Животиње и природа Србије: Ракови владају барама и водама
Било да сте отишли на пецање или купање у оближњој реци и језеру, постоји велика шанса да ће вас из прикрајка са запетим клештима и расколаченим очима, надзирати неки од слатководних рођака морских краба и јастога.
Иако се чини да је на овом простору њихова појава ретка, у Србији постоји велики број различитих врста ракова, који се срећу, како у потоцима и рекама равница и планина, тако и у пећинама и барском муљу. „Према досадашњим проценама, које се свакако морају узети с резервом, на подручју западног Балкана је регистровано око 785 врста ракова, од којих су 203 ендемске. Око половине ових врста је присутно у Србији", каже за ББЦ на српском професорка Драгана Миличић са Биолошког факултета у Београду. Ракови у Србији живе свуда где постоје површинске, али и подземне воде, у примитивним, паразитским и сићушним формама, па до нешто развијенијих и већих примерака. „Међутим, о правом броју је тешко говорити, због неприступачности њихових станишта и доступности примерака, као и релативно малог броја истраживача који се баве овом хетерогеном групом животиња", додаје Миличић. „У правом тренутку, на правом месту" Почетком августа у Специјалном резервату природе (СРП) Засавица у Мачви, откривена је још једна, на том простору, нова врста. Пронађен је „живи фосил" латинског назива Triops cancriformis, праисторијски рак стар 530 милиона година. „Ова врста припада старој филогенетској линији пореклом из камбријума, када се догодила велика „камбријумска експлозија" појаве многобројних организама, који се сматрају прецима врста које данас живе на Земљи", објашњава Миличић. Рак Triops cancriformis у природном станишту Пронашао ју је Михајло Станковић - дугогодишњи стручни сарадник-истраживач СРП Засавица, на месту где „ретко ко уопште гледа да ли има живота". „Нађени су у једној бари, на шумском путу, коју су направили трактори приликом проласка", објашњава за ББЦ на српском Михајло Станковић. У бари дубокој десетак центиметара, са слојем блата од пар центиметара, налазило се десетак јединки. „После десет дана кад сам отишао поново да видим да ли их има, више их није било, што у ствари потврђује да њихово комплетно развиће - појављивање, парење, полагање јаја и угинуће, они обаве за неколико дана", додаје Станковић. Видео: Завирите у чудесни подводни свет Београда Јавни акваријум и тропикаријум на Дедињу чува разне врсте риба, гмизаваца и водоземаца. Професорка Миличић каже да у периоду када на станишту нема воде, ови ракови преживљавају у виду отпорних мирујућих ембриона (цисти), који у подлози могу да опстану и по више деценија, па и стотина година. Због тога се Станковић, каже, нашао „у правом тренутку, на правом месту". „Јаја која су тамо сад, која су врло ситна, буквално стоје и чекају повољан тренутак да се поново појаве. „То може да буде следеће године, можда буде за 50 година, све зависи од тога кад ће се поклопити сви оптимални услови за њихово појављивање", говори Станковић. Према његовим сазнањима, овај рак из реда Notostraca истраживан је на више од петнаест локалитета у Србији, али на многим од тих локалитета „више не постоје или нису скоро обилажени". Из истог реда је пре петнаестак година у Засавици пронађен и Lepidurus apus, такође „живи фосил". Бара на колском путу у Засавици где је пронађен рак Triops cancriformis Раковима богата Србија Слатководни ракови насељавају текуће воде - од извора до ушћа, тако и језера, баре и мочваре, канале, рибњаке, чак и подземне воде, каже професорка Миличић. „Бројне адаптације телесне грађе и њихова велика разноврсност, омогућавају им опстанак у најразличитијим стаништима." Поједини ракови насељавају низијске воде, неки су станиште пронашли у планинским областима и у пећинама, док се „мали број врста адаптирао на живот на копну, али у изразито влажним срединама или у хумусу", додаје. Професорка Миличић наглашава да је Балканско полуострво, а посебно територија Србије, познато као жариште (hot spot) биодиверзитета многих група ракова, од којих су неки ендемични - живе само на неком ужем простору. „По броју врста и заступљености, ракови заузимају једно од првих места у фауни слатких вода Србије где имају значајну улогу у ланцима исхране." Иако је међу људима раширено мишљење да ракови живе у чистим водама то није увек случај. „Неки ракови се хране органским честицама у распадању, па се у неким земљама данас успешно користе за пречишћавање отпадних вода", додаје Миличић. Шта се дешава када упецаш рака? Присуство ракова, према мишљењу стручњака и искуству теренаца, не треба да нас плаши, јер штипање клештима следи тек уколико осете да су угрожени и ако их човек дира. Најчешће се дешава да се уплаше и побегну када осете људско присуство. До блиског сусрета са човеком може да дође и када се закачи за удицу пецароша, што се много пута десило Немањи Спасојевићу из Новог Сада, риболовцу који више од сто дана проведе на рекама Србије. „Зграби клештима мамац, држи и не пушта. Ти га буквално згрченог извадиш из воде и убациш у чамац. „Он тако згрчен после неког времена пусти мамац, ти га онда ухватиш за леђа и вратиш га назад у воду. Нема неких великих интеракција", говори Спасојевић за ББЦ на српском. Међутим, неколико пута га је рак, не остављајући веће последице, уштинуо, али само када га је дирао на обали. „Ако му се у плићаку приближиш и хоћеш да га ухватиш руком, он побегне јер не нападају људе и беже од нас. Евентуално би неко несрећним случајем могао да стане на њега, па те тад мало боцне, али они нису директна претња за људе, што домаћи, што страни", додаје. У Србији се разликују домаће (аутохтоне) и стране (алохтоне) врсте ракова, а Спасојевић их је виђао обе - најчешће речног рака латинског назива Astacus astacus и америчког - Оrconectes limosus. „Сретао сам астакуса на Дунаву и тај обично бира воду са већим протоком, са каменом подлогом, више кисеоника, мање загађења. „Налазио сам га узводно и низводно од Новог Сада што је добар знак, пошто се низводно од Новог Сада изливају комуналне воде", каже Спасојевић, рођени Новосађанин, који сада живи у Београду и пеца на Сави. Страни ракови као штеточине У Дунаву, Сави и Тиси живи амерички рак - Оrconectes limosus, инвазивна врста која је у Србију дошла извана и која угрожава живот других врста у води јер преноси гљивично обољење на домаће зглавкаре, храни се икром и другом рибом. „Немци су их донели да би надоместили брзо нестајање домаћег рака, који је био погођен кугом. Затим је 1959. године 9.500 америчких ракова убачено на три локалитета у близини Будимпеште, и од тада почиње њихово ширење по рекама у окружењу", рекао је за Новости Иво Караман, биолог и професор на Природно-математичком факултету (ПМФ) у Новом Саду. У Србији се амерички рак појавио почетком двехиљадитих - прво у близини Апатина, а онда и на Дунаву код Новог Сада. Спасојевић, иначе апсолвент биологије на ПМФ-у у Новом Саду, их стално среће када пеца у Војводини. Каже да их је много у каналском систему Дунав-Тиса-Дунав, као и рукавцима Дунава, те понекад делује као да је муљевито дно поплочано њима. Са удаљених терена је у Србију, односно Дунав, доспела и кинеска краба. Она се, каже професорка Миличић, брзо проширила Европом након што је током прошлог века пренета из Кине. На овај простор долази „инцидентно - испуштањем баластне воде трговачких бродова који путују из правца Kинеског мора", а ретко и „при увозу за потребе акваристике", наводи Миличић. „Ова врста има висок инвазивни потенцијал, а с обзиром да се храни воденим бескичмењацима, рибљим јајима и рибљом млађи, може имати негативан ефекат на аутохтони живи свет, нарочито на ретке и угрожене врсте." Видео: Упознајте рибу која је светска звезда Упознајте Овак, рибу која је постала суперстар током епидемије корона вируса Борба за опстанак Због великог лова на ракове, њихова бројност у природним водама је смањена, постали су угрожени, а неке врсте су доведене до ивице ишчезавања, наводи Миличић. Поред ракова, угрожене су и све друге животиње које су повезане са њима у ланцу исхране. Последњих деценија се квалитет површинских и подземних вода изменио, што је такође довело до „драматичног пада природних популација". Стога се јавила потреба за њиховом заштитом, наглашава професорка. У Србији је лов на ракове регулисан Законом о заштити и одрживом коришћењу рибљег фонда. Професорка Миличић каже да су на списку „строго заштићених врста" поточни рак - Austropotamobius torrentium, речни рак Astacus astacus, пећинска врста Niphargus kragujevensis и друге. Лов и коришћење ових врста је строго забрањен, осим у научне сврхе „под строго ограниченим условима и са одговарајућом дозволом". „Многе од тих врста су локални ендемити или реликти, који су у давној еволутивној и геолошкој прошлости ове наше просторе користили као склоништа (рефугијуме) за време глацијација, тј. ледених доба. „Услед изолације, они су до данас углавном задржали гене и морфолошки изглед својих предака, од којих су највероватније постајале (дивергирале) нове врсте", додаје. Немања Спасојевић каже да поједини риболовци користе ракове као мамац и да углавном проблем настане због тога што већина не уме да разликује домаћу, заштићену врсту од америчког рака. Ипак, он сматра да домаћег рака и рибљи фонд првенствено угрожава човек. „Увек су највеће штеточине људи - под број један рибокрађа и уништавање мрестилишта, затим загађење, па тек онда алохтоне врсте." Каже да је из небројано пута из воде вадио бачене мреже, гуме, џакове, чак и колица из супермаркета, и да је ту проналазио слатководног рака - некада скривеног, чешће заробљеног. Цењени у свету, скромних могућности код куће Михајло Станковић сматра да у Србији недостаје стално праћење и бележење података о раковима, те да постоје „велики периоди прескакања и одсуство континуитета". „Можемо причати - има их овамо, има их онамо, али је питање од када су ти подаци, да ли је то реално стање сада на терену јер за релативно кратко време, пар година, може да се промени комплетан састав фауне одређених група на неком простору", додаје. Каже да су теренска истраживања у Србији „врло слаба", да се углавном обављају у оквиру неког међународног пројекта или одређене студије и да институти и факултети ако немају пројекте, „тешко да ће било шта на терену успети да одраде". Ентузијазам за изучавањем ракова овде ипак не јењава, од факултета у Крагујевцу, Београду и Новом Саду, до других научних института. „Иако о њиховом постојању већина људи мало зна, ове врсте представљају значајан део биодиверзитета Србије, по којима је територија наше земље позната и веома цењена у светској научној јавности", закључује професорка Миличић. Погледајте видео о храбрим спасиоцима из Аустралије Ко су људи који спашавају насукане китове Пратите нас на Фејсбуку и Твитеру. Ако имате предлог теме за нас, јавите се на bbcnasrpskom@bbc.co.uk