Ole Bull
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Musikk,Klassisk musikk,Den klassiske musikkens historie,Klassisk musikk på 1800-tallet,Norske klassiske komponister og verker før 1900
Ole Bull var en norsk fiolin-virtuos og komponist, den første norske kunstner som nådde internasjonal berømmelse og en visjonær person med en særegen karisma og aura. Han hadde en besettende evne til å tenne begeistringens ild i andre og ble en stor inspirasjonskilde for både kunstnere og politikere.
Ole Bulls møter med spelemannen Torgeir Augundsson (Myllarguten) fikk stor betydning for norsk musikk. Bull var i tillegg en drivende kraft og inspirasjon bak det første norsktalende teateret i Norge, Det Norske Theater (nå Den Nationale Scene), i Bergen i 1850. En av de kunstnerne Bull kom til å få avgjørende betydning for, var Edvard Grieg. Da Bull i 1858 møtte den 15 år gamle Grieg, resulterte møtet i at Grieg reiste til konservatoriet i Leipzig for å studere musikk, og da de møttes på nytt i 1864, bestemte Grieg seg for å komponere karakteristisk norsk musikk og utviklet den stilen som man betrakter som typisk for Grieg. To år tidligere, i 1862, hadde Bull forsøkt å grunnlegge et musikkakademi i Christiania (nå Oslo), men uten å lykkes.Ole Bulls liv drev svært omfattende konsertreiser. I forbindelse med reiser i USA forsøkte Bull å skape et idealsamfunn etter mønster av sosialisten Etienne Cabets utopiske ideer. I 1852 kjøpte Bull et stort landområde i Pennsylvania som han kalte Oleana, og tanken var at Oleana skulle bli det nye Norge i Amerika, en kombinasjon av de beste norske tradisjoner sammen med den friheten USA kunne tilby. To andre lignende ideer hentet fra Norge omplantet til Amerika var det forbedrede og utvidede musikkakademiet som fantes i New York – Bull ville støtte ny amerikansk nasjonalmusikk og skape gode musikalske møteplasser for alle samfunnsklasser. En ytterligere plan var Bulls tanke om å grunnlegge et amerikansk operaselskap. Men det synes ikke som om noen av Bulls planer klarte å få grogrunn for noen av hans amerikanske prosjekter.Hvor mange verker Bull komponerte er vanskelig å angi – han hadde for vane ikke å skrive ned sine komposisjoner. Mest kjent er «Seterjentens søndag», «En moders bøn», «I ensomme stunder», «Adagio religioso», op. 1, «Nocturne» op. 2 og «Polacca guerriera».Bull eide en rekke berømte fioliner som han delvis bygde om, for eksempel ved å gjøre fiolinstolen rettere slik at han kunne spille firestemt. Bulls fingersetninger er delvis bevart og studeres den dag i dag av fiolinpedagoger.Årene 1872–1873 bygde Bull sitt drømmeslott på Lysøen utenfor Bergen. Det viser påvirkning fra både arabisk, russisk, maurisk og norsk byggekunst. Biografi  Bull viste tidlig usedvanlige musikalske evner og begynte i femårsalderen å spille fiolin. Sin første undervisning fikk han av stadsmusikant Niels Eriksen, senere av Johan Henrich Poulsen (cirka 1799–1828), konsertmester i Musikselskabet «Harmonien». Poulsen hadde sin bakgrunn i den tyske fiolinskole, men anvendte den franske fiolinskolens fremste representant Giovanni Battista Viottis metodikk. En annen av Bulls lærere var svensken Carl Mathias Lundholm (1785–1860) som hadde studert i Paris. Lundholm kunne derfor gi Ole Bull direkte veiledning i den franske fiolinskolen. Bare 14 år gammel behersket Ole Bull noen av Paganinis halsbrekkende «Capricer». I 1828 reiste han til Oslo (Kristiania) for å ta eksamen artium og studere teologi, men det gikk ikke bra verken med studier eller eksamener. Samme år ble han imidlertid leder for teaterorkesteret og Det musikalske Lyceum. Han begynte nå for alvor på den veien som skulle lede til verdensberømmelse. I 1829 reiste Bull til Tyskland for å studere med Ludwig Spohr. Han fremførte flere av hans fiolinkonserter i håp om å få studere med ham. Spohr hadde ikke mulighet til å undervise Bull, som derfor vendte tilbake til Norge etter et par måneder. I Kristiania møtte Bull Henrik Wergeland og ble fanget av Wergelands begeistring for de økende frihetstankene som spredte seg i Europa. Bull gikk også på et kurs i generalbass som Det musikalske Lyceum arrangerte med det resultat at Bull komponerte to sanger til tekster av Wergeland, Bulls første komposisjonsforsøk. Sommeren 1831 besøkte Bull Trondheim og Bergen og oppførte Waldemar Thranes syngespill «Fjeldeventyret» ved hjelp av amatører. Samme sommeren møtte han for første gang den berømte hardingfelespilleren Torgeir Augudson (Myllarguten), og de to ble etter hvert nære venner. I årene 1831–1833 hadde Bull et studieopphold i Paris. Pianisten Ferdinand Hiller introduserte ham til de store franske fiolinistene som oppholdt seg i Paris – Pierre Baillot (1771–1842), Charles Auguste Béroit (1802–1870) og François-Antoine Habeneck. Bull ville studere de fremste franske fiolinvirtuosenes stil og teknikk, først og fremst Pierre Baillots. Hans mål var å prøve seg mot de internasjonelle storhetene som virket i Paris. Samtidig drev Bull konsentrerte selvstudier sammen med den tsjekkisk-østerriske fiolinisten Heinrich Wilhelm Ernst (1812–1965). Året 1832 var et økonomisk vanskelig år for Bull, men venner i Norge hjalp hamn med økonomien så han kunne forsette studiene. I Paris opplevde han å få høre sitt store forbilde, Nicolò Paganini, og klarte å få notert ned noen tekniske finesser etter å ha hørt Paganini. Studietiden i Paris ble avsluttet med en konsert som satte ham istand til å slette gjelden sin – samtidig som han fikk realisert en kombinert konsert- og studiereise til Italia. Han klarte i tillegg å anskaffe seg en usedvanlig og meget verdifull Amati-fiolin. I årene som fulgte var det reise- og turnévirksomhet i Europa som var Bulls viktigste beskjeftigelse. Hans gjennombrudd som virtuos skjedde i april 1834 ved en konsert i Bologna. Etter dette ble han hyllet som Nicolò Paganinis likemann og oppholdt seg nesten et år i Italia med invitasjoner til de fremste salonger og filharmoniske selskaper. Suksessen var overveldende, og Bull tok sjansen på også å legge det svært kritiske publikummet i Paris for sine føtter. Konsertene i Paris høsten 1835 ble stormende suksesser, kritikerne hevet ham til høydene og Bull ble omsvermet av hele kulturliten med kongen, Louis-Philippe, i spissen. Han fikk råd til å anskaffe seg en Guarneri-fiolin og reiste til England, der han i løpet av kort tid tjente en formue. Dermed var han i 1836 i stand til å gifte seg med Félicie Villeminot (1818–1862). En av de fremstående kunstnerne som Bull ble kjent med var Franz Liszt. De to konserterte sammen og bevarte kontakten også i senere år. I Norge ble Bull en folkehelt. I 1843–1845 foretok han sin første reise i USA. Her ble han mottatt med om mulig enda større begeistring enn i Europa. Til forskjell fra både Paganini og Liszt, som begge hadde relativt korte, men hektiske år som omreisende kunstnere, fortsatte Bull sitt turneliv nærmest resten av livet. Alle land i Europa fikk besøk av den norske fiolinvirtuosen, så langt øst som til Moskva. Han var også innom Nord-Afrika og Nord-Amerika samt Panama og Cuba. Hvor mange konserter Bull spilte i løpet av sitt liv, er umulig å anslå, men det må være enormt mange – fra de største konsertsaler til å spille bare for et par lyttere. Da Bull først gang besøkte USA i 1843–1845, reiste han langs Atlanterhavskysten og oppover elvene Mississippi og Ohio. Det han først og fremst la merke til var den friheten folk hadde – mennesker fikk utvikle seg og enhver arbeider kunne bli sin egen lykkes smed. Da han reiste tilbake til USA i 1851, var han full av skuffelse over å all den motstanden følte han hadde møtt i Norge. Han hadde gitt støtte til Marcus Thrane og hans forsøk på å heve arbeidernes levekår og ble fanget av sosialisten Etienne Cabets utopiske ideer. Cabet hadde i 1848 skapt et idealsamfunn i Texas, og Ole Bull ville nå skape noe lignende for nordmenn som flyttet til USA fra Norge. I 1852 kjøpte Bull et stort landområde i Pennsylvania og kalte området for Oleana. Han hadde store planer for Oleana – det skulles bygges jernverk, en polyteknisk skole og en kombinert sivil og militær institusjon «for folket». Bulls store ide var at Oleana skulle vokse frem som det nye Norge i Amerika, der de beste norske sedvaner og tradisjoner skulle forenes med den amerikanske friheten. Bull tenkte sikkert godt, men for stort og voldsomt. I dag er det praktisk talt intet som minner om Oleana-koloniens eksistens. Noe av den samme hendte med to andre av Bulls amerikanske ideer. Den første var en plan som skulle utvikle musikkakademiet i New York til en institusjon som kunne støtte ny amerikansk nasjonalmusikk, den andre planen var å etablere et operaselskap. Ingen av disse prosjektene viste seg å være realiserbare. Den fiaskoen som alle Bulls amerikanske forretningsaffærer resulterete i gikk sterkt inn på ham. Høsten 1857 reiste han hjem til Norge, trett, resignert og skuffet. Men etter en tid la han ut på nye konsertreiser i Europa. At Edvard Grieg fikk reise til Leipzig for å studere musikk, er uten tvil for en stor del Bulls takk. Bull ga også ofte konserter sammen med yngre utøvere som Rikard Nordraak, Johan Hennum, Agathe Backer (Grøndahl), Ida og Erika Lie (Nissen) samt Ludvig Mathias Lindeman, Edvard Grieg og Johannes Haarklou. Ole Bull og Edvard Grieg møttes siste gang i 1879. De siste årene av sitt liv pendlet Ole Bull mellom Norge og USA. Han tilbrakte somrene på sitt landsted Lysøen ved Bergen, hvor han døde. Til det siste gav han konserter med stor suksess. Estetikk  Bull var som de fleste av 1800-tallets store virtuoser både utøvende musiker og komponist. Han var derfor avhengig av at det fantes et godt samarbeid mellom den utøvende fiolinisten Bull og komponisten Bull. Fiolinvirtuosen måtte finne nye og «risikable» måter å skaffe seg beundring hos publikum. De tekniske nyvinningene viste seg for et konsertpublikum på 1800-tallet best å komme til uttrykk om komponistene spilte egne verker – virtuosen og komponisten er nærmest uadskillelig når det gjelder Ole Bull. Helt fra barnsben av viste Bull en usedvanlig begavelse for improvisasjon. Som utgangspunkt for improvisasjon brukte Bull ofte folkelige og kjente melodier og sanger fra de landene han opptrådte i. Selv om han på offentlige konserter fremførte fiolinkonserter av Ludwig Spohr (1784–1859) og Paganini, som han visste publikum ønsket å høre, så overtok hans hans egne verker mer og mer. En viktig komposisjonsmodell for Bull var den italienske operaarie med kombinasjonen av koloratur og innsmigrende melodikk. Samtidig aner man at stil, form og instrumentasjon kan være hentet både hos Mozart, Haydn og Spohr. I tillegg til arieformen brukte Bull fantasi- og variasjonsformen foruten potpurriformen med dens kjente melodier. I alle disse formene var improvisasjonen et svært viktig element. De aller fleste av Bulls verker er stilistisk komponert i den italienske stiltradisjon. Ved gjennomgang av blant annet brev og konsertprogrammer mener man å ha kommet frem til at Bull komponerte rundt sytti verk, men antallet er usikkert. Svært få av stykkene er bevart; i mange tilfeller handler det om arrangementer eller improvisasjoner som ikke lenger er å finne. Av større verk for fiolin og orkester regner man med at det ikke er overlevert flere enn cirka ti verk. Av Bulls verk ble bare tre trykt mens han levde. Forlaget Schuberth i Hamburg utga «Andagio Religioso» (En Moders Bøn), «Nocturne» og «Fantasie et Variations de brevoure sur un thème de Bellini». «Siciliano et Tarantella» ble utgitt først i 1948. Fra siste del av 1830-årene er følgende verk kjent: «Polacca Guerriera», «Cantabile dolorosa e Rondo giocoso» i tillegg til de to fiolinkonsertene i A-dur og e-moll der solostemmene dessverre i store deler mangler. De nevnte verkene er komponert i årene 1834–1843 og viser å ha bakgrunn i den italienske stiltradisjonen, en tradisjon som er utgangspunktet for Bulls komposisjonsteknikk i sin helhet. Et verk fra Bulls senere år er «Vision» for fiolin og klaver, trolig et av hans aller siste verk. Fiolinen til Bull hadde en flatere strengestol enn vanlig, hvilket medførte at han kunne spille på alle fire strengene samtidig. Dette gjorde at han kunne spille akkordisk og firestemt, noen ingen hadde prøvd før ham. Til dette kom at han anvendte en bue som var tykkere på midten og lenger enn vanlig. Hans brutte akkorder og ekstremt hurtige skalaer forbløffet alle. Han hadde også en utrolig staccatoteknikk og bruk av flageoletter, både enkeltvis og i dobbeltgrep. Bulls karriere begynte med begeistrede kritikker, spesielt i Italia og Frankrike. Gradvis delte kritikerne seg i to leire, en positiv og en negativ. Den negative var først og fremst ute etter å motarbeide virtuosvesenet. I tillegg mente en del kritikere at det musikalske innholdet i Bulls musikk var for formløst, og at det ble litt mye av tanketomme fantasier og musikalske floskler. Ingen kunne imidlertid protestere på at Bull hadde en utrolig fiolinteknikk. Robert Schumanns lærer i kontrapunkt, Heinrich Dorn, mente at Bull hadde utviklet en teknikk som stod på samme nivå som Paganini. Også Eduard Hanslick, berømt og fryktet østerriksk kritiker, skrev svært positivt om Bulls spilleteknikk, men var negativ til hans musikalske innhold. Det samme gjaldt Robert Schumann, som uttalte seg positivt om Bulls tekniske ferdigheter, men som hadde negative synspunkter til den musikalske gehalten i verkene. Eduard Hanslick var på den annen side svært positiv til Bulls Mozart-spill. Kjente verk «Andagio Religioso» (En Moders Bøn) «Nocturne» «Fantasie et Variations de brevoure sur un thème de Bellini» «Siciliano et Tarantella» (utgitt i 1948) «Polacca Guerriera» «Cantabile dolorosa e Rondo giocoso» «Vision» for fiolin og klaver Fiolinkonsert i A-dur (store deler av solostemmen mangler) Fiolinkonsert i e-moll (store deler av solostemmen mangler) Minnesmerker På Ole Bulls plass i Bergen står Stephan Sindings statue av Bull. I Den Nationale Scene finnes en byste laget av Ambrosia Tønnessen. Les mer i Store norske leksikon Ole Bull i Norsk biografisk leksikon Eksterne lenker Ole Bull-samlingen ved Bergen Offentlige Bibliotek Litteratur Benestad, Finn m.fl., red.: Norges musikkhistorie, b. 2, 2000, 257-80, isbn 82-03-22402-4, Finn boken  Bjørndal, Arne: Ole Bull og norsk folkemusikk, 1940, Finn boken  Grinde, Nils: Norsk musikkhistorie, ny utg., 1993, isbn 82-91379-00-9, Finn boken  Haugen, Einar & Camilla Cai: Ole Bull : romantisk musiker og kosmopolitisk nordmann, 1992, isbn 82-00-37476-9, Finn boken  Heimel, Paul W.: Oleana : the Ole Bull colony, 2002, isbn 0-9655824-2-6, Finn boken  Hendriksen, Knut: Ole Bull, 2000, isbn 82-02-19547-0, Finn boken  Herresthal, Harald: "Ole – eventyrer og nasjonsbygger" i Byminner, nr. 1/2 (2003), 26-59 Herresthal, Harald: Ole Bull, 2006-, 3 b., isbn 82-7477-255-5, Finn boken  Linge, Ola: Ole Bull : livshistoria, mannen, kunstnaren, 1953, Finn boken  Wergeland, Henrik: Ole Bull : efter Opgivelser af ham selv biografisk skildret, 1843, Finn boken