Како изгледа дан хранитељске породице у Србији
Наташа и Тома Новаковић из Барича код Обреновца су родитељи три дечака. Ипак, мамом и татом зове их још шесторо деце.
Породица Новаковић тренутно има осам чланова, укључујући пса Најмлађи син има 11 година, али ни у једном тренутку нису престали да купују пелене, нити да воде децу у вртић. „Поред наше биолошке деце, тренутно смо хранитељи дечаку од три године и девојчици од годину дана", каже Наташа за ББЦ на српском. „Ми смо породица за хитне случајеве, па код нас долазе и тек рођене напуштене бебе. Спремни смо и на позиве у сред ноћи и да примимо малишане у року од неколико дана". Ово је дом у који деца стално долазе и из њега стално одлазе. У њему је одрастало још четворо малишана који су затим усвојени. Њихове фотографије су и даље свуда, а рођендани уписани у породични календар. Деца која су отишла често их зову. „За све њих, ми смо мама и тата. Први, други или трећи, у овом тренутку или током годину или две - потпуно је небитно", додаје Наташа. У више од 4.000 хранитељских породица у Србији слично живи готово 6.000 деце и младих, подаци су Министарства за рад, запошљавање, борачка и социјална питања. Хранитељство у Србији потпуно се променило у последњих 15 година. Почетком двехиљадитих са хранитељима је живело 25 одсто деце без родитељског старања, док данас живи 90 одсто. Дан хранитеља - од јутра до мрака Малишани који долазе у породицу имају своју собу, а хранитељи морају да воде и трошковник њихових потреба Новаковићи кажу да их је тренутно осморо - ту су Наташа, Тома, њихова три сина и двоје деце којима су хранитељи. И један велики црни пас, који се води као пуноправни члан ове породице. Када их је екипа ББЦ-ја посетила, у породичној кући у Баричу код Обреновца деца су вежбала карате. Најстарији син Страхиња је репрезентативац, па је од деце у кући направио свој тим. „Супер сам тренирао са децом која су отишла. „Имао сам свог љубимца, признајем. Али, и даље долазе код нас, па их опет мало подучавам. Мало ми и недостају, али увек могу да их позовем телефоном", објашњава Страхиња. Трогодишњи дечак, задихан од скакања, тражи од Наташе да му закопча патике и говори јој „мама". У загрљај пузи и једногодишња девојчица. Тек је проходала, а породица је недавно прославила и њене прве речи. „Ја највише помажем око клинаца који дођу", поносно каже Андрија, годину дана млађи син. „Свако има неко задужење, много нас је у кући, па је лакше да се поделимо. Ја на пример, често спремам млеко за децу." Наташа ради као медицинска сестра у јаслицама. Тренутно је на боловању, јер је девојчица и даље мала, а на то има право по закону. Тома је предузетник и труди се да уклопи посао и чување деце. Синови су већ велики и иду у школу, а трогодишњак иде у вртић. „Ми заправо функционишемо као и свака друга фамилија", објашњава Наташа. Хранитељство у Србији у бројкама: Колико је развијено и где смо сада „Имамо нека правила. Прво правило је да нема тајни. И својој и деци која долазе одмах објашњавамо све и одговарамо на сва њихова питања. Они то прихватају. „Друго правило је обавеза тајм аута када се неко изнервира или претера у игри. Правило подразумева паузу која траје тачно онолико минута колико дете има година." Ноћ која довела до одлуке да помажу другој деци Играчке се деле и наслеђују, па су се на овом истом месту истом играчком играли и други малишани Наташа и Тома одлуку која је променила и њихове и животе деце о којој су бринули донели су пре 11 година. Након два сина, Наташа је остала у другом стању и породица се радовала и трећем детету. Сергеј је међутим превремено рођен, а компликације су довеле до клиничке смрти. „Ту ноћ сам трчао по болници као без свести када су ми доктори рекли да се мој син буквално бори за живот", каже Тома и спушта поглед. „Тада нисам желео ништа друго, сем да њему буде добро. Онда смо на интензивној нези провели још месец и по дана, па још толико у болници на лечењу." Неколико месеци касније одлучили су да постану хранитељи. „Покушали смо да заборавимо све што смо видели у болници и мислили смо да смо успели", каже Наташа. „Онда смо гледали на телевизији репортажу о хранитељству. „Одједном, сви ти призори су поново оживели и сетили смо се деце коју смо упознали. Тада смо схватили да желимо да им помогнемо." Шта је потребно да би неко постао хранитељ Деца у породици Новаковић имају од једне до 13 година Од тренутка када су одлучили да постану хранитељи па до добијања папира који им је омогућио да помажу другој деци, прошло је девет месеци. Поред бројних услова које су морали да задовоље, обоје су прошли и тромесечну обуку. „Није лако бити хранитељ, али ми имамо осећај да имамо стручњаке који нам помажу. На обуци смо прошли све потенцијално проблематичне и тешке ситуације, а увек можемо да позовемо саветнике када имамо било коју недоумицу", каже Наташа. „За ових десет година, заштита државе се само повећала, а и људи више знају о томе шта значи бити хранитељ." Како постати хранитељ Потребно је да се утврди да особа: Извор: Министарство за рад, запошљавање, борачка и социјална питања Кажу да су пријатељи и фамилија брзо прихватили њихову одлуку. Неки су и сами постали хранитељи. Иако им је на почетку било чудно, Наташа каже да никада нису доживели непријатност. „Оно што су пријатељи морали да прихвате јесте да је најлакше да дођу код нас када желе да нас виде, јер нас је ипак пуно." 13 година колица и пелена Спремање за фотографисање често дуго траје у овој осмочланој фамилији У кући су сви навикли на колица и пелене. На одрастање које не престаје. Долазила су им злостављана или занемарена деца коју родитељи нису хранили. Једној девојчици, још увек беби, рука је била поломљена на два места иако је имала само неколико месеци. Наташа ни не покушава да објасни емоције. „То је део хранитељства", само каже кратко. Шта после одласка: Тренутак када су сви плакали Само пас недостаје Деца показују фотографије из породичног албума, као и оне у рамовима. Ту је њихово детињство, проведено са малишанима који више не живе са њима. У албум стално додају нове фотографије - како деце из куће, тако и оних са рођендана и полазака у школу оних који су отишли. Јер, фотографије и даље шаљу. Ипак, Тома је у једном тренутку мислио да ће одустати од хранитељства. „Били смо јако везани за девојчицу која је отишла од нас. Људи који су је усвојили су одлучили да је више не виђамо." То је био једини тренутак када је и тата плакао, кажу клинци. „Наташа и ја смо одлучили да више не будемо хранитељи, мислили смо да више не можемо да поднесемо та одвајања", додаје Тома. Онда су дечаци организовали породични састанак, додаје Наташа. „Њихова је била жеља да наставимо са хранитељством. Рекли су нам - 'хајде, када смо ми јаки и желимо, можете и ви'." Неколико месеци касније, у кућу је стигао једногодишњи дечак. Данас је увелико део карате тима, али и породице. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk