Психологија: Одлучио да постане фудбалски судија како би савладао властити его
Ако сте неко кога лако узнемири оно што други људи ураде или не ураде, можда ћете пожелети да застанете и послушате Фредерика Имба.
Фредерик Имбо је одлучио да постане судија због љубави према фудбалу и жеље да тестира себе Кад је Имбо схватио да реагује на сваку ситницу у животу, као што је изнервирани возач који руби и блица светлима позади, или хотелски рецепционер који га је хладно дочекао, одлучио је да мора да уради нешто по том питању. И зато је постао фудбалски судија. Веза између те две ствари није очигледна, али Имбо за ББЦ каже да је постати судија била управо она врста рањивости која му је била потребна да би се ухватио у коштац са својим проблемом. Зато што људи никад не вичу позитивне или подстицајне ствари судијама. Али то није ништа лично. „Ја сам жртвени јарац. Очигледно никад нисам у праву. Увек је све моја кривица", рекао је Имбо током ТЕД конференције почетком године. „И желео сам да научим како да све то не схватам лично." Имбо је 45-годишњи специјалиста за комуникације и фудбалски судија у Белгији Дување у пиштаљку релативно је скорашње задужење за Имба, 45-годишњег инструктора за комуникације из Гента, у Белгији. Он је оснивач Имбурлинга, компаније која људе учи како да комуницирају ефикасно преко презентација, радионица и сесија један-на-један. Он за ББЦ каже да је дипломирао на позоришној уметности и глумио у филмовима и ТВ серијама, али да никад заправо „није био довољно талентован да се пробије као глумац". Током сесије рол-плејинга, Имбу се јавила идеја о егу, који за потребе његовог приступа он описује као „лош део нас који увек жели да буде у праву. Он је као детенце." Потом је почео да схвата да кад се често хвата за оно што други људи раде или не раде, то не говори његов свесни ум; то је његов его. „Није до мене" Имбо је смислио две стратегије да изађе на крај са ситуацијама као што је ова. Може себи да каже да та друга особа има лош дан, а он је тај који је извукао дебљи крај и не ради се уопште о њему - што је најчешће тачно. Можда неко само има лош дан и то нема никакве везе с вама Или може да призна да се понекад заиста ради о њему: понекад су људи незадовољни и нападају га због његових дела - а онда он мора да нађе начин да се помири са том идејом. „Рекао сам, у реду, најбољи начин да се заиста тестира ова теорија је да се пронађе контекст у ком ћу ја бити стављан на пробу, у ком ћу бити рањив кад је у питању несхватање ствари лично", каже Имбо. Нема ничег безначајног кад сте судија, у професионалном или аматерском фудбалу. Ту све пршти од увреда, застрашивање, злостављања. „Играчи су стварно груби. Стварно, стварно груби", каже Имбо. „Вичу вам шта год им падне на памет. Приђу вам близу, унесу се у лице и кажу: 'Немаш појма о фудбалу', или 'Шта је с тобом, не умеш да користиш мозак?'. То су вам играчи." Злостављање судија, наравно, није само питање повређеног ега, већ прави разлог за забринутост у овом спорту. Многе судије излазе са терена у страху од агресије навијача, играча и тренера Недавно је добротворна организација „Подршка судијама у Великој Британији" саопштила да је дошло до „масивног пораста броја званичника на утакмицама који траже подршку на дежурним телефонима за помоћ, говорећи да се играчи понашају као „животиње које су биле затворене у кавез" након што су пуштени из изолације због корона вируса. Проблем има дубоке корене, према „Трећем тиму", компанији која учи судије отпорности. Године 2018. постојало је 7.000 регистрованих судија у Великој Британији, а њих 200 одлучило је да напусти игру, плашећи се или окусивши на властитој кожи нападе и претње насиљем од играча, тренера и навијача. Али без обзира на то, чак и у нормалним околностима, судијама је потребна огромна количина менталне снаге да се изборе са самокритиком, несигурностима и свим другим негативним разговорима са самим собом који прате њихову анксиозност. Срећа у несрећи је да кад ментално очврснете као судија, то може да вам помогне у свим другим сферама живота. „Токсични его" Наш его може да зависи и од спољног (не)одобравања - попут „лајкова" на друштвеним мрежама Стручњаци као Рајан Холидеј, аутор бестселера „Его је непријатељ" већ су одраније упозоравали да „токсични его" може да учини да наша срећа зависи од спољне потврде. Може да нас наведе да тражимо похвале, признања, лајкове на друштвеним мрежама. У процесу тражења потврде, људи ризикују да игноришу властите страсти, да постану мање креативни и да никад не доживе прави успех, каже Холидеј. Људи са надуваним егом често мисле да полажу право на све и нису у кораку са стварношћу. Парадоксално, они постану жртве властитих нереалних очекивања кад им реалност узврати ударац и буду присиљени да се изборе са високим падом са свог пиједестала. Осећај надмоћности и ниско самопоштовање две су стране истог новчића. Али како да зауздамо властити его? Жирафа и шакал Према теорији ненасилне комуникације, жирафа представља део нас који је љубазан и настоји да се „повеже и разуме" Имбо користи животињску метафору коју је смислио Маршал В. Розенберг, оснивач теорије зване ненасилна комуникација, да опише две сучељене особине присутне у свима од нас. Шакал је ауторитативан и осуђујући. Жирафа је истовремено нежна и снажна. Прва је „увек егоистична и жели да буде у праву", каже Имбо. Друга је добродушна и жели да се „повеже и разуме". Живот с обе понекад делује као контрадикција са којом је немогуће изаћи на крај, признаје он. „Да будем искрен, срж мог бића много је више повезан са шакалом него са жирафом." „Међутим, моје вредности су много више у складу са жирафом. „Заиста ценим поштовање и једнакост, али веома се брзо претварам у шакала", објашњава он. Имбо каже да су његове вредности усклађене са жирафом, али брзо улази у кожу шакала Али поента је да не бирате између једног или другог - већ да оставите простор за оба. Ако донесе погрешну одлуку током утакмице, на пример, Имбо каже да воли да приђе оштећеном тренеру и призна своју грешку. „Кажем му, можемо ли да попричамо о томе? И то је све што треба да урадим. „Тон његовог гласа одмах се мења, зато што комуницирате са намером да се повежете. Његов его спушта гард и говор тела се мења", каже он. „Чим је указано поштовање његовом егу, настаје простор за рањивост, и у деведесет одсто случајева тренер каже: 'Да, направили сте грешку, али ни моја реакција баш није била за похвалу.'" „До мене је" Понекад је критика лична и може ментално да утиче на судије Прихватање критике уме да буде тешко, каже Имбо, али ту настају праве лекције. Јер ако се увредимо кад нас неко критикује, то вероватно значи да су нас „дирнули у живац" - неку нашу несигурност или осећање сумње у самог себе укорењено у прошлим искуствима. „Онда то значи: аха, ипак се ради о мени", каже Имбо. „То значи да имам неку несигурност у себи и поново проживљавам нешто што ми се већ десило у прошлости. Реконструишем неки бол који сам осетио раније." Онда Имбо зна да је време да се буде „нежан према себи", да укаже себи мало љубави. „Што више волите себе, више прихватате себе, и онда су веће шансе да нећете више веровати да су други људи одговорни за вашу властиту срећу", каже он. Као последица тога што је постао судија, Имбо каже да се осећа срећно „на одрживији начин". Али не морате да трпите злостављање да бисте то схватили, наравно. У свом предавању на ТЕД конференцији, Имбо има ингениозан и мање драстичан начин за преношење исте поруке: он вади новчаницу од 20 евра из џепа и пита ко је из публике жели. Гомила људи дигне руку. Он потом гужва новчаницу и баца је на под. Руке су и даље у ваздуху. Он је диже, жваће, испљуне на под, изгази. Али руке су и даље у ваздуху, на крају крајева, то је и даље новчаница од 20 евра. Имбо потом преноси главну поруку. „Људи могу да вас нападају, критикују или игноришу. Могу да вас згужвају речима, испљуну или чак прегазе", каже он. „Али запамтите, шта год да ураде или кажу, ви ћете увек задржати своју вредност." Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk