antropologi
Store norske leksikon,Samfunn,Samfunnsfag,Antropologi,Fagretninger i antropologi
Antropologi, betyr læren om, eller studiet av, mennesket. Før det fantes noen antropologisk vitenskap i moderne forstand ble ordet brukt av filosofer som betegnelse for de sidene ved deres tenkning som vedrørte mennesket og menneskelige forhold. Først på 1800-tallet tok antropologien gradvis form som et eget akademisk fagområde. Dette fagområdet er svært vidtspennende og omfatter en rekke disipliner som studerer mennesket som art og sosialt vesen i et allment og komparativt perspektiv. Siden begynnelsen har det imidlertid gått et hovedskille mellom antropologi forstått som studiet av mennesket som et biologisk vesen (biologisk eller fysisk antropologi) og antropologi forstått som et sammenliknende studium av menneskelige samfunn og kulturer (sosial- og kulturantropologi).
I Norge brukes betegnelsen antropologi ofte som ensbetydende med sosialantropologi. Grunnen til det er at bare sosialantropologi har betegnet et eget universitetsfag her. I den engelsktalende verden har betegnelsen anthropology i regelen omfattet hele fagområdet. I Europa for øvrig ble betegnelsen tidligere oftest anvendt på det feltet som ellers kalles biologisk eller fysisk antropologi, mens etnografi eller etnologi lenge ble brukt om de fagene som nå kalles sosial- eller kulturantropologi. Antropologien som enhetlig fagtradisjon De første antropologer var polyhistorer og arbeidet systematisk på alle fronter. Kjente navn er biologen T. H. Huxley, som først kalte antropologi the Science of Man, og Franz Boas (opprinnelig fysiker og geograf), som bedrev forskning innen de fleste grener av hele fagområdet (anatomi, materiell kultur, språk, myter, kunst, osv.). Ulike nasjonale fagtradisjoner kombinert med tiltagende tematisk og regional spesialisering kan imidlertid gjøre det problematisk å behandle antropologien som én vitenskap. Likevel har fagområdet antropologi bevart en viss enhet innad vis-à-vis andre kunnskapsfelter som også er rettet mot studiet av mennesket (som legevitenskap, psykologi, sosiologi og andre samfunnsvitenskaper). I kontekst av samfunnsvitenskapene ble antropologien (sosial- og kulturantropologi) tidligere ansett som en spesialisering omkring studier av ikke-vestlige samfunn og kulterer. For øvrig har faget atskilt seg fra de andre samfunnsvitenskapene ved sin vektlegging av kvalitativ metode: relativt langvarige feltarbeider basert i former for innsosialisering («deltakende observasjon») i samfunnene som studeres. Idealet om metodisk kulturrelativisme – evne til å forstå den studerte kulturen ut fra dens forutsetninger – knytter seg til denne metoden, men forstås også som betydningsfullt i grener av faget der andre metoder er viktigere. På denne bakgrunn anerkjenner utøverne av de forskjellige disipliner innenfor antropologien fortsatt et slags idéfellesskap som blant annet gir seg utslag i felles foreninger, fagkonferanser og tidsskrifter. Ulike nasjonale fagtradisjoner og fagbetegnelser Ved amerikanske universiteter (USA) regnes antropologifaget som regel å omfatte fire hovedfelter: biologisk (eller fysisk) antropologi, kulturantropologi, lingvistikk (språkvitenskap) og arkeologi. Det er vanlig at studenter tar grunnkurs i alle fire disipliner før de tar fatt på sitt spesialstudium. Hvert av hovedfeltene rommer mange tematiske spesialiseringer eller underdisipliner, og noen av disse vil overlappe med flere av dem. Paleoantropologi (studiet av forhistoriske mennesker og deres kulturer) kan for eksempel forstås som overlappende med alle de fire hovedfeltene. Rettsmedisinsk antropologi (forensic anthropology: identifisering av personer på basis av skjelettdeler og annet biologisk materiale) utgjør på den annen side en spesialisering innen biologisk/fysisk antropologi. Kulturantropologien er et særlig vidtfavnende felt, med en mange spesialiseringer (for eksempel i humanøkologi, økonomisk antropologi, kognitiv antropologi, feministisk antropologi, etnohistorie og andre). Det finnes også mange tverrfaglige underdisipliner (for eksempel psykologisk antropologi, medisinsk antropologi, visuell antropologi, musikkantropologi og andre). Ved europeiske universiteter har de fire hovedfeltene i amerikansk antropologi oftest status som helt separate fag. Lingvistikk og arkeologi forstås ikke nødvendigvis som antropologiske disipliner, og det brukes til dels andre betegnelser for fag som tilsvarer eller overlapper med amerikansk kulturantropologi. I Storbritannia har sosialantropologien dekket mange av de samme temaer og spesialiseringer. I det øvrige Europa har særlig denne fagbetegnelsen vunnet stadig større innpass på bekostning av eldre fagbetegnelser som etnografi og etnologi. Antropologisk forskning og undervisning, fortrinnsvis representert ved kulturantropologiske temaer og underdisipliner, foregår ved norske universiteter under navnet sosialantropologi. I Norge var dette faget tidligere kjent som etnografi. Etnologi (folkelivsgransking) har i Norge betegnet et separat fag særlig knyttet til studiet av nordiske kulturtradisjoner. I Norge har forskning innen biologisk/fysisk antropologi vært knyttet til legevitenskapen (særlig Anatomisk institutt ved Universitetet i Oslo). Historikk Herodot og andre forfattere som i oldtida beskrev ulike folk og skikker, trekkes hyppig fram som en slags faglige stamfedre. Bernardino de Sahagún (Mexico) og andre representanter for misjonerende katolske ordener nevnes også av og til som eksempler på sådanne. Antropologi som et eget felt for tenkning omkring variasjoners forhold til det fellesmenneskelige har sitt utspring i opplysningstida, hos filosofer som Jean-Jacques Rousseau og David Hume. Som vitenskap basert på mer systematiske undersøkelser av menneskelig variasjon – biologisk, kulturelt og sosialt – har antropologien sin opprinnelse på 1800-tallet. Gjennom forsøk på å beskrive og forklare mangfoldet av fysiske typer, skikker, trosforestillinger, språk og former for sosial organisasjon som lå utenfor den tidens vestlige kunnskap, framstod antropologien på 1800-tallet som en generaliserende vitenskap forankret i en naturhistorisk tradisjon. Den grunnleggende antakelse var at enhver menneskegruppe, ethvert folk, i sin fysiske utrustning og i sine skikker måtte sees på som en variasjon innenfor et fellesmenneskelig tema, og følgelig analyseres ved hjelp av et perspektiv og et begrepsapparat som var egnet til å fange opp dette mangfoldet. Svært viktige for antropologiens framvekst som vitenskap var Edward Burnett Tylors (Storbritannia) forankring av det antatt fellesmenneskelige i kulturbegrepet (1871) og Lewis Henry Morgans (USA) oppdagelse av at mennesker i ulike kulturer klassifiserer sine slektninger på ulike måter (1870). Denne oppdagelsen la grunnlaget for det antropologiske studiet av slektskap som senere har vært et av fagets mest sentrale temaer. Tylor, Morgan og andre som på denne tida begynte å kalle seg antropologer var særlig opptatt av hvordan variasjonene de begynte å avdekke lot seg innordne i hypotetiske hierarkier av "stadier". Deres evolusjonistiske tankemodell var da at alle menneskelige samfunn utvikler seg fra sin enkleste (eller mest "primitive") form gjennom de samme stadiene i retning av den antatt høyeste form for sivilisasjon – en form mange antok tilsvarte samtidas europeiske sivilisasjon. Selv om Charles Darwins teori om artenes opprinnelse (1859) ikke egentlig henger sammen med de tidlige antropologenes evolusjonisme, virket hans generelle lære om livets utvikling og teori om menneskers avstamning (1871) til å inspirere den evolusjonistiske tankegangen. Sosiologen Herbert Spencers fortolkning av darwinismen ga dessuten opphav til den såkalte sosialdarwinismen. Ulikt de tidlige antropologenes evolusjonisme ga denne tankestrømningen næring til oppfatninger om at kulturelle og psykologiske forskjeller blant mennesker var basert i biologisk variasjon. Slik kunne den spirende samfunnsvitenskapen i denne tidlige fasen synes å støtte opp om allerede eksisterende raseteorier. Gjennom en periode var en del fysiske antropologer aktive i utviklingen av slike teorier. Selv om biologisk antropologisk forskning senere har påvist at slike teorier mangler rot i virkeligheten, har de vist seg svært seiglivede i den folkelige bevissthet. I den tyskspråklige kultursfære var de tidligste antropologene mer opptatte av ulike skikker og institusjoners geografiske utbredelse enn av deres plassering i utviklingshierarkier, en interesse som ledet til teorien om kulturkretser (Wilhelm Scmidt) såvel til teorier om migrasjoner og andre former for spredning av kulturtrekk (diffusjonisme). Ulikt samtidas raseteorier ledet interessen for kulturgeografiske forhold også til spekulasjoner omkring det fellesmenneskelige. Adolf Bastian utviklet med dette utgangspunktet en tese om at det fantes en grunnleggende mental likhet mellom alle mennesker (the psychic unity of mankind). Da hans unge assistent, Franz Boas, migrerte til USA, tok han denne innsikten med seg og gjorde den til rettesnor for den amerikanske kulturantropologien. Fra tidlig på 1900-tallet utviklet moderne antropologi seg i hovedsak vekk fra biologisk determinisme (raseteorier) og spekulativ teoribygging om menneskenes forhistorie (evolusjonisme og diffusjonisme). I USA la Franz Boas til grunn at menneskelig variasjon var kulturelt betinget og måtte studeres som sådan. I Europa utviklet den polskfødte britiske antropologen Bronislaw Malinowski teorien om at den observerbare variasjonen av kulturer og samfunnsformer må forstås på grunnlag av universelle basisbehov (funksjonalisme). Malinowski får som regel hovedæren for å ha utviklet det innsosialiserende feltarbeidet som antropologisk metode. Alfred R. Radcliffe-Brown (Storbritannia) og Marcel Mauss (Frankrike) mottok viktige impulser fra Emile Durkheims sosiologi, der den organiske samfunnsmodellen står i fokus. På dette grunnlaget utviklet Radcliffe-Brown og hans kollegaer (E. E. Evans-Pritchard, Meyer Fortes m. fl.) strukturfunksjonalismen, som lenge var den viktigste «skolen» innen britisk sosialantropologi. På basis av Mauss' teorier og formelle analysemetoder hentet fra lingvistikken (Ferdinand de Saussure) utviklet Claude Lévi-Strauss strukturalismen som den viktigste «skolen» innenfor fransk antropologi. Strukturalistisk analyse søker gjerne å vise at den krysskulturelle variasjonen av mønstre i språk, myter, sosiale relasjoner osv. har sitt grunnlag i fellesmenneskelige tankestrukturer. Strukturalismen satte langvarig preg på fransk antropologi (Louis Dumont, Philippe Descola m. fl.) og fikk dessuten stor innflytelse på mange antropologer i andre land, for eksempel Edmund Leach og Mary Douglas (begge Storbritannia), Jan Petrus Benjamin de Josselin de Jong (Nederland) og etter hvert Marshall Sahlins (USA). Franz Boas og hans studenter (Alfred L. Kroeber, Robert H. Lowie Ruth Benedict, Margaret Mead m. fl.) får som regel hovedæren for å ha utviklet den amerikanske kulturantropologien. Edward Sapir som kan regnes som en av grunnleggerne av moderne lingvistisk antropologi (sammenliknende språkvitenskap) var også student av Boas. En annen av Boas' studenter, Manuel Gamio, blir ofte regnet som grunnleggeren av moderne meksikansk antropolgi. I motsetning til Boas og hans etterfølgere sto George Peter Murdock for en mer postivistisk tilnærming til sammenliknende kulturantropologi. Hans metode besto i å systematiserte enorme mengder etnografisk informasjon fra hele verden, og i den sammenheng tok han initiativet til opprettelsen av databanken Human Relations Area Files. Julian Steward og Leslie A. White definerte seg imidlertid i direkte opposisjon mot Boas-skolens mentalistiske kulturforståelse og la vekt på at kulturenes variasjon og utvikling måtte forstås i sine materielle og økologiske sammenhenger (kulturøkologi). På grunnlag av ulike samfunns grad av kompleksitet og evne til energiomsetning, gjeninnførte disse og deres studenter (Marshall Sahlins, Elman R. Service m. fl.) sosial evolusjon som et tema i antropologien (ny-evolusjonisme). I kombinasjon med nyere metoder i arkeologien (C-14 datering etc.) åpnet disse perspektivene dessuten for mer dristig teoretisering om fortidige samfunn og kulturer (ny-arkeologi eller prosessuell arkeologi: Lewis Binford og andre). Disse materialistiske skolene mottok dessuten viktige impulser fra marxistisk samfunnsteori. En mer dogmatisk marxistisk antropologi ble utviklet i Sovjetunionen på basis av Friedrich Engels' fortolkninger av Lewis Henry Morgans evolusjonsteorier. Denne fungerte etter hvert mest som et teoretisk rammeverk rundt russiske antropologers regionale etnografiske spesialiseringer. Deres materialet dannet etterhvert fundamentet for den såkalte ethnos-skolen (Yulian Bromley m. fl.). På basis av den marxistiske arven beholdt imidlertid denne skolen en viss interesse for historie og makroorientert teoribygging. I motsetning til dette kan man si at vestlig antropologi rundt midten av 1900-tallet var preget av mikroorientert partikularisme. Hvert samfunn eller hver kultur ble helst forstått og studert som et avgrenset og (ideelt sett) stabilt system. I første omgang var faget derfor lite egnet til å fange inn og analysere slike endringer i det sosiale rom som etterkrigstidas avkoloniserings og moderniseringsprosesser førte med seg. Gjennom sine studier av nettopp slike prosesser skapte imidlertid Max Gluckman og hans studenter (James Clyde Mitchell, Victor W. Turner m. fl.) en mer dynamisk variant av britisk funksjonalistisk antropologi (den såkalte «Manchester-skolen»). Raymond W. Firth lanserte en teori om sosial organisasjon som også gjorde det lettere å forstå samfunn som noe annet enn stabile systemer. Det var denne den norske antropologen Fredrik Barth tok utgangspunkt i da han på 1960-tallet utviklet en transaksjonalistisk modell til forståelse av sosial endring (prosessanalyse). Den franske sosiologen (og antropologen) Pierre Bourdieu fikk til noe liknende med sin praksisteori. Til forskjell fra Barth var imidlertidig han (som Marx) svært opptatt av maktforhold i klassesamfunn. Til forsjell fra Marx mente imidlertid Bourdieu at vi bør forstå personers sosiale nettverk og deres grad av kulturell kompetanse som former for "kapital". Selv om marxistisk antropologi i Sovjetunionens dogmatiske variant aldri vant særlig gehør i vestlige land, fortsatte Marx (til dels via nymarxismen) å øve betydelig innflytelse overfor flere retninger innenfor vestlig antropologi. Antropologer med røtter i amerikansk kulturøkologi (Eric Wolf, Sidney Mintz m. fl.), fransk strukturalisme (Maurice Godelier, Claude Meillasoux m. fl.) og britisk sosialantropologi (særlig Maurice Bloch) har på ulike vis utviklet marxistisk inspirerte modeller som setter sosiale prosesser i sammenheng med maktrelasjoner (klassemotsetninger o.l.) og former for økonomisk organisasjon (produksjonsmåter). De to hovedtradisjonene i amerikansk kulturantropologi har for øvrig forgrenet seg i en rekke ulike skoler og interessefelt. I USA kan Marvin Harris' kulturmaterialisme og Roy Rappaports systemøkologiske antropologi regnes som nok et par forgreninger av den kulturøkologiske tradisjonen. Den boasianske tradisjonen har etter hvert gitt opphav til flere skoler preget av formelle problemstillinger og stringente metodologier (kognitiv og psykologisk antropologi), men også til de mer «impresjonistisk» pregede symbolantropologiske retningene (Sherry Ortner, David Schneider, Clifford Geertz m. fl.). Victor W. Turner kan også regnes med til denne gruppa, selv om han hadde sine røtter i britisk funksjonalistisk antropologi ("Manchester-skolen"). Gjennom analyser av symbolkomplekser og deres meningsinnhold søker disse antropologene å fremstille det essensielle i den studerte kulturen. Geertz' «fortolkende antropologi» har i denne sammenhengen fått en spesiell betydning, ikke minst for vektleggingen av kontekstene for menneskelig handling og nødvendigheten av å beskrive disse så utførlig som mulig (thick description). Hans tekstmetaforer (kulturen forstått som "tekst") ble dessuten en inspirasjonskilde for den lingvistiske vendingen i antropologien som vokste frem i 1980- og 1990-årene (f. eks. James Clifford, George E. Marcus m. fl.). På basis av dens filosofiske inspirasjonskilder blir denne vendingen også ofte karakterisert som "postmodernistisk". Det var en posisjonering som virket til å relativisere antropologien vitenskapelige autoritet: I likhet med sine studieobjekter og informanter var antropologene bare å forstå som "fortolkere" av virkeligheten. Innenfor arkeologien ga liknende reservasjoner seg utslag i framveksten av såkalt post-prosessull arkeologi. Mange antropologer har også stilt seg kritiske til de postmodernistiske strømningene og heller forsvart mulighetene for vitenskapelig objektivitet innen ulike grener av faget. Og det er kanskje et paradoks at denne relativistiske strømningen gjorde seg gjeldende nettopp i ei tid da forskningsresultater innenfor biologisk antropologi, lingvistikk og arkeologi kunne synes å gi bedre fundament enn tidligere for antropologien som en enhetlig vitenskap om mennesket forankret i en positiv vitenskapstradisjon. Moderne biologisk antropologi (særlig basert på moderne forskning innen genetikk) har vist at alle grener av menneskeheten er nærmere beslektet enn tidligere antatt, og sammenstilt med data fra sammenliknende lingvistikk og arkeologi har det blitt mulig å rekonstruere menneskenes forhistorie, deres forgreninger og utvikling mer detaljert enn noen tidligere tenkte var mulig (jamfør forskningen til Joseph H. Greenberg, Luigi Luca Cavalla-Sforza, Colin Renfrew m. fl.). Aktuelle retninger og temaer På 1970- og 1980-tallene oppsto det steile fronter mellom de fleste antropologer tilhørende de etablerte sosial- og kulturantropologiske skolene og en gruppe som hadde gjort seg til talspersoner for biologen Edward O. Wilsons sosiobiologi (f. eks. Napoleon A. Chagnon, USA). Grunnen til denne konflikten var at sosiobiologien ble oppfattet til å forklare atferd, også hos mennesker, på basis av genetiske disposisjoner. Senere forskere innen både evolusjonspsykologi (for eksempel John Tooby og Leda Cosmides) og biologisk orientert evolusjonær (nydarwinistisk) antropologi nedtonet denne biologiske determinismen. Blant antropologer og andre forskere som i dag identifiserer seg med retningen human atferdsøkologi er det ikke lenger vanlig å redusere kulturen til en avhengig variabel. Ko-evolusjon har blitt kodeordet for mange forskere innen denne retningen. Det betyr at de forstår forholdet mellom kulturell og genetisk utvikling blant mennesker mer som en slags dialektisk prosess, der kulturen like ofte opptrer som den uavhengige variabelen. Da kultur (forstått som kognisert informasjon) sees som fordelt på på mange individer, vil demografiske forhold være med å bestemme hvilken innvirkning kulturelle forhold kan ha på menneskets tilpasning og utvikling (Robert Boyd, Peter J. Richerson, Joseph Henrich m. fl.). Sosial- og kulturantropologer som har latt seg inspirere av disse nye retningene omfatter blant andre Dan Sperber (Frankrike) og Maurice Bloch (Storbritannia). Ellers har mange sosial- og kulturantropologer i det 21. århundre fortsatt å interessere seg for et sett med relaterte temaer som vokste fram i løpet av de siste 30 årene av forrige århundre. Det gjelder spesielt etnisitet (Fredrik Barth, Thomas Hylland Eriksen m.fl.), nasjonalisme (Ernest Gellner, Bruce Kapferer, m. fl.), urbanantropologi (Ulf Hannerz m. fl.) og globalisering (Arjun Appadurai, Jonathan Friedman m. fl.). Felles for alle disse temaene er at de har liten nødvendig sammenheng med tradisjonelle antropologiske feltarbeider i små ikke-vestlige lokalsamfunn. Når antropologer fortsatt studerer folk på slike steder, kan det være med interesse for (og sympati med) deres samtidige politiske agens – som minoriteter eller urfolk (for eksempel Helge Kleivan, Norge og Danmark). Ellers kan antropologisk forskning på de her nevnte temaene finne sted i kulturelle hjemmekontekster og være basert på flerstedlige feltarbeider eller også mer formelle metoder. De nevnte temaene har dermed gitt opphav til en fornyet problematisering rundt antropologisk metode ("flerstedlighet") såvel som teoriutvikling rundt begreper egnet til å fange inn kompleksitetene som avdekkes, for eksempel: skala, sosiale felt (for eksempel, Reidar Grønhaug, Norge), flerkulturalitet, sammenfiltring (entanglement) osv. Den fokuserte hjemmekonteksten har også medvirket til en renessanse for antropologiens kanskje mest klassiske tema, nemlig studiet av slektskap. Her har endrete kjønnsroller og familiemønstre og ikke minst den nye bioteknologien åpnet helt nye forskningsarenaer, der funnene dessuten har inspirert nye perspektiver på temaet slektskap i sin helhet (for eksempel Marilyn Strathern og Janet Carsten, begge Storbritannia ). Disse forfatterne diskuterer slektskap eller relaterthet (Carsten foretrekker dette begrepet) i sammenheng med med hvordan personer (selvet) oppfattes i ulike kulturer, og de utvikler begge perspektiver på hvordan menneskelige oppfatninger av slektskap/relaterthet forbindes med kontrasten mellom natur og kultur. Strathern påpeker hvordan man i Vesten forestiller seg slektskap som natur, selv om man stadig mer former institusjonen (ved adopsjonspraksiser, bioteknologi osv.) etter kulturlige luner og behov. Tematisering av kontrasten mellom natur og kultur synes dessuten å være en fellesnevner for de fleste antropologer som identifiserer seg med den ontologiske vendingen i moderne sosial- og kulturantropologi. Mens de som her følger Bruno Latour (Frankrike) i hans aktør-nettverksteori argumenterer for at dette skillet egentlig er en slags illusjon, vil de som følger Eduardo Viveiros de Castro (Brasil) og hans perspektivisme vektlegge at det egentlig er umulig å trekke noen slik konklusjon. Fordi vi alltid er bundet til perspektivet i vår egen ontologi, vil vi aldri kunne vurdere sannhetsinnholdet i andre ontologier. For eksempel, mens (vestlige) antropologer ser naturen som enhetlig og kulturen som varierende, har en del søramerikanske urfolk i kraft av sin ontologi et motsatt perspektiv på dette: for dem lever alle mennesker og andre livsformer (dyr, ånder, osv.) liknende sosiale liv (kultur), men i atskilte verdener (naturer). Økologisk antropologi har ellers tatt utgangspunkt i at separate systemer (økosystemer) også virker sammen, og at problemer (for eksempel vår tids menneskeskapte miljøproblemer) oppstår når samspillet mellom slike systemer bringes i ulage. En hovedinspirator for økologisk tenkning i antropologien, Gregory Bateson (Storbritannia og USA), tenkte seg verden eller virkeligheten i sin helhet som bestående av samvirkende slike systemer på mange ulike nivåer (individers psyke, deres kultur og samfunn, samfunnets plass i et lokalt økosystem osv.). Det er altså en tankemodell som kan brukes i psykologi, antropologi og andre samfunnsfag såvel som i naturvitenskapene. Mange antropologer har naturlig nok vært mest opptatt av hvordan førindustrielle samfunn er (eller var) tilpasset sitt naturlige miljø og hvordan dette reflekteres i deres kultur og kunnskapsverdener (for eksempel Roy Ellen, Storbritannia). Tim Ingold (også Storbritannia) framhever at mye slik tradisjonell kunnskap er uartikulert, lagret som den er i kroppslige erfaringer og forståelser. Menneskers umiddelbare relasjon med naturen er som et sammenhengende landskap av taus kunnskap. Det er det av dette som de kodifiseres språklig (og dermed "avgrenser") som danner grunnlaget for deres konstruksjoner av alle typer "grenser" (mellom eiendommer, etniske grupper, nasjoner osv.). Den økende oppmerksomhet omkring klima- og naturkrisen har dessuten medført at noen antropolger har begynt å fokusere på følgene av menneskenes rovdrift på naturen. Fordi denne vil prege jorda for tusener (kanskje millioner) av år har mange begynt å bruke antropocen som betegnelse den geologiske tidsalderen som de tenker seg har avløst holocen (tida som har forløpt siden siste istid). Anna Lowenhaupt Tsing (USA) mener at denne tidsalderen (som hun også kaller plantationocene) startet med den europeiske kolonialismen og utviklingen av plantasjeøkonomien på 1600- og 1700-tallet. Den medførte en omfattende forflytting av mennesker (deriblant slaver) og andre arter (sukkerrør, bomull, osv.) til nye regioner hvor mange menneskeskapte monokulturer fortrengte den opprinnelige flora og fauna. I vår tid fungerer dessuten mange av de gjenværende skogene egentlig som "plantasjer" for foretrukne arter trær. Alle disse monokulturene skaper imidlertid også noen mellomrom eller åpninger for invaderende arter som det ikke var planlagt for i utgangspunktet. Noen av disse blir ettertraktete ressurser for nye sankerkulturer som tar form blant migranter og andre marginale grupper i disse "kapitalismens ruiner", som hun kaller dem. Mens mange av de første antropologene på 1800-tallet sammenfattet sine oppfatninger av menneskenes globale kulturelle utvikling i bokform, er det bare noen få (for eksempel Ralph Linton, USA) som har gjort det siden. De fleste forfattere av nyere omdiskuterte bøker i denne sjangeren har hatt annen faglig bakgrunn, for eksempel som geografer (Jared Diamond, USA) eller historikere (som William McNeill, USA og Yuval Noah Harari, Israel). I de senere årene har imidlertid David Graeber (USA og Storbritannia) markert seg som en systemkritisk økonomisk antropolog med flere utgivelser også i den nevnte sjangeren. I en av disse identifiserer han pengenes historie med gjeldens historie og viser hvordan gjeld/penger henger sammen med onder som fattigdom, slaveri og despotiske politiske strukturer. I en senere og bredere anlagt oversikt over menneskenes forhistorie, forfattet sammen med den britiske arkeologen David Wengrow, argumenterer forfatterne for at det ikke knytter seg noen nødvendig lovmessighet til framveksten av despotier. Med eksempler som de mener mange andre har oversett prøver de å vise at det fra de tidligste har tider også har eksistert mer egalitære og frie samfunnsformer. Les mer i Store norske leksikon  samfunnsvitenskap etnografi sosialantropologi kulturantropologi Litteratur Eriksen, T.H. & F.S. Nielsen: Til verdens ende og tilbake: Antropologiens historie, 2002 Eriksen, Thomas Hylland: Små steder – store spørsmål: Ibnnføring i sosialantropologi, 4. utg., 1921 Harris, M.: Culture, man, and nature: An introduction to general anthropology, 1971 Keesing, R.M. & A.J. Strathern: Cultural anthropology: a contemporary perspective, 3rd ed., 1998 Klausen, A.M.: Antropologiens historie, 2. utg., 1990 Klausen, A.M.: Kultur: Mønster og kaos, 1992 Schackt, J.: Kulturteori: Innføring i et flerfaglig felt, 2009 Schackt, J.: Slektskap, familie og kjønn: Antropologiske perspektiver, 2017