Johan Henrich Berlin
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Musikk,Klassisk musikk,Den klassiske musikkens historie,Klassisk musikk på 1800-tallet,Norske klassiske komponister og verker før 1900
Johan Henrich Berlin, tvar en norsk komponist og organist, den nest eldste sønn av stadsmusikanten i Trondheim, Johan Daniel Berlin (1714–1787). Johan Henrich Berlin er egentlig den eneste komponist av noen betydning av de få norske komponister i siste halvdel av 1700-tallet.
Biografi  Man antar at Johan Henrich ble opplært av sin far både som organist og komponist sikkert med god støtte i den musikkteoretiske litteratur som faren hadde samlet opp gjennom årene. Ikke minst hadde Johan Henrich tilgang til en stor samling noter. Vi vet for eksempel at han ganske tidlig lærte Joseph Haydns symfonier å kjenne. Usikkerheten rundt Johan Henrichs oppvekst og musikalske utdannelse skyldes at kildematerialet har svært få oppndlysninger om dette. Men høyst sannsynlig fikk han opplæring i andre instrumenter enn orglet slik tradisjonen var i stadsmusikantmiljøet. Han var med i «Det Trondhjemske Musicalske Selskab» i selskapets første år, senere trakk han seg ut av det. En sjelden gang ga han konserter i hjembyen, men viste seg som en flittig komponist. I 1788 og 1791 satte han inn avisannonser for å avertere komposisjoner til salgs. Fra disse annonsene ble det en betydelig liste av verk. Sammen med andre opplysninger har musikkforskeren Karl Dahlback satt opp en verkfortegnelse på i alt 59 komposisjoner – blant disse kan følgende nevnes: åtte orkestersinfoniaer, en kammersinfonia, seks konserter og flere kammermusikalske verk i tillegg til klaverstykker. Ingen verk er utgitt i Berlins levetid og beklageligvis er bare en mindre del bevart. En del av hans verker er bevart i Trondheim, en del er i privat eie på Røros og en del i Nasjonalbiblioteket i Oslo. Berlin fikk sin første faste stilling som organist i Hospitalskirken i 1758 og var der til 1772 da han overtok organiststillingen etter broren, Johan Andreas (1734–1772), i Vor Frue kirke. Da faren døde i 1788, ble Johan Henrich domorganist i Trondheim. Han innehadde stillingen til sin død i 1807. Estetikk  Johan Henrich Berlins komposisjoner er trolig blitt til forholdsvis tidlig i hans tid som komponist – det er ikke kjent at han komponerte noe etter 1791. Hans verk virker forholdsvis konservative sett i lys av europeisk musikk på denne tiden – basso continuo er ennå i bruk, rokokkostilen har ennå ikke fått fotfeste, langt mindre den wienerklassiske stilen. De kromatiske innslagene som finns, går likevel ikke ut over barokktradisjonens harmonikk. Likevel viser innslagene Berlins lyst til å fargelegge på en måte som peker frem mot en ny tid. Begge sinfoniaene har C-dur som hovedtoneart, har tre satser med satsrekkefølgen hurtig–langsom–hurtig hvilket indikerer italiensk bakgrunn for begge sinfoniaene. Den første sinfoniaen, Sinfonia á 4, er trolig opprinnelig komponert for firstemmig strykeorkester og basso continuo med to fløytestemmer tillagt på et senere tidspunkt. Satsbetegnelsen er Allegro (C-dur) – Andante (c-moll) – Menuetto (C-dur). Den andre sinfoniaen har et større instrumentarium, nemlig strykeorkester, basso continuo i tillegg til to oboer, to horn og fagott med satsrekkefølgen Allegro (C-dur i 237 takter) – Adagio (c-moll) – Allegro (C-dur i 294 takter). Storformen og toneartsdisposisjonen er svært like i de to sinfoniaene. Sinfonia á 4 har et lettere og mer uproblematisk preg sammenlignet med den lengre sinfoniaen noe som den avsluttende menuettsatsen bidrar til. I denne sinfoniaen har alle satsene barokkens todelte form med repetisjon i begge delene; første sats må allikevel sies å ha en del trekk fra sonatesatsformen – første sats har en variert reprise og de første 15 taktene i andre del kan ses som en gjennomføringsdel. Den lengre sinfoniaen virker å ha en større musikalsk tyngde enn den kortere sinfoniaen. De to allegrosatsene har en tidligklassisk sonatesatsform, første satsen uten repetisjonstegn med variert reprise og nokså tydelig hovedtema og sidetema. Tredjesatsen er todelt med repetisjonstegn for begge delene. Gjennomføringen må sies ha lite tematisk stoff. Samlet sett har temaene et mer barokk enn klassisk preg. Trioen er i tre satser – Allegro moderato–Andante–Allegro, yttersatsene går i Ess-dur, midtsatsen i c-moll. Cembaloen har hovedvekten i alle tre satser som alle er todelte med repetisjon av hver av delene. Formen har et mer tradisjonelt barokkpreg og uten at sonatesatsformen kan merkes. Derimot merkes et mer rokokkopreg i tematikken og satsstrukturen. Klaverstykkene må karakteriseres som svært enkle og korte. De enkeltstående dansene har rokokkopreg og todelt form med repetisjon, med unntak av to av menuettene som har triosats og gjentagelse av hoveddelen. Sonatinen innledes i adagio etterfulgt av to allegrosatser. Alle satsene har hovedtonearten B-dur. Sonaten, eller suiten, har fem satser med hovedtonearten B-dur. Temaene og satsene har et gjennomgående rokokkopreg. Kantaten er komponert for soli, blandet kor og orkester. Orkestret har samme instrumentarium som den store sinfoniaen. Verket er en leilighetskantate, komponert i en pompøs stil, men uten noen egentlig særlig gjennomarbeidet utforming. Johan Henrich Berlins bevarte komposisjoner  1 Sinfonia á 4 1 Sinfonia 1 sonata for cembalo, fiolin og cello 1 sonata (dansesuite) 1 sonatina 5 menuetter 2 poloneser 1 kantate (til kongens fødselsdag i 1786)  Litteratur  Grinde, Nils: «Norsk musikkhistorie». Oslo 1993 «Norges musikkhistorie» (hovedred. Arvid O. Vollsnes) bd. 1. Oslo 2001  Les mer i Store norske leksikon  musikk i Norge kirkemusikk