appropriasjon
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Bildende kunst,Kunstvitenskap,Termer og begreper i bildende kunst
Appropriasjon er en kunstnerisk praksis som går ut på at en kunstner med bevisst vilje og intensjon låner og bruker ideer og motiver eller teknikker, materialer og formspråk fra en ekstern kilde (fotografi, still-foto, tegning, maleri, grafikk, skulptur, reklame, artefakter, symboler eller et utsnitt fra en avis, film, video), og behandler dette som råmateriale i sitt eget kunstverk, slik at lån og praksis blir tydeliggjort.
Kulturell bekreftelse eller undergraving Det at en kunstner låner motiv eller formspråk og anvender det som råmateriale i eget kunstverk, er en kreativ strategi som vanligvis blir tilkjent legitimitet.I middelalderen og renessansen var det nødvendig at kunstnere fulgte regler og gjentok tradisjonelle former og motiver i altertavler. For ikoner var dette et krav. En autentisk kunstner viste respekt for tradisjonen ved å sitere eller låne fra eksisterende verk av andre utøvere.Men det foreligger en forskjell mellom denne typen lån og appropriasjon. I det første tilfellet kan man snakke om at lånet bekrefter en felles kultur. En appropriasjon er derimot med på å undergrave eller destabilisere den kulturelle referanserammen. Hensikten er å vise hvilke åpenbare eller skjulte maktforhold og verdier den bygger på. Metoder Ett eksempel på appropriasjon er det den amerikanske kunstneren Sherrie Levine har gjort. I prosjektet «After Walker Evans» (1981) fotograferte hun reproduksjoner av fotografier som opprinnelig ble utført av Walker Evans. Hun stilte disse ut som sine egne arbeider. Fotografiene gjengir mennesker under den økonomiske depresjonen i USA. Levine har dekonstruert begrepene original og kopi.I prosjektet «After Egon Schiele» (1982) fotograferte hun reproduksjoner av en serie selvportretter som Egon Schiele utførte mellom 1910 og 1918. Levines bilder er på samme tid både kopier og originaler. Schieles bilder er portretter av ham selv, mens Levines bilder gjengir Schieles kunstverk som fremstiller selvportretter. Schieles selvportretter er laget av en mann, mens Levines bilder er laget av en kvinne med en annen seksualitet enn Schiele. Levine spiller på subtile nyanser og forskjeller. Det oppstår forskyvninger i meningsinnholdet hver gang konteksten blir endret.En annen metode er realisert av den amerikanske maleren Elaine Sturtevant. Hun kopierte for hånd andre kunstneres malerier på en absolutt nøyaktig måte. Sturtevant har særlig kopiert verk av kunstnere som er kjent for sine appropriasjoner, eksempelvis Jasper Johns, Roy Lichtenstein, Andy Warhol og Marcel Duchamp.En tredje metode består i å forandre eller fordreie det approprierte kunstverket, og eventuelt overføre det til et annet medium, for eksempel fra film eller foto til maleri eller fra maleri til iscenesatte fotografier. Louise Lawler og Cindy Sherman er aktuelle navn. Fra ironi til appropriasjon Enkelte forskere hevder at appropriasjon som praksis allerede ble formulert av Édouard Manet. Begrunnelsen er at de kunsthistoriske allusjonene man kan observere i flere av hans malerier, mer ironiserer over enn støtter opp om den ikonografiske tradisjonen som går tilbake til renessansen.Men appropriasjon som praksis blir ellers tidfestet til strømninger i moderne kunst fra og med århundreskiftet 1900 og i tiårene fremover. Bruken av eksternt råmateriale (artefakter) i objet trouvé, collage, fotomontasje og readymade tilsier at disse kunstformene inneholder elementer av appropriasjon.Noen eksempler på kunstnere som tok opp appropriasjon som kunstnerisk metode i tiårene før og etter første verdenskrig er Georges Braque, Marcel Duchamp, Salvador Dalí og Kurt Schwitters. Pablo Picasso Pablo Picasso limte inn deler av en side fra en avis i collage-bilder allerede i 1912 og 1913. Picasso approprierte avisen, og satte dermed avisens tekst inn i en ny kontekst.I det monumentale maleriet Les Demoiselles d'Avignon fra 1907 har Picasso appropriert tradisjonelle afrikanske masker. Han lar disse representere noen av de fremstilte kvinnenes ansikter. Inkorporering av elementer som blir hentet fra en annen kultur, i Picassos tilfelle afrikanske masker, kan bli drøftet opp mot begrepet kulturell appropriering. Popkunst Fra slutten av 1950-årene ble grensene mellom populærkulturelle uttrykk og tradisjonelle kunstarter løst opp innenfra. Pop-kunstnere som Roy Lichtenstein, James Rosenquist og Andy Warhol approprierte formspråk og motiver som de fant i tegneserier og illustrasjoner i aviser og den kulørte presse. The Pictures Generation I 1977 organiserte kunsthistorikeren Douglas Crimp en utstilling med tittelen Pictures i galleriet Artists Space i New York. Deltagere var Roy Brauntuch, Jack Goldstein, Sherrie Levine, Robert Longo og Philip Smith. Utstillingen etablerte appropriasjon som en sentral praksis i samtidskunsten. De utstillende kunstnerne, inklusive Cindy Sherman, Richard Prince og flere andre, blir omtalt som The Pictures Generation.Flere kritikere mener at The Pictures Generation markerer overgangen fra modernisme til postmodernisme innenfor visuell kunst. Norske kunstnere Også enkelte norske utøvere sjonglerer med motiver som er hentet fra tidligere tiders kunst. Det gjelder for eksempel Bjørn Ransve. På en utstilling i 1976, med tittelen Hjerte og smerte, stilte han ut diverse malerier. Med ironiserende distanse fremstiller maleriene løsrevne hjerter, avkappede hoder og ben uten kropp. De fragmenterte legemsdelene er gjengitt som isolerte enheter, og kan bli tolket som metaforer for modernitet. Et annet aspekt er at disse motivene har tydelige referanser til malerier av den franske romantikeren Théodore Géricault.Både Ransve og Svein Bolling approprierer kunstverk av andre kunstnere til bruk i egen kunst. Men det finnes en forskjell mellom Ransve og Bolling. Ransve innpasser det lånte materialet fullstendig, mens Bolling lar lånene stå tydelig frem som sitater.Andre kunstnere, som for eksempel Ida Ekblad, Unni Askeland og Vebjørn Sand, varierer i sin malerier mellom kopiering, sitat-teknikk og integrering.Edvard Munch er den norske kunstneren som oftest blir appropriert av både norske og internasjonale kunstnere. Opphavsrett Virksomheten til flere kunstnere som har appropriert andres verk, har ført til uenighet om opphavsrett. Beskyldninger om plagiat har blitt behandlet i rettsapparatet i flere land. Les mer i Store norske leksikon collage kunst objet trouvé parodi pastisj Photoshop postkonseptualisme sampling – musikk travesti kulturell appropriering Litteratur Barthes, Roland (2004). Forfatterens død og andre essays. Red. ved Carsten Meiner. København: Gyldendal Benjamin, Walter (1991). Kunstverket i reproduksjonsalderen. Essays om kultur, litteratur, politikk. Innledning ved Torodd Karlsten. Oslo: Gyldendal Bourriaud, Nicolas (2015). Postproduction. Culture as Screenplay. How Art reprograms the World. New York: Lukas & Sternberg Crimp, Douglas ed. (1977). Pictures, an exhibition of the works of Troy Brauntuch, Jack Goldstein, Sherrie Levine, Robert Longo, Philip Smith. New York: Artists Space Crimp, Douglas (1993). On the Museum´s Ruins, with Photographs by Louise Lawler. Cambridge, Mass., London: MIT Press ("Appropriating Appropriation", 1982, s. 126-137) Evans, David ed. (2009). Appropriation. London: Whitechapel Gallery Foster, Hal, Krauss, Rosalind, Bois, Yve-Alain, Buchloh, Benjamin H.D., Joselit, David (2016). Art since 1900. Modernism, Antimodernism, Postmodernism. London: Thames & Hudson Krauss, Rosalind E. (1985). The Originality of the Avant-Garde and other Modernist Myths. Cambridge, Mass.: MIT Press Nyaas, Tone Lyngstad ed. (2013). Munch by Others. Stockholm: Arvinius + Orfeus Sanders, Julie (2016). Adaptation and Appropriation. London: Routledge Shore, Robert (2017). Beg, Steal & Borrow. Artists against Originality. London: Laurence King Publishing