blåklokke
Store norske leksikon,Biologi,Planteriket,Dekkfrøete planter,Tofrøbladete planter,Kurvplanteordenen,Klokkefamilien,Klokkeslekta
Blåklokke er en flerårig urt i klokkeslekta. Den er utbredt over hele Norge, og er en plante som svært mange kjenner både av utseende og navn. Selv om dette er en av de vanligste plantene i landet, har arten gått kraftig tilbake de seinere åra som følge av endra praksis i landbruket.
Blåklokke kan variere ganske mye i blomsterfarge, antall blomster og høyde, men arten er allikevel lett kjennelig med sine hengende klokker og spinkle stengler. Blåklokke er en av de norske plantene som forekommer oftest innen poesi. Beskrivelse Vanligvis er blåklokkeplanter mellom 10 og 30 centimeter høye, og stengelen er ugreina eller sparsomt forgreina utenom blomsterstilkene. De langskafta bladene nede ved grunnen er ganske runde og er det som har inspirert det systematiske navnet rotundifolia, det vil si «rundt blad». Ellers er bladene på stengelen smale eller linjeforma. Hver stengel har et fåtalls blomster, i fjellet gjerne bare én eller to. Blomsten er en rundt to centimeter lang, klokkeforma krone med fem fliker. De fem begerflikene er smalt trekanta til linjeforma og spriker ut fra basis av krona. Blåklokke har fem avlange pollenknapper, men som vanlig er i klokkefamilien, visner disse allerede før blomsten åpner seg etter at pollenet er avsatt på spesielle hår som sitter på griffelen. Arret har tre fliker som når de åpner seg krøller seg bakover. Selv ved full modning spriker arrflikene ganske lite, noe som skiller denne arten fra fagerklokke som er vanligst å forveksle med; arrflikene hos fagerklokke spriker i nær halve griffelens lengde. Blåklokkas frukt er en hengende kapsel som åpner seg med tre hull øverst. Utbredelse Blåklokke er uten tvil den mest utbredte av klokkeslektas medlemmer i Norge, både geografisk og økologisk. Arten er vanlig i hele landet til over 2000 meter over havet i Jotunheimen. Økologisk finnes blåklokker i åpen skog, tørrbakker, berg, hei og på rabber i fjellet. Vanlige habitater for blåklokke er også tradisjonell slåtteeng og beitemark, men siden denne typen habitater har gått sterkt tilbake de siste 50 årene utgjør dette nå en mindre del av artens utbredelse i Norge. Blåklokkas verdensutbredelse er sirkumpolar i tempererte til polare og alpine områder. Reproduksjon Bier og humler er trolig de viktigste pollinatorene for blåklokke. Imidlertid besøkes blomstene også av mindre insekter som samler pollen uten å bevirke pollinering eller de oppsøker blomstene for å komme i ly for regn eller som overnattingssted. Det finnes to arter solitære bier, blåklokkebie (Melitta haemorrhoidalis) og klokketrebie (Chelostoma campanularum) som er spesialisert på klokkeblomster og som også oppsøker blåklokke. Blåklokke er i liten grad i stand til sjølpollinering fordi pollenoppsamlingshårene der pollenet presenteres, som regel trekkes inn i griffelen før arrene åpner seg. Denne tilbaketrekkinga av hårene og den påfølgende modninga av arrene, påvirkes av hyppigheten av insektbesøk og fjerning av pollen. Disse tilpasningene bidrar til krysspollinering og gjør at sjølbefruktning er mindre vanlig. Hvis sjølbefruktning forekommer, er konsekvensen sterk innavlsdepresjon i form av at det utvikles få frø og frøene som utvikles spirer dårlig og gir planter med redusert vigør. Systematikk Blåklokke er del av et stort og sammensatt kompleks av taksa i Europa. En del av variasjonen skyldes ulike mengder kromosomer i cellene (ulike ploidinivåer). I Norge er 68 (tetraploid nivå) det vanlige antallet kromosomer, men 34 (diploid nivå) finnes også. Det er navngitt en lang rekke taksa på ulike taksonomiske nivåer fra arter til former i Europa. I Norge samles variasjonen i tre taksa som oppfattes som underarter i arten blåklokke. Den vanligste underarten som finnes i lavlandet og et stykke opp mot fjellet, har fått det norske navnet bakkeblåklokke for å skille den fra de to andre. Planter i fjellet er kortvokste og har kun én eller få blomster som er større enn hos lavlandplantene. Disse plantene oppfattes som underarten fjellblåklokke, Campanula rotundifolia ssp. groenlandica. I tillegg regnes plantene i Nord-Troms, Finnmark og Svalbard til den tredje underarten polarblåklokke, Campanula rotundifolia ssp. gieseckiana. Den siste underarten er en kromosomrase med 34 kromosomer mot det vanligste for arten som er 68. Kulturhistorie Siden blåklokke har vært så utbredt over hele landet, har den vært utgangspunkt for mange barneleker. En vanlig lek har vært å vrenge klokkeblomsten uten at krona revner. En annen lek er «smelling», det vil si at man klemmer for åpningen av blomsten og så kan man smelle krona. Ellers har krona vært brukt som fingerbøl, og barn har puttet krona i munnen og «skutt» den ut ved å blåse kraftig. Blomstene har også vært brukt som bjeller til konglekuer og som skjørt på dokker. Både blomst og rot smaker søtt og har vært brukt som søtsaker. Blåklokke har også vært brukt som slåttemerke i tidligere tider, det vil si at når blåklokka blomstret var det tid for å slå graset. Blåklokke har vært det absolutt vanligste navnet på arten, men andre navn er registrert: blåbjelle, bjelleblomst, fingerbør, blåsoleie, slåtteklokke, slåttebjelle. Les mer i Store norske leksikon klokke – planteslekt