apoteose
        
         (religion)
Store norske leksikon,Religion og filosofi,Religionsvitenskap
Apoteose er opphøyelse av et menneske til guddom. Apoteose forekom først hos egyptere, assyrere og persere, som anså herskerne sine som guder. Senere forekom apoteose også hos i Den greske antikken og i Romerriket. Opphøyelse av et menneske til guddom er også fundamentet for kristendommen.
Grekerne æret fortjente menn etter deres død som heroer eller guder, men her dreide det seg i første rekke om sagnfigurer som Herakles og dioskurene. Først fra Aleksander den stores tid ble herskerne i levende live æret som guder. Denne skikken etterlignet de romerske keiserne, men her fant den helt tydelige apoteoseringen først sted etter keiserens død, selv om det var sterke tendenser til å dyrke allerede den levende keiseren eller iallfall hans genius som gud. Les mer i Store norske leksikon apoteose i kunsthistorien