bysantinske mynter
Store norske leksikon,Økonomi og næringsliv,Penger,Eldre mynter og pengeenheter
Bysantinske mynter er mynter som ble preget i det bysantinske (østromerske) riket etter Anastasius 2s (496–498) myntreform i 498. Det er ikke kjent mynter fra den siste keiseren Konstantin 11. Dragases (1448–1453). Det viktigste myntstedet var Bysants (Konstantinopel), men også byer som Antiokia og Alexandria spilte en rolle den første tiden. Under ekspansjonen på vestromersk område ble bysantinske mynter også preget i Ravenna, Roma, Milano og Karthago.
Ved myntreformen i 498 ble kobber det viktigste myntmetallet. Flere valører ble introdusert basert på regnemynten nummus (flertall: nummi): follis (40 nummi), halvfollis (20 nummi) og kvatfollis (10 nummi). På reversen ble valøren angitt med de greske bokstavene M (40), K (20) og I (10). Senere ble en åttendedels follis introdusert. Fra Romeriket overtok man gullmynten solidus, som i Bysants ble kalt nomisma. I Europa, der den ble en viktig handelsmynt, kaltes den bezant.På midten av 600-tallet gikk store deler av riket tapt, og som følge av dette falt myntsystemet sammen. Follisen ble stadig redusert i størrelse og vekt. I perioder var det bare gamle mynter som sirkulerte, kun justert med kontramarkeringer (overpregede merker på det gamle myntbildet), som gjorde mynten gangbar for en ny periode.I første halvdel av 700-tallet gjennomgikk mynten en radikal forandring. Som følge av ikonoklasmen (billedstormen), som ble satt i gang under Leo 3 (717–741) rundt 726, var alle religiøse billedfremstillinger forbudt. Myntene ble da som regel preget med keiserlige portretter og kors. Leo 3 introduserte på samme tid en sølvmynt kalt miliaresion, med et kors på adversen og en religiøs innskrift på reversen. Denne ble utmyntet sporadisk.Den neste store endringen inntraff under Mikael 3 (842–867). Kristusfiguren ble nå det vanlige adversbildet. Under Leo 4 (886–912) ble jomfru Maria preget på adversen på myntbildene, med et keiserportrett på reversen.Fra slutten av 1000-tallet ble gullmynten forringet, og i alle tre metaller ble det nå preget skålformede mynter (scyphati). På samme tid ble det introdusert det en rekke helgenbilder på mynten. Utmyntingen omfattet nå gullmynter (hyperpyron) og mynter i billon (gull eller sølv sterkt oppblandet med metaller av lavere verdi, for eksempel kobber) og dårlig elektrum (blanding av gull og sølv). De skålformede elektrum og billon-myntene ble kalt trachy. Bysantinsk påvirkning på skandinavisk mynt Danske mynter fra siste halvdel av 1000-tallet viser klare etterligninger av bysantinske myntbilder. Påvirkningen på myntbildene kan synes noe svakere i Norge, men Olav Kyrre (1067–1093) lot prege mynt med en kristusfigur på adversen, som er klart inspirert av bysantinsk mynt. En viktigere påvirkning må kunne spores i selve det norske myntsystemet, som ble innført under Harald Hardråde (1047–1066). I tiden 1034–1042 var Harald i tjeneste hos den bysantinske keiseren, hvor han fikk innblikk i hvordan Europas mest avanserte myntvesen fungerte. I siste halvdel av sin regjeringstid introduserte Harald en ny penningtype i Norge, i den såkalte Haraldslåtten. Sølvinnholdet (den reelle verdien av mynten) i den nye penningen var langt lavere enn den nominelle verdien, slik det hadde vært i flere århundrer i det bysantinske riket. Det er gjort betydelige funn av tidlige bysantinske solidusmynter, sammen med tilsvarende romerske, i Skandinavia, særlig på Bornholm, Öland og Gotland. Fra Gotland og russisk område kjennes også mange funn av sølvmynter fra 900- og 1000-tallet. I det øvrige Norden er funn av bysantinske mynter mer sjeldent. Les mer i Store norske leksikon penger mynt numismatikk det bysantinske riket