empiriokritisisme
Store norske leksikon,Religion og filosofi,Filosofiens fagdisipliner,Erkjennelsesteori
Empiriokritisisme er i filosofien en erkjennelsesteoretisk retning som er inspirert av og minner om ulike empiristiske retninger, blant annet positivismen. Hovedbegrepet i empiriokritisismen er noe som kalles «den rene erfaring», som er en erfaring renset for alle subjektive oppfatninger og assosiasjoner. Målet er å ta utgangspunktet i denne typen erfaringer for å utvikle det de kaller et naturlig begrep om verden, som er en forståelse av verden utelukkende basert på ren erfaring.
Bakgrunn Retningens opphavsmann er den tyske filosofen Richard Avenarius (1843–1896). Avenarius' empiriokritisisme forsøker å overvinne den dualismen som har plaget tradisjonell empirisme, der det har blitt dratt et skarpt skille mellom erfaringer som korresponderer med noe indre og noe ytre. Ifølge Avenarius eksisterer det ikke noe slikt skille i bevisstheten: alt er uttrykk for den rene erfaring.Kritikken av dette synet har gjerne fokusert på at vi uten et skille mellom ytre og indre erfaringer risikerer å redusere all ytre virkelighet til sanse-erfaringer. Dermed truer empiriokritisismen med å bli en form for subjektiv idealisme, slik som den irske filosofen George Berkeley (1685–1753) forsvarte.I verket Materialisme og empiriokritisisme (1908) behandlet den russiske revolusjonære lederen Vladimir Lenin empiriokritisismen. Han forsøkte å vise at den danner grunnlaget for en farlig ideologi fordi den reduserer verden til sansefornemmelser og inntrykk. Ifølge Lenin er dette både farlig og feilaktig, fordi det får den følge at den allmenne materialismen fornektes.En annen og nyere representant for retningen er Ernst Mach, som tok med seg ideene herfra inn i den logiske positivismen som ble utviklet av den såkalte Wiener-kretsen. Les mer i Store norske leksikon erkjennelsesteori logiske positivisme