Кад су људи почели да говоре и зашто нам је језик важан
Кад су наши праочеви, стрвинари и изумитељи ватре, први пут научили да говоре? И да ли је могуће ићи уназад и пронаћи везу на хиљаде данашњих језика са једним језичким претком?
Ко је изговорио прву реч Аутор и заљубљеник у језик Мајкл Розен истражује... Еволутивна прекретница Мама орангутан са младунцем „Људи су једина врста која има језик, што нас чини јединственим међу свим живим бићима", каже Меги Толерман, професорка лингвистике на Универзитету у Њукаслу. Ова способност разговора доживљава се као једна од највећих транзиција у еволуцији - права прекретница која не личи ни на једну другу, и из тог разлога, људи су одавно фасцинирани пореклом језика. „Језик је један делић комплекса ствари које нас чини људима", каже Роберт Фоли, антрополог и професор Људске еволуције на Универзитету у Кембриџу. Језик би могао да буде стар пола милиона година Египатски хијероглифи Данас на свету постоји више од 6.500 језика, али како научници да утврде који је најстарији? Кад би од нас затражили да се сетимо неког „древног језика", можда бисмо се сетили вавилонског, санскрита или староегипатског. Али то није ни изблиза почетак приче, каже професорка Толерман: већина језика које данас називамо старима није старије од 6.000 година и у суштини су исти као и било који од данашњих савремених језика. Прави корен језика може да се потражи уназад најмање 50.000 година, а већина мисли да је много старији и од тога. „Многи од нас верују да би могао да буде стар чак пола милиона година", каже професорка Толерман. Заједнички предак Еволуција Упркос обиљу различитих језика на свету данас, „могуће је да сви наши актуелни језици потичу од једног заједничког претка", каже професор Фоли. Његово датирање постало је могуће делом због наше еволуције - генетика сугерише да сви потичемо од једне релативно мале популације из Африке. Иако је могуће да су постојали други језици ван те лозе, сви које поседујемо данас вероватно потичу од модификација једног те истог језика. Фосили Фосилни остаци Фосилни остаци наших предака дају нам неколико наговештаја о томе како смо проговорили. „Говор је на неки начин китњасто дисање", каже професор Фоли, „ми само дишемо с огромном контролом како бисмо испуштали те звуке." Да бисмо то постили, морамо да имамо фину мишићну контролу над нашим телима и као таква, „наша дијафрагма је много развијенија и има много више нерава у себи него дијафрагма наших најближих рођака који не говоре, човеколиких мајмуна." Сви ти нерви значе да је „наша кичмена мождина малко дебља у том делу од оне код човеколиких мајмуна, а кичмени стуб такође мора да буде мало шири." Ако погледате наше изумрле еволуцијске рођаке, Неандерталце, који су живели пре око 600.000 година, видећете да они имају исто проширење на кичменом стубу. Али ако одете милион година уназад до Хомо еректуса, раније врсте архаичног човека, тамо нема тог проширења. Ово нам даје рудиментарни временски оквир за то кад су људи почели да користе језик. И генетика игра улогу Ко је први проговорио Поред фосилних остатака, напредак у генетским студијама такође је омогућио нове методе датирања језика. „Постоји ген по имену FOXP2, који је заједнички за све примате", каже професор Фоли, „али као људи ми поседујемо његову мутантску верзију." Мутације овог гена „могле би да помогну да се објасни зашто људи могу да говоре а шимпанзе не могу. Знамо да игра круцијалну улогу у говору и развоју језика, зато што људи који имају немутантски облик тог гена често имају проблема са говором и синтаксом." Да би све било интересантније, Неандерталци су имали исту варијанту гена FOXP2 као и ми савремени људи, што поткрепљује теорију да су поседовали неки облик говора. Али да ли су имали до краја развијени говор потпуно је друга ствар. Професорка Толерман каже да говор (конкретни звук изговореног језика) није исто што и језик (читав систем речи и симбола) и да је „оно што чини језик веома тешко распознати на основу генетских доказа при данашњем степену знања." Величина мозга Неандерталац Може ли величина лобање код раних људи да помогне у датирању језика? Не баш. Из простог разлога зато што не знамо колики мозак треба да је да би створио језик. „Штавише, Неандерталци су имали мозгове веће од нашег зато што су били веће животиње", каже професорка Толерман. Прва људска реч могла је да буде „хеј!" „Пст" или „Вау" су лако могле да буду прве људске речи Кад говоримо о прото језику - оном који је дошао пре типа језика који тренутно читате - можемо ли уопште да кажемо које су могле да буду прве речи? „Искрени одговор је: немамо појма", каже професор Фоли. Кад у потрази за некаквим индикатором погледамо примате, видимо да они за грабљивце имају нешто што би приматолози назвали „речима" - испуштају звуке које други чланови групе препознају, као што су „орао", „леопард" или просто само „пази!". Могли бисте да устврдите да би те веома просте, конкретне ствари у нашем окружењу могле да буду прве речи које су изговорили људи. Алтернативна теорија је да су најраније речи биле исте као друге основне речи које имамо данас, као што су „шшш", „пссст", „хеј!", ау", „хвала" или „довиђења". Све те речи постоје у свим нашим језицима, али једна ствар која им је заједничка јесте да немају синтаксу - оно кад слажемо речи и изразе како бисмо створили језички лепо обликоване реченице. Иза развоја језика могли би да стоје оброци Живот у пећини Рани људи су „могли да почну да сарађују - и причају више - како би искористили окружење и јели разноврснију храну", каже професорка Толерман. Наши преци су почели да стрвинаре и заривају зубе у стрвине животиња које су за собом оставили већи грабљивци. „Али ако желите да се гостите остацима стрвина које је чопор хијена први прогласио својим, онда боље да са собом имате гомилу ортака, зато што је то једна веома опасна работа", каже професорка Толерман. Језик је користан и „ако се једног дана затекнете негде у дивљини, нађете добру стрвину и сад треба да информишете остале чланове групе да постоји нешто јестиво у близини." То је још једна одлика људске комуникације, а зове се депласман илити офлајн размишљање: кад користите језик да бисте говорили другима о стварима које нису непосредно присутне, јер су могле да се десе на неком другом месту - или чак у неко друго време. Жеља за јелом и преживљавањем можда је стимулисала људе да развију способност да саопште једни другима „нешто што не могу да виде, али је ту", као што је присуство бесплатне хране, каже професорка Толерман. А улогу је могло да игра и трачарење Важно је знати ко су вам пријатељи Дакле, за развој језика било је кључно унапређење наше способности да сарађујемо, али наша потреба за комуникацијом није била нужно софистицирана. „У сржи свега је сарадња - а суштина највећег дела праве друштвене сарадње вероватно лежи у друштвеном зближавању", каже професор Фоли, „највећи део онога што изговарамо просто је склапање савеза и откривање шта се дешава." Не можете потценити ни вредност необавезне ћаске: „Ћаскање, тупљење и трачарење углавном су свакодневна рутина у говору", каже историјски лингвиста докторка Лора Рајт, са Универзитета у Кембриџу. Понекад, више него терање једни других да ураде нешто, чини се да је главна сврха језика просто открити шта се дешава. Кад смо почели да причамо приче? Учитељица чита књигу ђацима „Морамо да имамо страшно много од неког језика да бисмо могли да конструишемо нарацију, да причамо приче, да стварамо ритуале", каже професорка Толерман. Дакле, то је можда уследило прилично касније - вероватно стотинама хиљада година после првих корака који су направљени да би се проговорило. Корак од прото-језика до савременог језика је велик и мукотрпан скок, али „сви језици који се говоре данас једнако су сложени", каже професор Фоли. „Знамо да су се популације које говоре све те различите језике као популације често раздвојиле пре најмање 100.000 година или више од тога. Стога, најмање у то време, мора да је већ постојао тај степен сложености." Овај чланак адаптиран је из емисије са ББЦ Радио 4 Од уста до уста.