Paul Celan
Store norske leksikon,Språk og litteratur,Litteratur i verden,Europa,Tysklands litteratur,Tysklands litteratur 1950-2000
Paul Celan var en tyskspråklig rumensk forfatter. Paul Celan var en av de mest betydningsfulle lyrikerne etter 1945. Hans mest kjente dikt er Todesfuge (1959, norsk oversettelse under tittelen Dødsfuge (1983)) som tematiserer jødenes skjebne under holocaust.
Biografi Paul Antschel, som han egentlig het (navnet Celan tok han som nom de plume), vokste opp i en tyskspråklig jødisk familie i Czernowitz i Bukovina, som den gang var en del av dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn (senere tilhørte området Romania, i dag ligger det i Ukraina). Celan rakk så vidt å begynne å studere før andre verdenskrig brøt ut og Czernowitz ble okkupert, i 1940 av sovjetiske styrker, i 1941 av tyske styrker. I 1941 ble jødene forvist til en ghetto. I årene 1942–1944 var han fange i en rumensk arbeidsleir (rumenske styrker kjempet på Tysklands side i andre verdenskrig fram til august 1944). Foreldrene hans ble deportert sammen med store deler av den jødiske befolkningen; de kom aldri tilbake. Resten av livet slet Celan med skyldfølelse fordi han ikke hadde klart å redde dem.Fra 1945 til 1947 arbeidet Celan som oversetter og forlagsredaktør i Bucureşti (han behersket rumensk på høyt nivå); i dette tidsrommet begynte han å bruke navnet Celan. I 1948 flyttet han til Wien. Der kom han i kontakt med en rekke forfattere og intellektuelle, blant andre Ingeborg Bachmann. De innledet et kjæresteforhold, som var preget av flere brudd. I 1958 satte de en siste strek over forholdet, men kontakten mellom dem bestod i mange år, ikke minst gjennom en utstrakt brevveksling. Fra 1948 bodde Celan i Paris, hvor han først studerte germanistikk og arbeidet som språklærer og oversetter fra fransk, russisk og engelsk til tysk. Her traff han tegneren og grafikeren Gisèle Lestrange (Gisèle Celan-Lestrange 1927–1991), som han giftet seg med. Celan, som fra 1955 var fransk statsborger, ble boende i Paris til han døde; i 1970 tok han sitt eget liv. Forfatterskap  Paul Celans forfatterskap skilte seg på mange måter ut i sin samtid. Hans tematisering av holocaust, blant annet basert på egne erfaringer og skjebnen til familien hans, har fellestrekk med Nelly Sachs’ og Rose Ausländers lyrikk, men Celans dikt er kjennetegnet av en dyp melankoli som uttrykkes i et svært musikalsk og suggererende språk. Dette kommer til uttrykk i hans mest kjente dikt Todesfuge (Dødsfuge), hvor språkets musikalitet også fanges opp i annen del av tittelen (fuge), i den makabre sammensetningen med døden. Celans lyriske språk, som er svært rikt på bilder som åpner for et stort assosiasjonstilfang og mangfold av interpretasjoner, ble gradvis knappere. Celan la aldri skjul på at hans lyrikk var uttrykk for en dyp fortvilelse over holocaust og sin egen skyldfølelse for at han hadde overlevd mens så mange andre døde. «Aus den Verzweiflungen wurden Gedichte» (diktene oppstod av fortvilelse), sa han om sitt eget forfatterskap. Med sine dikt motsier og motbeviser Celan Theodor Adornos postulat om at det etter Auschwitz ikke lenger skulle være mulig å skrive lyrikk eller at det som hadde skjedd i konsentrasjonsleirene ikke lot seg uttrykke med kunstens midler. Oppveksten som tyskspråklig jøde i det østerriksk-ungarske kronlandet Bukovina, som var en region preget av flerkulturalisme og flerspråklighet, opplevelsene i arbeidsleiren og tapet av foreldrene under holocaust ga Celan en erfaringsbakgrunn som skilte ham fra flertallet av de tyskspråklige forfatterne i tidlig etterkrigstid. Dette ble tydelig blant annet da han i 1952 ble invitert til Gruppe 47 og framførte Todesfuge. Der ble han av enkelte møtt med uforstand og latterliggjøring på grunn av sin måte å resitere på. Hos Celan satte denne episoden dype spor og bidro til hans følelse av å være fremmed og utenfor. Den tidlige mottakelsen av hans lyrikk i det tyskspråklige området var preget av diskrepans mellom de som erkjente hans store lyriske begavelse og de som anså hans litterære språk for å være pompøst.En tung bør for Celan ble også den såkalte Goll-affæren: I 1960 anklaget Claire Goll ham for å ha plagiert hennes mann, Yvan Goll. Anklagen, uten rot i virkeligheten, ble motbevist, men bidro til at Celan trakk seg enda lengre bort fra den litterære offentligheten.Selv om Celan i økende grad følte seg misforstått av deler av den tyske offentligheten, høstet han også stor anerkjennelse, blant annet gjennom tildelingen av den mest høythengende tyske litteraturprisen, Georg-Büchner-prisen, i 1960. I sin tale ved prisoverrekkelsen brukte han begrepet «Randexistenz» (å eksistere helt på den ytterste randen, på marginalen) om sitt forfatterskap. Begrepet antyder også Celans økende fortvilelse, hans opplevelse av hjemløshet og ensomhet. Celan skrev sine første tekster allerede i 1933. De første publikasjonene var enkeltstående dikt som ble publisert i tidsskrift, blant annet i det østerrikske Plan. Hans første diktsamling, Der Sand aus den Urnen, kom ut i Wien i 1948. Tittelen, som betyr «sanden i urnene», henspiller på drapet på jødene under holocaust, på brenningen av de døde som aldri fikk noe gravsted. Mohn und Gedächtnis (1952), ble hans første bokutgivelse i Tyskland og samtidig også hans gjennombrudd. I denne samlingen står Celans mest berømte dikt: Todesfuge (Dødsfugen). Diktet hadde blitt skrevet allerede i 1944/1945 og skildrer, gjennom et musikalsk og metaforrikt språk drapet på jødene, i diktet representert gjennom en kvinne. Celan så på diktet som en gravinnskrift til sin mor, som ble drept og som aldri fikk noen gravstøtte. Åpningslinjene hører til blant de mest kjente verselinjene i tyskspråklig etterkrigslitteratur: «Schwarze Milch der Frühe wir trinken sie abends/ wir trinken sie mittags und morgens/ wir trinken und trinken» («Svart gryingsmelk vi drikker den til kvelds/vi drikker til middag og morgen vi drikker den om natta/vi drikker og drikker», i Øyvind Bergs gjendiktning i Språkgitter). Samlingen, som viser Celans nære forhold til den franske surrealismen, omfatter også det kjente diktet Corona, tilegnet Ingeborg Bachmann. Von Schwelle zu Schwelle (1955), 47 dikt ordnet i tre sykluser, er dedikert Gisèle Celan-Lestrange; fjorten av diktene foreligger i norsk gjendiktning av Øyvind Berg i Språkgitter (1983). Blant de mest kjente diktene er Tenebrae, Sprachgitter (diktet som har gitt samlingen sitt navn) og Allerseelen; de to første foreligger i Bergs norsk gjendiktning. Den norske gjendiktningen under tittelen Språkgitter (1983) er imidlertid ikke identisk med originalutgaven; den består av utvalgte dikt fra så å si alle Celans samlinger. Fra samlingen Die Niemandsrose (1963), tilegnet minnet om den russiske forfatteren Osip Mandelstajm, har ni dikt kommet ut i norsk språkdrakt; samlingens tittel har Berg oversatt med Ingemannsrosen. Atemwende (1967) samler åtti dikt skrevet mellom 1963 og 1965; også denne samlingen (oversatt av Berg med Pusterosen) er representert med utvalgte dikt i den norske utgivelsen Språkgitter. Det samme gjelder Fadensonnen (1968), oversatt med Trådsoler, Lichtzwang (1970) med Lystvang, Schneepart (posthumt 1971) med Snølodd og Zeitgehöft (posthumt 1976) som i Bergs gjendiktning ble til Tidgård. Andre posthumt utgitte tekster er samlet i Øyvind Bergs gjendiktning Etterlatt: dikt og prosa i utvalg (1996). Enkelte dikt er også gjendiktet til nynorsk av Olav H. Hauge, i antologien Hand grip hand i svevne (1978). Schneepart foreligger også i en ny norsk oversettelse av Anders Bærheim og Cornelia Simon fra 2012 under tittelen Snøpart. Betydning Selv om Paul Celan tidvis møtte en avvisende holdning fra enkelte anmeldere og kritikere, var han uten tvil ansett som en av de største lyriske begavelsene i samtiden. Hans viktige posisjon i etterkrigslitteraturen er uomtvistelig, og han har en fast plass i den tyskspråklige kanon. Også utenfor det tyskspråklige området regnes han som en betydelig dikter, som er oversatt til en rekke språk, deriblant norsk (både bokmål og nynorsk). Enkelte dikt står i antologien Hand grip hand i svevne (1978), mens Språkgitter (1983) samler en rekke dikt fra flere av Celans utgivelser; det samme gjør Etterlatt: dikt og prosa i utvalg (1996).Forfatterskapet er tilgjengelig i både enkeltutgaver og som verkutgaver; den foreløpig siste utgaven av Celan samlede verker er den såkalte Bonn-utgaven som ble ferdigstilt i 2017. Han er videre representert i ulike antologier. Hans omfattende brevveksling har kommet ut i ulike utgaver, blant annet med Nelly Sachs (1993), forfatteren Franz Wurm (1926–2010, brevene kom ut i 1995), forfatteren og litteraturviteren Gisela Dischner (født i 1939, brevene kom ut i 1996) og Hermann Lenz (2001); brevvekslingen mellom Celan og Ingeborg Bachmann ble publisert i 2008 under tittelen Herzzeit. Forholdet mellom de to lyrikerne er mye omtalt og gjenstand for stor interesse. I 2016 lagde den østerrikske filmregissøren Ruth Beckermann (født i 1952) filmen Die Geträumten, basert på brevvekslingen mellom Ingeborg Bachmann og Celan. Flere dokumentarfilmer gir inntrykk i forfatterskap og liv, blant annet Gegenlichter. Suche nach Paul Celan (2011) og Paul Celan – Dichter ist, wer menschlich spricht (2014).Arkivet etter Celan forvaltes av det tyske litteraturarkivet i Marbach. Forfatterskapet spiller en viktig rolle i germanistisk og litteraturvitenskapelig forskning. Les mer i Store norske leksikon Tysklands litteratur Østerrikes litteratur Eksterne lenker Paul Celan i Deutsche Biographie Paul Celan i databasen The Yivo Encyclopedia of Jews in Eastern Europe Forlagets informasjonsside om forfatteren i anledning 100års jubileet 2020 Nasjonalbiblioteket: bøker av Celan