banjo
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Musikk,Populærmusikk,Verdensmusikk
Banjo er et strengeinstrument, vanligvis med fire eller fem stålstrenger, som spilles med plekter. Resonanskassen er en sirkelrund tre- eller metallramme med trommeskinn på oversiden. Strengene holder stolen ned mot skinnet.
Historikk Banjoen ble utviklet i USA på 1700- og 1800-tallet på grunnlag av impulser slavene brakte med seg fra Vest-Afrika. Instrumentet har trolig røtter i arabiske og afrikanske strengeinstrumenter som også har et skinn spent over en resonanskasse. Varianter Femstrengs banjo har en kort femtestreng festet med en stemmeskrue ved det femte båndet på banjohalsen. Instrumentet brukes i bluegrass- og countrymusikk, og spilles gjerne med fingerplektere som muliggjør hurtig fingerspill.Tenorbanjo har fire strenger, spilles med vanlig plekter, og brukes blant annet i tradjazz.I tillegg finnes banjoversjoner av gitar, mandolin og cavaquinho. Les mer i Store norske leksikon afrikansk-amerikansk musikk musikk i USA musikkinstrumenter