bonde
Store norske leksikon,Teknologi og industri,Landbruk
Bonde er en person som driver jordbruk som levevei. Bonde brukes gjerne synonymt med gårdbruker, som er en person som driver gårdsdrift.
Det er vanskelig å anslå hvor mange bønder det finnes i verden, men FAO anslår at det er om lag 570 millioner gårdsbruk i verden, hvorav mer enn 500 millioner er familiebruk. Dette innebærer som oftest at det i hovedsak drives av en person og vedkommendes familie. Historie  Opprinnelig betydde bonde en fastboende mann som tilhørte en spesiell klasse; bondestanden. I dag brukes det om begge kjønn.Selveiende bønder er det vanlige i norsk sammenheng i dag, men verken historisk eller i et internasjonalt perspektiv er det imidlertid slik at bønder alltid eier sin egen jord. Mer enn 90 prosent av de norske bøndene er selveiere, men så mange som 67 prosent leier jord i tillegg til sin egen. 47 prosent av alt jordbruksareal i drift i 2020 var leid eller forpaktet areal. Husmenn, leilendinger og forpaktere er betegnelser på bønder som ikke eier den jorda de driver.En husmann var en betegnelse på en som leide (eller «bygslet») jord av en jordeier eller selveiende bonde. Et slikt sted ble kalt en husmannsplass. Leien kunne enten betales i form av kontanter eller i form av arbeid for den som eier jorda. En leilending leier også jord, men i motsetning til de fleste husmenn var jorda som leilendingen drev skilt ut som et eget bruk med egen matrikkel-, senere gårds- og bruksnummer. Forpaktere leier også gården de driver. Leieforholdet innbefatter da vanligvis hele bruket, inkludert driftsbygninger og våningshus.I dag brukes ordet forpaktning både om leie av selvstendige bruk og av mindre jordstykker. I oldtiden tilhørte gårdbrukeren bysamfunnet. Først i romersk keisertid (fra 30 evt.), da all jord ble samlet på store godseieres hender, utviklet det seg en egen åkerdyrkende bondestand, de halvfrie eller helt ufrie. Etter folkevandringene lå også de frie germanske bøndene under for stormennene, ble festere hos dem og kom etter hvert i et personlig og arvelig avhengighetsforhold til sine herrer, som de måtte yte vilkårlige avgifter og hoveri.I korstogstiden (1000–1200-tallet) ble hoveriet ofte erstattet av en pengeavgift, og de ufrie bøndene kjøpte seg frihet. Men allerede i slutten av middelalderen stanset fremgangen. Staten og godseierne la stadig større byrder på bøndene, og da disse gjorde opprør (i Frankrike i 1358, i England i 1381, i Tyskland ca. 1500, særlig i 1525, se Bondekrigen), lå de overalt under for fyrster og adel. I Tyskland øst for Elben og i de slaviske landene ble bøndene til og med livegne (bundet til godset eller jordeieren på livstid), og godseierne la helt urimelig arbeidsplikt på dem.Først i annen halvdel av 1700-tallet ble forholdene bedre. Fysiokratene i Frankrike (cirka 1750) forkynte at jordbruket var grunnlaget for all rikdom, og det opplyste enevelde søkte å stille bøndene friere og gjøre flere til selveiere. Bortsett fra i Danmark lyktes dette bare dårlig, på grunn av godseiernes motstand. Først den franske revolusjon (fra 1789) frigjorde helt bondestanden i Frankrike. I Preussen skjedde tilløp til det samme tidlig på 1800-tallet, men verken i Preussen eller i de øvrige tyske landene kom det til noen fullstendig frigjøring før etter februarrevolusjonen i 1848. I Russland ble livegenskapet opphevet i 1861 av Aleksander 2.England står i en særstilling, fordi frie forpaktere drev jordbruket der, og i Italia eide byborgerne jorden. Men en fri, selveiende bondestand holdt seg bare i Sveits, Tyrol, Nederland og i Norge og Sverige. I Norden var betegnelsen bonde i middelalderen et hedersnavn for alle frie menn. Bonden var både kriger og jorddyrker. Leilendingene var også personlig frie.I Danmark lå bonden allerede i middelalderen til dels under for aristokratiet, men bevarte en tålelig stilling inntil henimot tidsrommets slutning. Christian 2s reformer ble avskaffet ved hans fall, og bøndenes egne forsøk på å frigjøre seg med våpenmakt ble slått til jorden under grevefeiden (1534–1536).På 1500–1700-tallet ble bondens kår stadig verre. Selveiendommen forsvant nesten helt, og stavnsbåndet, som omfattet hele kongeriket, ble innført i 1733. Det ble imidlertid opphevet i 1788, da landsbyfellesskapet ble utskiftet og bøndene flyttet ut til egne gårder. Siden gikk bondestanden i Danmark raskt fremover. Ved den alminnelige verneplikten og den frie forfatningen (1848 og 1849) ble også her all standsforskjell opphevet.I Sverige under Sturene og Gustav Vasa kom bøndene på 1500-tallet til å spille en viktig politisk rolle. På Riksdagen møtte de som fjerde stand. Ved representasjonsreformen i 1866 falt stenderdelingen bort. I Norge var en stor del av bøndene allerede i vikingtida selveiende og utgjorde en viktig stand som begrenset kongenes makt på bondetingene. Det ble knappere om jorden etter hvert som trellene ble frie i løpet av 1000- og 1100-tallet. Etter vikingferdene fulgte indre landnåm, men nå var det skrinnere jord som måtte ryddes.Etter hvert som kirkelige og verdslige stormenn samlet gods, ble det flere leilendinger. På 1500-tallet var kanskje mer enn to tredjedeler av alle bønder leilendinger, men de var frie menn, og hadde vern i lov og sedvane. På tross av at kirken og kongene i løpet av middelalderen etter hvert skaffet seg store jordeiendommer med leilendinger som drev jord, ble det bevart en betydelig selveiende bondestand i Norge gjennom hele middelalderen. Pliktarbeid var ikke vanlig, og lovgivningen hindret jordeierne fra å drive avgiftene opp (forordning av 1685).Under reformasjonen mistet kirka det meste av jordegodsene, som ble omgjort til statlig eiendom kalt krongods. På grunn av de mange kostbare krigene som de danske kongene førte, først og fremst mot Sverige, ble den dansk-norske staten nødt til å selge unna mye av krongodset. Både private og kronen begynte å selge jord til bøndene alt før 1700, og omkring 1750 var selveierne i flertall.Andelen selveiere økte i Norge fram mot 1814, og bøndene som eide jord var derfor en viktig klasse under Eidsvoldsforsamlingen og utgjorde en stor andel av de som fikk stemmerett. I fasen med nasjonsbygging etter 1814 og særlig i andre del av 1800-tallet ble bonden og bondekulturen løftet fram som nasjonens kjerne, minst påvirket av dansk kultur. Odelsbonden ble et poetisk symbol på norskhet. Les mer i Store norske leksikon jordbruk i Norge norsk jordeiendomshistorie bondereisning jordbruk landbruk