Robert de Brus
Store norske leksikon,Historie,Verdens historie og samtidshistorie,Europa,Storbritannia og Nord-Irlands historie,Skottlands historie
Robert de Brus var en skotsk tronpretendent. Han gjorde krav på Skottlands krone i året 1286 etter Aleksander 3s død og i årene og 1290–1292, da den norske prinsessen Margrete, «piken fra Norge» og Aleksander 3s arving, også var død. Den engelske kongen Edvard 1 avgjorde striden til fordel for Roberts rival, John Baliol. Robert de Brus' sønnesønn er Robert Bruce, som ble konge av Skottland i 1306.
Bakgrunn Robert de Brus var den femte lorden av Annandale, et gods i Sør-Skottland som slekten Bruce (de Brus) var blitt forlenet med allerede i 1124 av kong David 1. Fra sin mor, Isobel av Huntingdon, arvet Robert dessuten betydelige landeiendommer i England, særlig i nord. Han var selv gift med Isabel de Clare og dernest med Christina av Ireby, men disse ekteskapene brakte få nye jordegods til familien. Han sikret imidlertid et meget strategisk ekteskap for sin eldste sønn Robert 6, som ble gift med Marjory, arving til jarledømmet Carrick.I sine tidligere år spilte Robert bare en begrenset politisk rolle. Han nevnes i skriftlige kilder fra 1237, men som vitne eller, periodevis, i posisjoner av ren lokal betydning på begge sider av den skotsk-engelske grensen. Enkelte ganger opptrer han imidlertid som diplomat for den engelske kongen Henrik 3 til den skotske kongen Aleksander 3. I 1264 deltok Robert i slaget ved Lewes på Henrik 3s side i krigen mot baronene under Simon de Montfort. I den forbindelse skal han ha knyttet nære bånd til Henrik 3s sønn Edvard, den senere Edvard 1. På 1270-tallet var Robert dessuten med på korstog til det hellige land under prins Edvards kommando.Først etter Aleksander 3s død i 1286 ser Robert ut til å ha oppnådd innflytelse i Skottland. I 1289 ble han for eksempel oppnevnt som en av utsendingene som forhandlet med Norge om den unge prinsessen Margretes krav på den skotske tronen. Han var dessuten part på vegne av Skottland i avtalene som sikret Margretes krav og hennes forlovelse med den engelske prinsen Edvard av Caernarvon. Men da Margrete døde uventet på overfarten til Skottland i oktober 1290, lå alt til rette for at Robert kunne fremme sitt eget krav på den skotske tronen. Tronkravet Robert de Brus skal ha gjort krav til kjenne allerede etter Aleksander 3s død i 1286. Kravet hadde han arvet fra sin mor, som var oldebarn av kong David 1. Roberts fremste utfordrer var John Balliol. I en rekke strategiske manøver rettet mot Balliol tok Robert gjennom årene 1286–1287 flere kongelige borger i sin besittelse. Men da Bruce-klanens allierte falt fra, ble Robert for en periode nødt til å trekke seg tilbake til sine engelske gods. Robert sluttet seg senere til den unge Margretes krav til tronen.Ved Margretes død i 1290 brøt det ut ny tronstrid. Flere kandidater meldte seg, men de fremste tronkreverne var igjen John Balliol og Robert de Brus. Den engelske kongen Edvard ble invitert som dommer, og etter en omfattende juridisk prosess falt valget i 1292 endelig på John Balliol. Ved dette nederlaget trakk Robert seg tilbake til sine gods og overlot samtidig tronkravet til sønnen Robert 6. Slik kunne han beholde sine skotske besittelser og unngå videre konflikt med den nye kongen. Han døde ved Lochmaben i 1295 og ble begravet i Guisborough kloster. Les mer i Store norske leksikon slekten Bruce regenter i Skottland Skottlands historie Litteratur Duncan, A. (2004) Brus [Bruce], Robert de [called Robert the Noble], lord of Annandale (c. 1220–1295), magnate and claimant to the Scottish throne. Oxford Dictionary of National Biography. Oxford: Oxford University Press. McNamee, Colm (2006) Robert Bruce Our most valiant prince, king and lord. Edinburgh: Birlinn ltd.