dansk
Store norske leksikon,Språk og litteratur,Språkfamilier,Indoeuropeiske språk,Germansk,Nordiske språk,Dansk
Dansk er et språk som hører til den germanske språkgrenen i den indoeuropeiske språkfamilien. Det er offisielt språk i Danmark.
Innen de germanske språkene utgjør dansk, sammen med svensk, norsk, færøysk og islandsk, de nordgermanske eller nordiske språkene. Innen nordisk grupperes dansk og svensk på grunnlag av lydutviklingen i en østnordisk gruppe, mens norsk, færøysk og islandsk hører sammen i en vestnordisk språkgruppe. Utbredelse Dansk er offisielt språk og morsmål for den alt overveiende delen av befolkningen i Danmark. På Færøyene og Grønland er dansk sidestilt med henholdsvis færøysk og grønlandsk som administrasjonsspråk. Det er obligatorisk fag i skolen, men færøysk og grønlandsk er hovedspråkene blant befolkningen og undervisningsspråk i skolen. Videre snakkes dansk som første- eller annetspråk av en minoritet sør for grensen til Tyskland, i det nordlige Schleswig-Holstein. Språkets utvikling Dansk språkhistorie kan deles inn i følgende perioder:  runedansk (rundt 800–1100) eldre middeldansk (1100–1350) yngre middeldansk (1350–1525) eldre nydansk (1525–rundt 1700) yngre nydansk (fra tidlig på 1700-tallet, Ludvig Holbergs tid) nudansk i vår egen tid Dansk skilte seg ut fra urnordisk som eget språk i vikingtiden (rundt 800–1100). På 900-tallet ble de gamle diftongene forenklet: stein ble stēn, haug ble hø¯g, løysa ble lø¯sa. Skrevne dokumenter finnes fra slutten av 1200-tallet. I denne perioden (1100–1350) opptrer språket i de tre hoveddialektene skånsk, sjællandsk og jysk, med en viss tillemping til en felles norm bygd på sjællandsk. En viktig lydendring i denne perioden besto i at de gamle fullvokalene a, i, u i endestavelser ble svekket til æ eller e: kalla ble kallæ, þænni ble þene. Svekkelsen gikk lengst i jysk, der trykksvak utlydsvokal falt bort («den jyske apokope»). Videre ble p, t, k stemt til b, d, g etter vokal («klusilsvekkelsen»). Utviklingen tok til på 1100-tallet og var fullført tidlig på 1300-tallet. En beslektet lydovergang fant sted i Bohuslän og på Sørlandet (se bløte kyststripe). Et karakteristisk trekk ved dansk fra denne tiden er det danske stød (støt). Det består av et fullstendig eller delvis stemmebåndslukke ved avslutningen av en vokal eller en stemt konsonant. Dansk støt forekommer gjerne i ord der norsk har enstavelses tonelag, og har på samme måten som tonelagene i norsk en viktig funksjon i språket ved at det skiller mellom ordpar: hænder (med støt, flertall av hånd) til forskjell fra hænder (uten støt, presens av verbet å hænde). I likhet med svensk og norsk er dansk i senmiddelalderen sterkt påvirket av hanseatenes nordtyske språk, middelnedertysk. Boktrykkerkunsten ble tatt i bruk i Danmark på slutten av 1400-tallet og bidro til å skape språklig enhet. Med reformasjonen kom morsmålet mer i bruk i gudstjenesten, og Bibelen, katekismer og salmer gjorde skriftspråket mer utbredt. Københavns betydning som kulturelt, politisk og økonomisk sentrum økte og la grunnlaget for det danske riksspråket i skrift og tale basert på de sjællandske dialektene, støttet blant annet i litteratur om språkriktighet (Erik Pontoppidan, Henrik Gerner og Peder Pedersen Syv). Mange høytyske lånord kom inn fra 1500-tallet av og ble spredt videre til norsk. Frem mot slutten av 1600-tallet ble rettskrivningen mer konsekvent og gjennomgikk reformer, gjennomført i Christian 5s lovverk. I Norge fikk dansk i denne perioden økt betydning som administrasjons-, kirke- og rettsspråk. Utviklingen av dansk i første halvdel av 1700-tallet er særlig preget av Ludvig Holberg. Hans forfatterskap var med på å skape 1700-tallets dannelse, som avløste 1600-tallets lærdom. I dansk skriftspråk rundt 1750 møter vi en ny stil, influert fra Vest-Europa og Tyskland. Fra Tyskland kom språkrensingen, først tatt opp av Andreas Lundhoff og Frederik Eilschow. Det var en bevegelse for å skifte ut fremmedord fra latin og romanske språk med hjemlige ord, som riktignok ofte kom fra tysk eller hadde tysk mønster: Lidenskab, Sædelighed, beundre, bedømme og så videre. De ble raskt utbredt blant annet gjennom Jens Schielderup Sneedorff og hans kolleger ved Sorø Akademi («soranerne»). Gjennom dem ble dansk prosaspråk grunnlagt. Samtidig medvirket grammatikere som Jens Pedersen Høysgaard og Jacob Baden til en klarere teoretisk forståelse av dansk. I 1775 ble morsmålet eget fag ved de lærde skoler, med lærebøker i grammatikk. Gjennom skolene fikk dansk skriftspråk også større makt i Norge, og selv en tid etter 1814 skrev nordmenn riktigere dansk enn noen gang. Skriftspråket i denne tiden er preget av tidens kulturelle strømninger. Romantikken brakte en omlegging av den poetiske stilen, særlig ved Adam Gottlob Oehlenschläger. Gjennom Nikolai Frederik Severin Grundtvig, Steen Steensen Blicher og H. C. Andersen kom talespråket og folkemålet til å påvirke litteraturspråket sterkere. Mange ord ble også tatt opp fra sagaer og middelalderlig dansk. Språkmannen Rasmus Kristian Rask arbeidet for en rettskrivning med mindre avstand til talespråket. Hans syn vant innflytelse også i Sverige og Norge (se nordisk rettskrivning). Nydansk regnes fra 1900-tallet, og litteraturspråket er ofte preget av forfatternes hjemstavn (Johannes V. Jensen, Jeppe Aakjær, Martin Andersen Nexø). Etter andre verdenskrig har dansk i likhet med norsk tatt opp mange engelske lånord. I 1948 ble det innført tre endringer i rettskrivningen: små forbokstaver i substantiver, å for aa og kunne, skulle, ville for kunde, skulde, vilde. Rikstalemålet er stadig sterkere blitt påvirket av skriftspråket og brer seg på bekostning av dialektene. Uttalen av moderne dansk riksspråk viser imidlertid stor variasjon så vel mellom landsdeler og generasjoner som i distinkthetsnivå. Dialekter De danske dialektene kan inndeles i tre hovedgrupper: jysk, som i det alt vesentlige har tapt de trykksvake endelsesvokalene; øymålene, med vokalene i slik stilling svekket til ə, og bornholmsk, som ennå har bevart a i en del endelser. En finere inndeling av talemålene gir:   Sørslesvigsk, som nå tales nesten bare i Fjolde sogn ved Husum, blant annet med særmerkte diftonger, bevaring av tall- og personbøyning i verbenes indikativ og partisippenes kjønnsbøyning.  Sønderjysk, som ligner vestjysk med sin mangel på etterhengt bestemt artikkel, men med to kjønn i substantivene som østjysk. Særlig kan merkes den rene vokalrekke (avvikende i Angel-Als) og bruken av r for åpen d (ð).  Østjysk, med etterhengt bestemt artikkel og to kjønn, men som all jysk med sterkt avkortede endelser, og som de to følgende med o, å for lang aa, a.  Vestjysk, der intetkjønn er blitt stoffkjønn, mens alt som kan telles, er felleskjønn (en ben, bord, brød, men det vand, jord), og som mangler bestemt artikkel som endelse (æ mand i motsetning til østjysk manden). Eiendommelig er det vestjyske støt på k, t og p i flerstavelsesord.  Kattegat-målene i Vendsyssel, Djursland og på de østjyske øyer, med w bevart foran alle vokaler (wejr og wind) og med tre kjønn.  Vestfynsk, med æj for e, åw for aa og til dels aj for æ (slajtbomåulet).  Østfynsk og sørøymålene, likesom vestfynsk med nasalert vokal der nd eller ng står etter vokal i skriftspråket. Fynsk og sørøymålene mangler de åpne ð- og g-lydene.  Sjællandsk, med sin sterkt utpregede ð-lyd, sitt kraftige støt, bare intetkjønnsform av partisippene og stor overensstemmelse i bøyning med skriftspråket.  Bornholmsk, blant annet med tallbøyning i verbenes nåtid, tre kjønn i adjektivene, a i atskillige endelser og i det hele et noe svensk preg. Bornholmsk står skånsk nær. Les mer i Store norske leksikon Danmark nordiske språk germanske språk Litteratur Becker-Christensen, Christian, red.: Politikens nudansk ordbog med etymologi, 4. udg., 2010, 2 b., isbn 978-87-567-6505-3, Finn boken  Brink, Lars m.fl.: Den store danske udtaleordbog, 1991, isbn 87-16-06649-9, Finn boken  Gregersen, Frans m.fl.: Dansk sproglære, 1996, isbn 87-7704-297-2, Finn boken  Karker, Allan: Dansk i tusind år: et omrids af sprogets historie, 1993, Finn boken  Katlev, Jan: Politikens etymologisk ordbog, 2000, isbn 87-567-6200-3, Finn boken   Ordbog over det danske sprog, grundlagt af Verner Dahlerup, udg. af Det Danske Sprog- og Litteraturselskab, 1919-56, 28 b., Finn boken   Ordbog over det danske sprog. Supplement, udg. af Det Danske Sprog- og Litteraturselskab, 1992-2005, 5 b., Finn boken   Retskrivningsordbogen, Dansk Sprognævn, 4. udg., 2012, isbn 87-23-01046-0, Finn boken  Skautrup, Peter: Det danske sprogs historie, 1944-70, 5 b., Finn boken