William Sterndale Bennett
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Musikk,Klassisk musikk,Den klassiske musikkens historie,Klassisk musikk på 1800-tallet,Internasjonale klassiske komponister og verker på 1800-tallet
William Sterndale Bennett var en av 1800-tallets fremste britiske komponister. Han var tidlig påvirket av Mozarts musikk, men da han oppdaget Mendelssohns musikk, ble dette hans store forbilde. Bennett ansees å ha lagt grunnen for en rent britisk musikalsk stilretning, en nasjonal romantisk skole i England hentet fra den tyske romantikken. I tillegg tok Bennett sterke inntrykk også av Johann Sebastian Bach. Bennets musikk har fått en begynnende renessanse – først og fremst har hans solo-klavermusikk blitt populær, sammen med hans fem klaverkonserter.
Estetikk  Mozart kan spores i flere avsnitt i Bennetts ouverture «Parisina», op. 3, fra 1834–1835, i klaverkonserten nr. 3 i c-moll, op. 9, fra 1836 og i ouverturen «Naiades», op. 15, fra samme år. «Naiades»-ouverturens orkester-koloritt, danserytmene, den tydlige kromatikken og akkordikken i tillegg til den utsøkte behandlingen av blåserne og strykerne har en mozartsk intensitet. Det som fikk Mendelssohn til å legge merke til Bennett for alvor, var hans klaverkonsert nr. 1 i d-moll, som Mendelssohn fikk høre på en konsert i 1833. Dens energiske og fulltonende orkestertekstur samt konsertens kontrastrike lyriske melodikk og klaverpartiets briljante passasjer tiltalte Mendelssohn i høy grad. Og da Bennett hadde sin debutkonsert med klaverkonsert nr. 3 i c-moll, op. 9, i Leipzig i 1836, var det Mendelssohn som dirgerte orkestret. I årene 1837 til 1844 hadde Bennett tre opphold i Leipzig der han lærte Mendelssohn personlig å kjenne. Robert Schumann var en annen komponist som Bennett ble personlig kjent med på denne tiden. I flere av Bennetts større verk merker man Mendelssohns beherskede romantiske uttrykk, til forskjell fra det emosjonelle uttrykk man finner hos Liszt eller Wagner. Mendelssohn-påvirkningen er helt påfallende i «Capriccio» i E-dur, op. 22, for klaver og orkester fra 1836–1838, og i kammertrieon i A-dur op. 26 fra 1839 er det Mendelssohns musikalske språk som taler. I senere verker, som kantaten «The May Queen» fra 1858 og symfonien i g-moll op. 43 fra 1863–1864, er det en tilbakeskuende mendelssohnsk stil som kommer til uttrykk. Biografi  Bennett vokste opp i Cambridge hos sin farfar som ga ham hans første musikkundervisning. Åtte år gammel, i 1824, ble han medlem i Kings College-koret og 10 år gammel, i 1826, ble han elev ved Royal Academy of Music. Han studerte ved akademiet i 10 år, klaver med William Henry Holmes (1812–1885) og Cipriani Potter (1792–1872) og i komposisjon med Charles Lucas (1808–1869) og William Crotch (1775–1847). Felix Mendelssohn ble så imponert etter Bennetts første klaverkonsert i 1833 at han inviterte Bennett til å besøke ham i Tyskland. Dette skulle vise seg til å bli begynnelsen til et viktig vennskap for Bennett, som besøkte Mendelssohn flere ganger mellom 1837 og 1842. Første gang de to komponistene møttes personlig, var i Düsseldorf, og straks etter i Leipzig, da Bennett fremførte sin tredje klaverkonsert under Mendelssohns taktstokk. Ved den anledningen skrev Robert Schumann en strålende kritikk som pekte på Bennett som den mest musikalske av alle engelske musikere. Bennett bosatte seg i London i 1837. I 1842 ble han utnevnt til en av direktørene for Philharmonic Society i London, og i 1849 grunnla han London Bach Society, som i 1854 sørget for at Bachs Matteuspasjon fikk sin førsteoppførelse i England, med Bennett som dirigent. I 1855 ble Bennett dirigent for Philharmonic Society, og i 1856 professor i musikk ved Cambridge. Kronen på verket for Bennett ble da han i 1866 ble utnevnt til rektor ved Royal Academy of Music og adlet i 1871. Opusliste (opus 5, 6, 7, 21 og 45 anvendes ikke) Op. 1, Klaverkonsert nr. 1 i d-moll (1832) Op. 2, Capriccio i d-moll for klaver (1834) Op. 3, ”Parisina”, orkesterouverture (1835) Op. 4, Klaverkonsert nr. 2 i Ess-dur (1833) Op. 8, Sextett for klaver, 2 fioliner, bratsj, cello og kontrabass (1835?) Op. 9, Klaverkonsert nr. 3 i c-moll (1834?) Op. 10, 3 Musical Sketches (1835/36) Op. 11, 6 Etudes in the form of capriccios – for klaver (1834-35) Op. 12, 3 Impromptus (1836) Op. 13, Klaversonate nr. 1 i f-moll (1836-37) Op. 14, 3 Romanser for klaver (1836-37) Op. 15, ”The Naiades”, orkester-overture (1836) Op. 16, Fantasi i A-dur for klaver (tilegnet Robert Schumann)(1837) Op. 17, 3 Diversions for klaver firhendig (1838) Op. 18, Allegro Grazioso (1838) Op. 19, Klaverkonsert nr. 4 i f-moll (ca.1838/1839) Op. 20, Die Waldnymphe, orkester-overture (1838) Op. 22, Capriccio i E-dur for klaver og orkester (1836-38) Op. 23, 6 sanger (tekster: Burns, Uhland, Landon, Shelley, Metastasio) Op. 24, Suite de pièces for klaver (1841/42) Op. 25, Rondo Piacevole for klaver (1842) Op. 26, Chamber Trio i A-dur (1839 Op. 27, Scherzo i e-moll for klaver (1845?) Op. 28, 3 Pieces for Piano Op. 29, 2 Etudes (1841) Op. 30, ”6 Sacred Duets” for 2 sopraner og klaver (1849-51) Op. 31, Tema e Variazioni (ca.1850) Op. 32, Sonata Duo i A-dur for klaver og cello (1852) Op. 33, ”Preludes and Lessons” – 30 korte stykker for klaver (1842-53) Op. 34, ”Rondo ’Pas Triste, Pas Gai’” (1854) Op. 35, 6 sanger (tekster: Cornwall, Clare, Burns, Klingemann) Op. 36, 6 sanger (tekster: Cornwall, Clare, Burns, Klingemann; ty. utg.) Op. 37, ”Rondeau à la Polonaise” for klaver (1857) Op. 38, Toccata i c-moll for klaver (1854) Op. 39, The May Queen, kantate (1858) Op. 40, Ode – komponert for åpningen av en internasjonell utstilling (1862) Op. 41, Cambridge Installation Ode (1862) Op. 42, Paradise and the Peri, Fantasia-Overture (1862) Op. 43, Symfoni i g-moll (1863-64) Op. 44, ”The Woman of Samaria” (1867-68) Op. 46, Maid of Orleans, klaversonate (1869–1873) Op. 47, 4 sanger (tekster: Heine, Case, Burns)  I tillegg finnes 85 verk av forskjellig slag registrert som verk uten opusnummer (WoO). Les mer i Store norske leksikon Musikk i Storbritannia og Nord-Irland musikk i romantikken