beising
Store norske leksikon,Realfag,Kjemi,Polymerkjemi
Beising av tre er en overflatebehandling med en væske, beis, for å gi treverket en ønsket farge uten å dekke vedstrukturen.
Beisen skal kunne trenge noe inn i overflateporene og skal, i motsetning til malinger og lakker, ikke gi noe belegg, høyst en tynn hinne, på overflaten. En beis er derfor relativt lettflytende og inneholder kjemikalier eller fargestoffer i oppløst form eller dispergerte pigmenter som er meget finkornete og med liten dekkevne. Trebeisene kan inndeles i ulike typer. Kjemiske beiser Kjemiske beiser er de opprinnelige typer beis. De består vanligvis av to vandige løsninger, en forbeis med for eksempel garvesyre og en etterbeis med metallsalter som reagerer med forbeisen i veden og danner farge. En variant er lutbeis, som gir veden et gammelt utseende og derfor kalles antikkbeis.Vannbeiser og spritbeiser består av fargestoffer løst i vann eller sprit. De kan blant annet komponeres slik at mindre kostbare tresorter som ask og bøk får utseende som antatt edlere sorter som mahogni, nøttetre, palisander og teak. Etter slik beising påføres gjerne beskyttende strøk av en klar lakk. Oljebeiser Oljebeiser er den beistypen som brukes i størst mengde, særlig til utendørs treverk. De inneholder tørrende oljer og alkydharpikser (bindemidler), noen ganger tjæreolje, pigmenter og sopp- og insektdrepende midler. Bindemidlene trenger noe inn i veden og gir dessuten en tynn overflatehinne. Dette beskytter veden mot lys og vekslende fuktighet.En variant er emulsjonsbeisene, hvor bestanddelene er emulgert i vann, ofte med tilsetning av latekser av akrylharpikser. Dekkbeis Dekkbeis er egentlig en mager, dekkende maling som lar vedens struktur stå frem som i relieff, og som derfor gir inntrykk av at flaten er beiset. Les mer i Store norske leksikon maling lakk lutbeis spritbeis