alfabet
Store norske leksikon,Språk og litteratur,Skriftspråk,Alfabeter og skriftsystemer
Alfabet er det settet av symboler eller skrifttegn som gjengir lydene i et språk. I de fleste alfabeter er tegnene ordnet i en fast rekkefølge. Hvert av tegnene representerer gjerne en konsonant eller en vokal, eventuelt en gruppe konsonanter eller vokaler, en kombinasjon av konsonant pluss vokal, eller en stavelse.
Den tidlige utviklingen fra billedskrift til alfabet er uviss. De gammelegyptiske hieroglyfene inkluderte et alfabet på 24 konsonanter som ble brukt sammen med billedskrift, men aldri i selvstendig bokstavskrift.Det eldste rene alfabetiske system som er kjent, er det nordsemittiske alfabetet, som stammer fra syrisk-palestinsk område fra tiden 1700–1500 fvt. Det eksisterer en rekke teorier om mulige forbindelser mellom hieroglyfene og dette alfabetet, men det har ikke vært mulig å fastslå noen gradvis utvikling.Fra det nordsemittiske alfabetet utviklet det seg omkring 1000 fvt. fire hovedgrener av alfabetet i middelhavsområdet: kanaaneisk, arameisk, sørsemittisk og gresk. De fleste alfabeter i verdenen har utviklet seg fra disse fire. Kanaaneisk alfabet Det kanaaneiske alfabetet delte seg i to hovedgrener: fønikisk og tidlig hebraisk (paleo-hebraisk) alfabet. Det fønikiske alfabetet ble brakt med fønikerne over hele middelhavsområdet. En utløper, tifinagh, har overlevd blant berbere, særlig tuaregene i Sahara; andre varianter av fønikisk er utdødd. Det tidlige hebraiske alfabet ble allerede på 500-tallet fvt. fortrengt av det arameiske alfabetet (kvadratskrift), selv om det overlevde i stilisert form på jødiske mynter frem til 135 evt. En annen variant, det samaritanske alfabet, brukes fortsatt til liturgiske formål av samaritanske jøder. Arameisk alfabet Fra det arameiske alfabetet stammer mange alfabeter, som praktisk kan deles i to grener: semittiske og ikke-semittiske alfabeter. Til den semittiske gren hører hebraisk, med blant annet hebraisk kvadratskrift, og det arabiske alfabetet. De tidligst kjente skrifter i hebraisk kvadratskrift er fra 200-tallet fvt. Den ble standardisert like før kristen tid, og det er herfra det moderne hebraiske alfabet har sin opprinnelse. Det består av 22 konsonanter, hvorav fire også kan brukes for lange vokaler. I tillegg finnes det vokaltegn som kan tilføyes over eller under konsonanten, men disse brukes hovedsakelig i religiøse tekster, ordbøker og bøker for barn. Hebraisk skrift skrives fra høyre mot venstre. Det arabiske alfabetet oppstod trolig på 300-tallet evt., men den eldste kjente innskrift er fra 512 evt. I den moderne verdenen er det arabiske alfabetet det nest mest utbredte. Det har 28 konsonanttegn. Vokalene kan markeres med egne tegn over eller under konsonantene, som i hebraisk kvadratskrift, men brukes vanligvis bare i ordbøker, lærebøker for barn og hellige skrifter. Alfabetet skrives fra høyre mot venstre. Til den ikke-semittiske gren hører blant annet det mongolske, det armenske og det georgiske alfabetet og den indiske brahmi-skriften. Mongolene fikk sitt alfabet fra de tyrkiskspråklige uigurene på Dsjengis-khans tid (1200-tallet). Det består av 16 konsonanttegn og 7 vokaltegn. Alfabetet skrives ovenfra og nedover i rader fra venstre mot høyre. Det mongolske alfabetet ble på 1500-tallet tatt i bruk av mandsjuene. Det armenske og det georgiske alfabetet, som begge skrives fra venstre mot høyre, ble konstruert på 400-tallet evt. av St. Mesrob på grunnlag av det arameiske og det greske alfabetet. Det armenske alfabetet har 8 vokaltegn og 30 konsonanttegn, mens det georgiske alfabetet har 5 vokaltegn og 30 konsonanttegn. Indisk brahmi-skrift oppstod trolig på 600-tallet fvt. Den viser tydelig arameisk innflytelse i formen på mange bokstaver, og ble opprinnelig skrevet fra høyre mot venstre, selv om rekkefølgen senere ble snudd. De eldste kjente innskrifter er fra 200-tallet fvt. Skriften finnes i to hovedtyper, en nordindisk og en sørindisk. Den mest kjente nordindiske varianten er devanagari, som utviklet seg på 600–800-tallet. Devanagari, som brukes til å skrive sanskrit og senere også blant annet hindi, har 14 tegn for vokaler og diftonger og 34 for enkeltkonsonanter. Når en vokal følger en konsonant i uttalen, skrives vokalen som et tillegg foran, etter, over eller under konsonanttegnet. Fra og med 1000-tallet oppstod mange nye alfabeter fra devanagari, som newari, bengali, oriya, assami, gujarati, bihari og gurmukhi. De sørindiske alfabetene omfatter blant annet kannada, telugu, tulu-malayalam og tamil. De indiske alfabetene har egne talltegn som kom til Europa via araberne, og er kjent som «arabiske tall». Nulltegnet (0) er en indisk oppfinnelse. Med buddhismens utbredelse spredte sørindiske varianter av brahmi-skriften seg til Sørøst-Asia og Indonesia, hvor flere nye alfabeter oppstod, blant annet det burmanske og thai-alfabetet. Sørsemittisk alfabet Det eneste sørsemittiske alfabetet som fremdeles er i bruk, er det etiopiske, som består av 29 konsonanttegn og skrives fra venstre mot høyre. Vokalene uttrykkes gjennom små endringer av konsonanttegnene. Det etiopiske alfabetet utviklet seg fra det sabeiske alfabet (brukt i det bibelske Saba), ett av mange alfabeter som var i bruk på Den arabiske halvøy fra begynnelsen av det første årtusen fvt. og gikk av bruk ved islams fremvekst. Gresk alfabet og europeiske alfabeter Det greske alfabetet oppstod fra nordsemittisk skrift omkring 1000 fvt. Den viktigste nyvinningen var tilføyelsen av vokaltegn. Tegn for konsonanter som ikke fantes i gresk, ble tatt i bruk som vokaltegn. I de eldste greske innskrifter er skriveretningen fra høyre mot venstre. Senere gikk man over til bustrofedon (gresk 'som oksen drar plogen'), det vil si vekselvis fra høyre mot venstre og fra venstre mot høyre, med medfølgende speilvending av bokstavene. Fra omkring 500 fvt. skrives det bare fra venstre mot høyre. Det moderne greske alfabetet har 7 vokaltegn og 17 konsonanttegn. Det greske alfabetet spredte seg blant annet til Lilleasia, Egypt og Italia. I Egypt ble en tilpasset utgave av det greske alfabetet tatt i bruk for å skrive koptisk på 100-tallet evt. I Italia ga det greske alfabetet opphav til blant annet det etruskiske alfabetet. De eldste etruskiske innskrifter er fra 700-tallet fvt. Etruskisk ble først skrevet fra høyre mot venstre, deretter i bustrofedon, og til slutt fra venstre mot høyre. Det etruskiske alfabetet fikk sin endelige form omkring 400 fvt., med 4 vokaltegn og 16 konsonanttegn. Romerne antas å ha tilpasset det etruskiske alfabet til latin på 600-tallet fvt. Det latinske alfabetet hadde opprinnelig 5 vokaltegn og 16 konsonanttegn. X er en nydannelse som ble satt på slutten av alfabetet, etter V. Y og Z ble overtatt direkte fra gresk på 100-tallet evt. og satt etter X. W og skillene U/V og I/J stammer fra middelalderen; tidligere skrev man bare V og I. Senere har forskjellige bokstaver blitt tilføyd etter behov i de ulike språk, for eksempel Æ, Ø og Å i norsk. Det kyrilliske alfabetet har sitt navn etter slavernes apostel Kyrillos (ca. 826–869), og brukes eksempelvis i russisk, bulgarsk, serbisk, ukrainsk og mange andre språk i det tidligere Sovjetunionen (de kolasamiske dialektene akkala, kildin og ter, mordvinsk, tadsjikisk og så videre), og i mongolsk. Det hadde opprinnelig 43 tegn, mens de moderne varianter av alfabetet har færre, det russiske for eksempel 33. Runene viser klart slektskap med et nordetruskisk, alpint alfabet. Det er kjent i nordiske innskrifter fra og med 200-tallet. Skriveretningen varierte mellom bustrofedon og fra venstre mot høyre. Med innføringen av kristendommen ble runene gradvis fortrengt av det latinske alfabetet. Alfabetet i den gotiske bibeloversettelsen fra 300-tallet ble skapt av biskop Wulfila. De fleste bokstavene er av gresk opprinnelse, men noen er tatt fra runealfabetet. Andre alfabeter Det finnes noen alfabeter i bruk som ikke kan settes i direkte forbindelse med det nordsemittiske alfabetet med hensyn til form; idéen har trolig likevel opprinnelse i denne tradisjonen. De viktigste slike alfabeter er de to japanske, og det koreanske. Japanerne tok i bruk kinesiske skrifttegn i de første århundrene evt. På 800-tallet utviklet man en bokstavskrift, kana, med to varianter, hiragana og katakana. Bokstavene står med ett unntak (n) for en vokal eller en konsonant pluss en vokal. Bokstavene representerer de grunnleggende stavelsene, og kan kombineres videre til å skrive alle japanske ord. For eksempel Nippon, Japan, skrives ni-tegn for dobbeltkonsonant-po-n: にっぽん. Moderne japansk skrives med en kombinasjon av kinesiske tegn, hiragana og katakana. Det koreanske alfabetet ble tatt i bruk i 1446 etter at man i flere hundre år hadde skrevet koreansk med kinesiske skrifttegn. Alfabetet, konstruert av en gruppe lærde utpekt av kong Sejong, består av 28 bokstaver, og er meget systematisk. Bokstavene ordnes i blokker som representerer stavelser. Alfabetet kalles han'gŭl 한글 i Sør-Korea og chosŏngŭl 조선글 i Nord-Korea. I Nord-Korea skrives koreansk utelukkende med alfabetisk skrift, mens man i Sør-Korea delvis kombinerer det med kinesiske tegn. Det fonetiske alfabet (bokstaveringsalfabet) Bokstav Norsk system Engelsk system Internasjonalt system*     A Anna Alfred Alpha   B Bernhard Benjamin Bravo   C Cæsar Charlie Charlie   D David David Delta   E Edith Edward Echo   F Fredrik Frederick Foxtrot   G Gustav George Golf   H Harald Harry Hotel   I Ivar Isaac India   J Johan Jack Juliette   K Karin King Kilo   L Ludvig London Lima   M Martin Mary Mike   N Nils Nellie November   O Olivia Oliver Oscar   P Petter Peter Papa   Q Quintus Queen Quebec   R Rikard Robert Romeo   S Sigrid Samuel Sierra   T Teodor Tommy Tango   U Ulrik Uncle Uniform   V enkelt-v Victor Victor   W dobbelt-v William Whisky   X Xerxes X-ray X-ray   Y yngling Yellow Yankee   Z Zakarias Zebra Zulu   Æ Ærlig** – –   Ø Østen, ørn** – –   Å Åse** – –    *Egentlig ICAO-systemet eller NATO-systemet, men godt etablert som en internasjonal standard. **De norske bokstavene Æ, Ø og Å er ikke standardisert; man kan derfor se andre ord oppgitt. Les mer i Store norske leksikon skrift bokstav Litteratur Firmage, Richard A.: The alphabet abecedarium, 2000, isbn 0-7475-4757-2, Finn boken  Jackson, Donald: Skrivekunstens historie, 1982, isbn 82-10-02203-2, Finn boken  Robinson, Andrew: Skriftens historie, 1996