AIS
Store norske leksikon,Teknologi og industri,Transport,Navigasjon,Elektronisk navigasjon
AIS, system for automatisk identifikasjon av skip og dets bevegelse. Systemet bestå av en sender og mottaker (eng.: tranceiver) som sender ut skipets identifikasjon, posisjon, fart og kurs. I tillegg kan også informasjon om fartøytype, last, destinasjon, etc., formidles. Mottageren er gjerne koblet sammen med radar og elektroniske kartsystem (ECDIS), hvor da skipenes navn og posisjon kan vises i sanntid. AIS krever informasjon fra både GNSS og gyrokompass for å fungere tilfredsstillende. Systemet sender ut informasjon i VHF-båndet og har en rekkevidde på cirka 20-30 nautiske mil. Siden 2002 har AIS vært påbudt av IMO ( International Maritime Organization), for skip over 300 bruttotonn. I utgangspunktet ble systemet innført som et supplement til radar som antikollisjonssystem på skip, men har senere også fått stor betydning innen overvåkning av skipstrafikk – da basert på mottaking av AIS-signalene på landstasjoner eller med spesielle satellitter. I fly benyttes et system som kalles ADS-B, som har omtrentlig tilsvarene funksjon og prinsipp som AIS.
Prinsipp og kategorier AIS benytter dedikerte VHF kanaler (ch. 87 og 88) som tidligere ble benyttet til kommunikasjon. Utsendingen av identifikasjon, posisjon, etc., skjer i et automatisk og selvorganiserende datasystem (Self-Organized Time-Division Multiple Access, SOTDMA), oppfunnet av den svenske teknikeren Håkan Lans. Det er definert flere forskjellige typer AIS som kan kommunisere med hverandre:  Klasse A (på alle skip underlagt IMO-krav). Sender statiske data, som: Navn, kallesignal, IMO-nummer, fartøydimensjoner, etc. hvert 6. minutt. Dynamiske data, som: Posisjon, kurs og fart, sendes hver 2. sekund når skipet har hastighet over 14 knop, og hvert 10. sekund når farten er mellom 3 – 14 knop. Mellom 0 – 3 knop er sendeintervallet 180 sekunder. Nevnte informasjon skal ikke kunne manipuleres av skipets besetning. I tillegg til dette kan det sendes informasjon om reise, last, destinasjon, etc., der informasjon legges inn av navigatørene på skipet. Navigatøren kan også benytte AIS-systemet til å sende korte tekstmeldinger til andre skip innen rekkevidde. Reiserelatert informasjon utsendes hvert 6. minutt. Det er normalt ikke lovlig å slå av AIS, men det er åpnet for at en kaptein kan deaktivere systemet i helt spesielle tilfeller hvor identifisering av skipet kan true skipets sikkerhet – eksempelvis i pirat-farvann.    Klasse B og B/SO (for lystfartøy og lignende). Prinsipielt ganske lik klasse-A, men med noe mindre omfattende dataformidling, samt lavere utsendt effekt og sjeldnere utsending.    Basestasjoner (på land). Hensikten med disse er i hovedsak overvåkning av skipstrafikk for forskjellig anvendelse av kyst- og sjøfartsmyndigheter – inklusivt VTS-stasjoner (trafikktjeneste). Basestasjonene vil ha funksjonalitet for å sende spesiell informasjon til fartøy med AIS. Eksempel på dette kan være virtuelle merker, som i enkelte tilfeller kan erstatte fysiske sjømerker. Kystverket driver i Norge over 60 basestasjoner som dekker hele kysten, samt mesteparten av Svalbard. Data fra disse er gjort tilgjengelig via spesielle web/kart-løsninger.    Aids-to-Navigation. Utsending av navigasjonsinformasjon fra fysiske sjømerker, bøyer, etc.    SAR aircraft. Spesiell AIS-versjon tilpasset bruk av redningshelikopter (Search And Rescue, SAR-aircraft), etc.    W-AIS (Warship AIS). Marinefartøy er ikke bundet av IMO-krav og vil derfor normalt ikke sende AIS-informasjon. De har imidlertid mulighet å aktivere AIS ved behov. W-AIS vil også kunne sende manipulerte data.    Search And Rescue transceiver (SART) er en spesiell AIS sender som fungerer som frittflytende nødpeilesender, og som vil kunne detekteres som et nødsignal av andre skip med AIS-utstyr. Sporing av fiskeflåten Siden fiskefartøy ikke er bundet av IMO-krav for føring av AIS-utstyr var den havgående fiskeflåten i utgangspunktet ikke pålagt å installere AIS. Senere har imidlertid både EU og Norge innført krav til AIS på alle båter over 15 meter. Dette ut fra både forvaltnings- og sikkerhetsmessige hensyn. AIS-satellitter I 2010 fikk Norge skutt opp den første satellitten for å overvåke skipstrafikken utenfor dekningsområdet til basestasjonene på land. Dette var AISSat-1, som går i lave polare baner med høyde på cirka 630 km. Prosjektet var et samarbeid mellom Kystverket og Forsvarets Forskningsinstitutt (FFI). Denne type lavebanesatellitter egner seg spesielt godt til overvåkning av havområdene i polare strøk. Senere er det utplassert tre nye slike satellitter; AISSat-2, NorSat-1 og 2. Data fra satellittene leses ned på Svalbard og i Vardø. Les mer i Store norske leksikon navigasjon ECDIS Eksterne lenker Kystverket Norsk Romsenter Litteratur Kjerstad, Norvald (2022). Elektroniske og akustiske navigasjonssystemer. Fagbokforlaget.