Постпорођајна депресија: Мајке које убијају властиту децу
Неколико десетина жена у Русији сваке године заврши на суду због убијања властите деце. Оптужене варирају од домаћица с много деце до успешних пословних жена.
Илустрација То, наравно, није искључиво руски проблем. У САД психолози процењују да је свака четврта мајка размишљала о томе да убије своју бебу. Али у Русији, као и у многим другим земљама, влада култура да морате да будете јаки како бисте опстали и да је боље не говорити о проблемима са менталним здрављем -већ само наставити живети живот. Ове приче показују да пост-порођајна депресија често пролази без дијагнозе или се не лечи на време, а у многим случајевима чак ни блиска родбина не успе да схвати шта се дешава све док не буде касно. Табуи Новинарке ББЦ-ја на руском Олесија Герасименко и Светлана Рајтер разговарале су са женама у Русији како би покушале да открију зашто мајке убијају своје бебе. Њихово истраживање показује да морамо да разбијемо митове о мајчинству и срушимо табуе да бисмо могли да причамо о реалностима великог терета који лежи на већини жена, да бисмо имали већу шансу да избегнемо трагедију чедоморства. Илустрација Алиона Алиона, економисткиња, била је срећно удата за мужа Пјотра и били су узбуђени што чекају бебу. Купили су одећу за бебе и колица, а Алиона је похађала часове припрема за порођај. Али нико није поменуо психолошке проблеме које нова мама може да има. Након што је рођена беба, Алиона је патила од несанице и жалила се да не може да изађе на крај с тим. Испоставило се да је у прошлости имала психотични напад и психијатар јој је сада исписао лекове, што јој је мало помогло. Једног дана Пјотр се вратио кући и затекао њихову седмомесечну бебу мртву у кади, а тек је касније пронашао Алиону поред језера у московском предграђу. Након што је удавила бебу, она је попила флашу вотке, са намером да се утопи, али је изгубила свест. Сада јој се суди. Растресен, Пјотр одлази на свако рочиште Алиониног суђења и покушава да је утеши док она седи на оптуженичкој клупи. Он је убеђен да је све могло да се избегне само да је неко Алиони поменуо пост-порођајну депресију. „Није имала никакве зле намере, доживела је нервни слом", каже он. „Да ју је прегледао одговарајући лекар, да сам је одвео у болницу кад је то тражила од мене, ово се никад не би десило." Руски криминолози кажу да је 80 одсто жена одлазило код лекара пре него што је убило своје бебе жалећи се на главобољу, несаницу или нередовну менструацију. Ко су оне? Према руском закону, овај недовољно истражени и табу злочин назива се филицид, убиство детета које је починила његова мајка. Ту је још и неонатицид - кад она убије новорођенче, и инфантицид (кад је дете млађе од две године). На суду су у Русији 2018. године завршила 33 таква случаја. Неки криминолози процењују да постоји осам пута више сличних инцидената који никад не доспеју на суд. „Три или четири кревета на нашем женском одељењу сваког месеца заузимају жене које су убиле властиту децу", каже Маргарита Качаева, форензичка психијатарка и водећа истраживачица на московском Сербском институту за психијатрију. Рачуновођа, учитељица, незапослена жена, социјална радница, конобарица, дипломка школе за дизајн, мајка велике породице, продавачица - приче тридесетак жена које је проучио ББЦ на руском све су биле различите. Упркос стереотипима, многе жене које убију децу имају мужа, дом, посао и нису зависнице од наркотика. Лекари знају да после порођаја латентна ментална болест може наједном да се погорша. Жене могу да имају хронично стање које се не исказује у свакодневном животу, али може да га пробуди било који од три догађаја који женски организам највише излаже притиску - трудноћа, порођај или менопауза. „Видите, изгледа да сам убила бебу" Тридесетосмогодишња Ана је учитељица и њен осамнаестогодишњи и десетогодишњи син радовали су се рођењу девојчице коју су њихови родитељи толико прижељкивали. Али 7. јула 2018. године, она је сама позвала хитну помоћ. Трпела је страшне болове после порођаја, а онда су се ствари погоршале. Ана је осећала да не може више да издржи; психолог ју је саветовао да се опусти. Кад јој је муж отишао на посао у Москву, оставиле је децу код пријатељице рекавши да иде да купи кревет. Уместо тога отишла је на мајчин гроб. Наредног дана изашла је напоље боса са бебом и није могла да објасни полицајцима који су је зауставили куда је пошла. Њена свекрва ју је повела кући и чини се да је Ана тада, као што суд покушава да утврди, покушала да удави бебу јастуком. Кад је хитна помоћ стигла 7. јула, Ана је рекла лекару: „Видите, изгледа да сам убила бебу." Болничари су успели да оживе бебу, а Ана је смештена у болницу. Постављена јој је дијагноза хроничне шизофреније. „Морате да схватите да то није потпуно лудило. Жена која је убила дете док је била ментално растресена могла је да води потпуно нормалан живот пре тог инцидента", објашњава Качаева. „Ох мој Боже, докторе, шта сам то урадила? Како сада да живим?" Двадесетједногодишња Арина скочила је из стана на деветом спрату са бебом у наручју. Њен муж је био у војсци кад је беба рођена и понашао се према њој грубо кад се вратио и открио да је депресивна. Она је живела годину дана са родитељима. Дан пре него што је покушала да изврши самоубиство и филицид, назвала је полицију рекавши да њен муж оштри нож да је убије. Мајка и дете су правим чудом преживели пад, а Арина је смештена у болницу и одатле у полицијски притвор. Психијатри су јој поставили дијагнозу шизофреније. Мајке са шизофренијом и мајке са депресијом често наводе исте разлога за убиство властитог детета. „Тако је боље за њега, ја сам јако лоша мајка". „Ово је један ужасан свет, боље је за дете да не живи у њему." „После злочина обично не могу да нађу мир и изврше самоубиство из првог, другог или трећег покушаја", каже докторка Качаева. Она објашњава да жене често заврше у њеној установи кад неко из породице успе да интервенише на време. Једном кад почну да примају правилно лечење, шест месеци је довољно за потпуни опоравак. У Русији, баш као и у САД, судови одлучују какву пресуду ће добити мајке које су убиле властиту децу. Ако форензички психолози не прогласе мајку лудом, она може да добије веома дугу затворску казну. Већина ових жена биле су злостављане као деца. Истраживање које су спровели руски форензички психијатри показује да је 80 одсто жена које почине инфантицид одрасло у сиромашним породицама и 85 одсто њих је имало размирице у браку. Истраживачи налазе директну везу између ових бројки: лажи, свађе, насиље, изливи беса и пијанство постају неодвојиви део живота једне тинејџерке, а прате одрасле жене у њихове властите породице. Тешки односи са родитељима могу бити корен агресије према беби, што мајке које нагињу инфантициду маскирају претераном љубављу. „Кад сте жртва породичног насиља, то је онда веома значајан фактор за ову врсту злочина у будућности", каже Качаева. „Већина ових жена била је злостављана у детињству - емотивно, сексуално или физички." Многи адвокати одбијају да бране жене које су убиле своје бебе. „Мислила сам да то мени никад не може да се деси" „Управници затвора обично крију да убице беба служе казну међу њиховим затвореницима", каже Марина Клешчева, глумица која је била осуђена за један други злочин. „Наилазила сам на њих, наравно, али уколико их неко из њиховог родног краја није откуцао, нико није знао због чега су у затвору. Немају пријатеља у кампу, веома су тихе и гледају своја посла зато што ако се умешају у било какву свађу, неко би могао да их сатре." Московски клинички психолог Јаков Кочетов каже да жене одбацују властите убилачке мисли и пројектују бес на друге као одбрамбени механизам. „Уколико покушате да разумете жену и можда саосећате са њом, морате да се суочите са осећањима које она проживљава, а нико не жели да са суочи са тим осећањима." „Некада сам осуђивала такве мајке. Мислила сам да то мени никад не може да се деси", каже тридесеттрогодишња Татјана, специјалисткиња која ради са корпоративним клијентима у великој телекомуникационој компанији. „Мој живот су биле распродаје, пословна путовања, пријатељи, и јако сам желела бебу. Осећала сам се припремљеном колико је то уопште могуће, али испоставило се да није тако." „Порођај је био веома тежак, а бабице су биле грубе према мени. После тога су почеле да ми се враћају слике порођаја, живописни и болни снови, и будила бих се са снажним лупањем срца. Маститис, вишак килограма, чиреви, опадање косе... све је то утицало на то да почнем да осећам бес према властитој беби - као да ми је украла живот." Кад беба није спавала ноћу или је плакала због зуба, Татјана би се сломила. „Ти си мајка, зар не? Зашто друге то могу а ти не можеш?" „Од тог плакања глава хоће да вам експлодира и врате вам се сви проблеми из вашег властитог детињства", присећа се Татјана. „Живела сам у убеђењу да морам да се изборим са тим. Била сам хистерична и протресла сам бебу док сам је успављивала. Она се уплашила и почела још јаче да плаче. Онда сам је из све снаге бацила на кревет и повикала: „Било би боље да си мртав!" и нешто још горе. А онда ме је обузело осећање срамоте и кривице што не могу да уживам у мајчинству." Татјана каже да јој је муж говорио да психолошки оштећује дете. Одбацивао је њене притужбе говорећи: „Ти си мајка, зар не? Зашто друге могу, а ти не можеш? Зашто си уопште родила то дете?" Прошло је годину дана и све је било само још горе. Размишљајући о самоубиству, Татјана је отишла код психолога. „Мислила сам да тако лоша и зла мајка као што сам ја треба да буде збрисана са лица Земље и да моја беба заслужује бољу мајку. Било би ми лакше да се убијем него да морам да трпим сву ту психолошку патњу. Имала сам много таквих криза. Психолози су одмах реаговали и помогли ми." Превенција Кад се потегне питање превенције филицида, обично се говори о подстицању на употребу контрацепције или анонимно остављање бебе на безбедном месту за усвајање. Али руски и западњачки лекари помињу и колико је важно пазити на знаке психолошких проблема мајки, а посебно пост-порођајне депресије. „У идеалном случају, пре порођаја размишљајте о свим могућим сценаријама, разговарајте о односу са вашом мајком, како се осећате у вези са собом и партнером, и размишљајте о томе на који све начин то може да утиче на ваше стање после порођаја", каже психолошкиња Марина Билобрам. „Требало би да постоје не само плакати насмејаних мајки са анђеоским бебама већ и објашњења како може да буде потпуно другачије од тога." Др Маргарита Качаева каже: „У Москви и регионима имамо центре за жене које пролазе кроз кризу. Они су отворени за жртве породичног насиља и жене које пате од депресије. Они зврје полупразни зато што се жене плаше да ће им, ако дођу и причају о својим проблемима, одузети њихову децу. Из истог разлога се плаше да оду код локалног психијатра и чак се плаше да кажу мужевима и породици из страха да ће бити ућуткане." Сва имена у овом чланку промењена су како би се заштитила права деце која су погођена овим причама Илустрације: Татјана Опсеникова