Од 5. до 6. октобра: Какву су Србију желели људи који су били на улици
Два дана и једну ноћ.
Толико су у просеку били будни репортери који су извештавали са улица Београда током демонстрација у октобру 2000. године. У тих 36 сати, од 5. октобра ујутру, када су нереди почели, па све до 6. увече, када је Слободан Милошевић објавио „да има намеру да се мало одмори" од власти, стале су бројне жеље, наде, очекивања и захтеви демонстраната. „Од 5. до 6. октобра видело се како су људи променили перцепцију тога како доживљавају Србију на примеру српског полицајца", каже за ББЦ на српском Зоран Кесић. „Целу ту деценију су бежали на различитим демонстрацијама и на почетку дана од полиције. „Када је стари систем пао, прошао је поред мене човек који је држао сина на леђима. Потапшао је полицајца по рамену и рекао са поносом - види сине српског полицајца. Полиција је за те људе постало мерило мира и нормалног система који су желели". Управо у новинарским утисцима са терена могу да се нађу и одговори на питања - зашто су људи изашли на улице тог јутра 5. октобра и какву су Србију након 6. октобра увече желели да добију. 5. октобар, 10:30 ујутру - Очекивања - Дневник Предрага Вујића, тада новинара агенције Бета Тог дана био сам задужен да до центра Београда дођем са колоном грађана која је пешице долазила из правца насеља Баново брдо. Много (дез)информација пратило је колону - блокада овде, блокада онде, заустављене су колоне на Ибарској магистрали... Сећам се да у колони коју сам ја пратио није било напетости, већ добро расположење и одлучност: „Шта год да Милошевић уради, ми смо спремни. Данас или никад". Реченицу је изговорио времешни мушкарац, који је до центра града ишао са двојицом синова. Није заостајао, пратио је корак колоне. Управо то је, чини ми се, била основна мисао свих који су тог дана решили да изађу на демонстрације - спремност да се иде до краја. Колико год то црно звучало. Пети октобар две деценије касније: Шта се догодило 5. октобра 2000. Зоран Пановић, сада програмски директор Демостата, тада је био репортер редакције у којој и данас ради - Данаса. „Данас је тада био отворено опозициона новина, избори су прошли, а кампања је била тешка и мучна", каже Пановић. „Ја сам се ту, можда 3. увече, кретао у кругу око ДОС-а са колегиницом, да бих чуо шта се дешава и један од лидера ми рекао - прекосутра је све готово, и Руси су се сложили. „Нисам им тада ништа веровао". Ни Катарина Субашић, репортерка француске новинске агенције АФП, тог 5. октобра ујутру није веровала да ће тај четвртак бити на било који начин другачији од претходних, упркос најавама ДОС-а, тадашње опозиције - да је Дан Д. „Вероватно због умора акумулираног непрекидним радом од кампање и избора 24. септембра, као и свакодневних десетодневних демонстрација", каже Субашић за ББЦ на српском. Да је протест другачији од свих претходних које је пратила схватила је у тренутку када јој је „требало пола сата да од првог реда испред полиције са леве стране улаза у Скупштину пролазећи кроз масу стигне до јувелира на ћошку, што је раздаљина од тридесетак метара". „Ти је била најближа радња у којој сам могла да замолим да се послужим фиксним телефоном јер мобилни већ од поднева више нису имали сигнал него што јесу", каже новинарка АФП-а. „Само што сам се вратила до првог реда (још пола сата), маса је пробила кордон и кренула у Скупштину, носећи и мене преко степеница до улаза". Полиција је користила сузавац како би растерала окупљене у Београду Зоран Кесић тада није био класичан репортер. „Нисам ја ишао са сниматељем и микрофоном и питао људе шта желе", каже Кесић. „Био сам новинар доживљавач, као неки гонзо новинар са камером у руци". Кесић каже да оно што млади данас не знају када 5. октобар доживљавају као револуцију јесте да је „то био тренутак када су људи рекли - нећеш нам одузети оно за шта смо гласали на изборима". „Можда им сада звучи сумануто, али људи који су се окупили на почетку нису дошли ту да би се борили за неког другог председника, већ да их не краду. Јер, управо се то дешавало на изборима", каже он. „Видео сам бес у људима". 12:20 - Папир умазан крвљу Када је дошао, сада већ чувени, багер, демонстранти су већ кренули ка улазу у Савезну скупштину. Полицајци су, преплашени, са подигнутим рукама у вис излазили из здања, схвативши да не могу, чак и да су желели, да се супротставе онима који су дошли да заврше све. Када су демонстранти запосели скупштину, из које је куљао дим јер су делови били запаљени, са једног од прозора, мушкарац је избацивао папире. Један сам и ја покупио - био је то гласачки листић са заокруженим именом Слободана Милошевића. Папир је био замрљан крвљу. Још га чувам у некој од кутија. Договор међу масом је, каже Пановић, био да се уђе у Скупштину када Владан Батић буде говорио. „Тако је и било", каже Пановић. „Онда је кренуло све - РТС, Џо багериста, сузавци... Многи нису знали како ће реаговати снаге безбедности - војска, полиција, службе. На раскрсници код Правног факултета видео сам Јединицу за специјалне операције - ЈСО у хамеру. „Маса тада није знала ко су, али пошто ја јесам - мало сам се унервозио. Када сам видео да ништа нису урадили - било ми је јасно да је то почетак краја". Људи су били уморни, каже Пановић. „Али то је онај умор од свега који говори - идемо шта год се догодило. Они нису дошли ту да би бранили Косово или причали о бомбардовању. Њима је једноставно свега било преко главе и желели су нешто ново и пристојно", додаје он. Зоран Кесић један је од ретких који је у Скупштину ушао са камером. Тако је и настао његов, како каже „филмић" Мој пети октобар, један од ретких документараца на којима су снимци из саме Скупштине, али и бројне слике нереда и уплаканих људи због сузавца. „То је био први пут да сам ушао у Скупштину, а испоставиће се и последњи", каже Кесић. „Код људи сам осетио ту решеност да сруше власт по сваку цену". Кесић је снимао невероватне сцене људи који су из Скупштине односили све што су стигли. „Један момак је носио фикус, питао сам га шта ће му - рекао је за успомену", каже он. „Једна девојка је молила младог полицајца да јој да било шта од опреме. То је био један потпуно другачији однос са полицијом од онога који смо до тада памтили, каже Кесић. „Видео сам сцене да су људи у Улици Народног фронта заробили полицију, али не да би их мучили, већ да би их склонили од људи који су хтели да их линчују", каже новинар. „Тај страх у очима полицајца је показивао да је маса јача од њих, али и да је то дан у којем се нешто мења". 14:10 - ЗЕМ-БЕОГРАД-ПРОТЕСТ Неколико пута смо се враћали до редакције да се умијемо, дођемо себи и опет назад. У једном од тих окрепљивања, крвавих очију од сузавца, на брзину сам погледао сервис агенције Бета (такозвани тикер). Све вести су имале јединствени наслов (слаг): ЗЕМ-БЕОГРАД-ПРОТЕСТ. И тако једна за другом, све док ми поглед није застао на другом наслову који је штрчао у мору информација о протесту: ЕКО-БЕОГРАД-Ц МАРКЕТ. Објаснили су ми да је колега из економске рубрике ишао на отварање Ц маркета на Бежанији и написао вест. Грохотом сам се смејао. Усред најважнијих демонстрација у новијој историји Србије, колега је отишао на отварање супермаркета. Јер, живот се наставља, зар не? Упад багера на главни улаз државне телевизије у Таковској је промашила, али сцену како разјарена гомила пребија тадашњег генералног директора Драгољуба Милановића у Абeрдаревој и предају полицајаца који су чували РТС демонстрантима, са све рукама подигнутим у вис, Субашић је видела из првог реда. „И данас сам поносна што је ББЦ цитирао АФП-ову вест да се полиција из РТС-а предаје демонстрантима (Легија и екипа дошли су мало касније). То је у мојој фирми баш биг дил и дан данас", каже она. На Теразијама је већ била опустошена парфимерија Милошевићевог сина Марка и остављен натпис - Жали се тати - а колоне возила су кружиле центром уз слављеничке сирене. Кад је тог поподнева први пут успела да дође до бироа и макар опере очи од сузавца, Субашић каже да се сећа се да су сви у редакцији били насмејани и пуни ентузијазма. „Сви су били насмејани упркос сад већ 12-часовном непрекидном раду - осим Никше (Александре Никшић) која је одбила да се радује и само скептично, и пророчки, рекла - Није још све готово", наводи она. „Тад ми је изгледала као намћор који ми срећу квари, али са накнадном памећу и уз високу цену сви смо схватили да заправо ништа није било готово", додаје. 15:15 - Све је било као у филму Када сам се вратио до Скупштине, опет глас из масе: „Ено их, беже". Односило се на полицајце. Демонстранти су окружили возила, а полицајци су у њих уперили оружје. Напетост је трајала неколико минута. Командир је потом дао знак осталима да спусте оружје, што су демонстранти поздравили бурним аплаузима и повицима, а поједини су се попели на возила и грлили полицајце. Чинило ми се као преломни тренутак и да ће се тада завршити све. Али, није... Уследили су сати напетог ишчекивања, нове гласине о томе како „долазе тенкови", хеликоптери који су надлетали центар Београда. Ђинђић је говорио о хапшењу осумњичених за ратне злочине и претњама које трпи због тога. Ноћ је била неизвесна, а Пановић је био код Скупштине града, где се Војислав Коштуница обраћао окупљенима. „Наредни доказ је био тај када је Политика изашла са ванредним издањем са Коштуницом на насловној страни. Видело се да се медијска ситуација мења. Тада је било јасне да неће бити контраудара", каже Пановић. Субашић је ноћ 5. на 6. октобар провела у Скупштини града. „Нисмо знали шта да очекујемо, свакакве гласине и полуинформације су колале међу новинарима и опозиционарима - укључујући и те да се војска спрема да интервенише", каже Субашић. „Напетост у ваздуху се могла сећи ножем, све је било доста хаотично". Дочекала је зору „на неком канабету". „Сведочила сам како су једног од ДОС-ових лидера звали из републичког МУП-а и молили га да дође јер нема ко да командује полицијом, а чула сам и вест да у Београд долази тадашњи руски министар спољних послова. „Бдење није било узалуд. Могла сам на спавање после 24 сата непрекидног рада", каже она. Председник СРЈ Војислав Коштуница на путу ка Народној Скупштини 5. октобра 2000. 6. октобар увече: „Успело је" Милошевић се 6. октобра увече појавио на ЈУ Инфо телевизији и објавио да „има намеру да се мало одмори и да проведе више времена са својом породицом, посебно са унуком Марком", а после да „јача партију". Три дана касније, заклетву је положио нови председник Југославије - Војислав Коштуница. Паролу „Готов је", врло брзо заменио је нови слоган: „Успело је". У памфлету „Програм демократске владе", који је тада дељен, на предњој страни писало је: „Завршили смо велики посао... сада је остало само да истерамо ствари до краја!". На полеђини обећање: „Наша одлучна намера је да успоставимо ред у Србији, да уведемо владавину права и да саградимо динамичну привреду укључену у светску економију". Циљ је био, писало је у том прогласу, да Србија има: После револуције је, каже Кесић, било доста мирно. „Људи су говорили - сада ћемо коначно имати мир, слободу и нормалан живот, демократију", каже он. „Оно што се свуда провлачило одмах затим било је - коначно ћемо имати тај стандард". Катарина Субашић је после Милошевићевог говора попила гутљај неког алкохолног пића. „Убрзано се припремала промена власти, конституисање нове скупштине и инаугурација новог председника, све је изгледало као велика победа правде. „Још ме кости боле од тог пада назад у реалност", каже она. Како се сећамо деведесетих 6. октобар, 23:59: Жеље Људи су ми говорили да су желели нормално да живе. Очекивали су да их вође опозиције уведу у тај нормалнији живот. „Шести октобар" као симболичан назив за оно што је требало да буду суштинске промене у српском друштву, а требало га је градити из темеља. Сећам се изјаве Зорана Ђинђића из тог времена: „Оно што Србији највише недостаје то су квалитетни кадрови". Ни две деценије касније ова изјава ми није избледела. Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk