Christian 2.
Store norske leksikon,Historie,Norsk og nordisk historie,Danmarks historie
Christian 2 var konge i Danmark og Norge i perioden 1513–1523 og i Sverige i perioden 1520–1523. Han var sønn av kong Hans og Christine av Sachsen. Han ble hyllet som etterfølger allerede i 1487 og anerkjent i 1489 også i Norge, og i 1499 som tronfølger i Sverige. Som konge støttet han seg gjerne til borgerskapet, for å holde adel og høygeistlighet i tømme og øke kongens personlige makt.
Christians vei til tronen I 1502 befridde Christian 2 Båhus, som ble beleiret av den norske opprøreren Knut Alvsson, og gjorde tog inn i Sverige. I perioden 1506–1511 oppholdt Christian seg i Norge med kongelig myndighet. I 1513 fulgte han faren som dansk og norsk konge, mens han ikke oppnådde den svenske tronen. Christian utstedte en felles dansk-norsk håndfestning som avslørte Norges svekkede posisjon innenfor unionen. Kongen nektet, som den første unionskongen, å garantere at norske forleninger skulle være forbeholdt norske adelsmenn. Både uadelige og danske adelsmenn skulle også kunne få norske len. Christian ble kronet som dansk konge i København i juni 1514, og som norsk konge i Oslo måneden etter. Tre hovedoppgaver ventet ham: å samle de tre nordiske land under sitt herredømme, å skape en tilsvarende posisjon for kongedømmet i hele samfunnslivet, å ordne forholdet til Hansaforbundet. Samle Norden Christian 2. arbeidet målrettet med å øke sin økonomiske og administrative kontroll på bekostning av adelen, både i Danmark og i Norge, etter han ble konge i 1514. Mens han måtte gå hardt til verks i Danmark, var han i Norge hjulpet av det enkle biologiske faktum at norske høyadelsmenn var en stadig sjeldnere art, og danske adelsmenn, ofte gift med døtrene til norske adelsfamilier, var mer kongsavhengige og dermed lojale. Hans ambisjoner strakte seg langt: Han ville ikke bare gjenopprette Kalmarunionen, men også etablere et handelskompani som skulle utkonkurrere hansaen. For å samle Norden måtte Christian knekke Sture-partiet, tilhengerne av den svenske riksforstanderen Sten Sture den yngre, i Sverige. To ganger mislyktes det, med flåteekspedisjonene mot Stockholm i 1517 og i 1518. Den tredje gangen, i 1520, seiret Christian over Sten Stures hær, og riksforstanderen selv døde av sine sår. Dermed kollapset motstanden, og veien til tronen var fri. Problemet med den kranglevorne svenske adelen hadde Christian også lagt planer om å løse – for godt. På tampen av kroningsfeiringen i Stockholm 7. november 1520 ble store deler av den svenske høyadelen som var Sture-tilhengere, 82 mennesker, tatt til fange og henrettet i det såkalte Stockholms blodbad. Brutaliteten som ble utvist, sjokkerte Europa, og innenfor riket reagerte man med opprør. I Sverige ble den unge høyadelsmannen Gustav Eriksson Vasa valgt til leder av dalekarlene (bondeopprørere fra Dalarna) i 1521, og han feide unna mye av motstanden. Men hansabyene tilbød i 1521–1522 omfattende støtte i form av profesjonelle tropper, flåtestyrker, logistikk og beleiringsmaskiner for å ta knekken på de Christian-tro festningene som holdt ut. Den danske adelen planla å bytte ut Christian med farbroren Frederik, og innen våren 1523 ble Christian tvunget til å flykte med sin familie, mens Gustav Vasa ble konge i Sverige. Dette rev Sverige løs fra Danmark og Kalmarunionen for godt. For å grunnfeste kongemakten måtte Christian kue adelen. Håndfestningen satte trange grenser for hans makt. Men Christian avgjorde ofte saker uten å høre det danske riksrådet, og han satte lavættede menn i høye poster. Den nederlandske Sigbrit Willums ble hans rådgiver i finanssaker, hennes datter Dyveke, som han traff i Bergen høsten 1507, ble hans elskerinne, mens kjøpmann Hans Mikkelsen fra Malmö tilhørte kongens nærmeste krets. På en dramatisk måte brøt Christian med høyadelen, og dødsdommen over Torben Oxe (1517), som var mistenkt for å ha forgiftet Dyveke, gjorde en forsoning umulig. Likevel fulgte enkelte adelige (som Ove Bille og Mogens Gjøe) ham meget lenge. Christian i Norge I Norge anvendte Christian samme politikk som i Danmark. Han grep blant annet inn i kirkens rettigheter og selvstyre. Biskop Karl Jensson av Hamar ble fengslet i 1508, mistenkt for svenske sympatier, og kongens trofaste venn, Erik Valkendorf, ble erkebiskop mot domkapitlets ønske. Christian knekket hanseatenes monopolstilling sønnafjells (det vil i hovedsak si dagens Østlandet) og favoriserte nederlenderne i Bergen. Krigene førte til nye skatter, og flere steder kom det til bondereisninger, blant annet i Nordhordland i 1520. Vi kjenner ikke til at det norske riksråd holdt møter mens Christian var konge. Selv om kongen i håndfestningen hadde nektet å binde seg til å praktisere en norsk innfødsrett, hadde han måttet love å administrere Danmark med danske menn. I desember 1522 inngikk en del jyske stormenn en sammensvergelse i Viborg; i januar 1523 oppsa de Christians «hullskap og troskap» – altså avsatte ham – og innkalte farbroren Frederik. Christian torde ikke appellere til bønders og borgeres sympati, men forlot landet i april 1523. Han oppholdt seg deretter i perioden 1523–1531 vesentlig i Lier i Brabant. I den påfølgende perioden var det tre potensielle kandidater til å styre Norge: Gustav Vasa gjorde framstøt samtidig som han angrep Skåne, Frederik og det danske riksrådet ville selvfølgelig bevare unionen, og Christian hadde forhåpninger om å vende tilbake fra eksil til Skandinavia ved å etablere utgangspunkt i Norge, der det ikke hadde vært opprør mot ham. Dette førte til en siste vår for det norske riksrådet, som hadde en viss bevegelsesfrihet, men som ikke var samstemt i sine meninger. Erkebiskop Olav Engelbrektsson støttet Christian, mens andre var trofaste mot Frederik. Militært brygget det på store konflikter som kunne berøre Norge, men de fleste fikk en politisk løsning. Christian 2. brukte lang tid på å overbevise sin svoger keiser Karl 5. om å støtte et gjenerobringsforsøk (men måtte konvertere tilbake til katolisismen etter en periode som lutheraner). Flåten var klar i 1531 og besto av 25–30 skip med 5000–7000 landsknekter, en formidabel styrke i skandinavisk sammenheng. I motsetning til denne formidable styrken hadde hver enkelt geistlig og verdslig adelsmann sjelden mer enn 100 knekter i sine følger, så selv om ressursene til alle biskoper, høvedsmenn på festningene og de svært få andre adelsmennene ble samlet, var det knapt mer enn 1000 profesjonelle soldater i hele Norge. Dessverre for Christian ble deler av flåten senket av en storm og resten brutt opp, slik at han landet med bare en liten del av styrkene sine. I tillegg var mottakelsen blandet. Olav Engelbrektsson var entusiastisk, men flere av biskopene og de verdslige stormennene var tilbakeholdne eller direkte fiendtlige, slik at Christian måtte begynne å beleire festninger i 1532. Akershus holdt ut med en garnison på bare 30 mann ettersom flesteparten var ute i distriktene som skatteinnkrevere. Etter en stund dro han i stedet til Båhus, som han også gjorde framstøt mot. Planen var å marsjere videre inn i Skåne og slå Frederik der, men i dette området kom det til slag mot samlede dansk-svenske styrker. Christian vant to slag, men begge var pyrrhosseire, og han vendte tilbake for å beleire Akershus på ny. En stor flåte av danske og hanseatiske skip ankom Oslo for å slå ned på Christians opprør, og han kapitulerte til slutt overfor Mogens Gyldenstierne på Akershus. Siden Christian tross alt hadde en krigsvant hær, valgte de forhandlinger og ga Christian fritt leide til København. Derfra kom han aldri som fri mann. Av Frederik 1 og det danske riksrådet ble han sendt til Sønderborg slott, hvor han satt fanget til 1549. Siden ble han ført til Kalundborg, hvor han døde. Ekteskap Christian var gift (fra 1515) med Elisabeth, søster av den tysk-romerske keiser Karl 5. Les mer i Store norske leksikon Christian 2 i Norsk biografisk leksikon Liste over Norges monarker Statsoverhoder i Danmark Statsoverhoder i Sverige Norge i senmiddelalderen Kalmarunionen Stockholms blodbad Litteratur Albrectsen, Esben: Danmark-Norge: 1380-1814, b. 1: Fællesskabet bliver til, 1997, isbn 87-500-3517-7, Finn boken  Bjørkvik, Halvard: Aschehougs norgeshistorie, b. 4, 1996, isbn 82-03-22034-7,Finn boken  Hamre, Lars: Norsk politisk historie 1513-1537, 1998, isbn 82-521-5210-4, Finn boken