива у њему. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uк