Duke Ellington
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Musikk,Jazz,Nord-Amerikanske jazzutøvere og -ensembler, 1960 – 1980
Duke Ellington, amerikansk jazzpianist, komponist, arrangør og orkesterleder; et av jazzens betydeligste navn, og en av 1900-tallets store musikkpersonligheter, uavhengig av sjanger eller stilart.
Karriere Ellington dannet sitt første orkester under navnet The Washingtonians i 1923. Utover i 1920-årene utvidet han ensemblet fra seks til ti medlemmer, og fikk noe av et gjennombrudd ved sitt engasjement i 1927 på The Cotton Club i New York. Gjennom plater og radiosendinger ble orkesteret kjent over hele USA og allerede dengang akseptert som et av jazzens beste ensembler. På denne tiden ble orkesteret kjent for sin «jungelstil», på grunn av messingblåsernes flittige bruk av ulike former for sordiner (muter), noe som siden har preget orkesterets musikk. I 1930-årene utvidet Ellington orkesteret opp mot det antall som var vanlig i datidens storband, 14–15 musikere. Det var på turné over hele USA og to ganger i Europa, deriblant i Norge i 1939. I første halvdel av 1950-årene, med dårlige tider for storbandmusikk, dalte populariteten noe. Vendepunktet kom ved jazzfestivalen i Newport i 1956, der orkesteret vakte sensasjon, blant annet gjennom en legendarisk solo av tenorsaksofonisten Paul Gonsalves. Fra da av var Ellingtons karriere en triumfferd, med stadige turneer og utsolgte konserter over store deler av verden. Sentrale musikere i Ellingtons orkester Første del av 1940-årene betegnes ofte som et høydepunkt i Ellingtons musikk, ikke minst på grunn av tre nye musikere: bassisten Jimmy Blanton, tenorsaksofonisten Ben Webster og mannen som frem til sin død i 1967 skulle bli Ellingtons høyre hånd, komponisten, arrangøren og pianisten Billy Strayhorn. Et særpreg ved Ellingtons orkester var stabiliteten blant musikerne. Barytonaksofonisten Harry Carney var med fra 1927 til 1974, altsaksofonisten Johnny Hodges i 1928–51 og 1955–70, klarinettisten Barney Bigard i 1928–42, tenorsaksofonisten Paul Gonsalves i 1950–73 og trompeteren Cootie Williams i 1929–40 og 1962–74. Etter Ellingtons død fortsatte orkesteret i mange år under ledelse av hans sønn, trompeteren Mercer Ellington, men med stadig nye, yngre musikere uten et direkte forhold til den musikken som ble spilt. Musikalsk stil Som pianist var Ellington preget av den såkalte «stride»-stilen, som var populær i 1920-årenes New York, men han fremtrådte bare sjelden selv som solist med orkesteret. Det ble ofte sagt at Ellington var pianist, men orkesteret var hans egentlige instrument. Som orkestrator var han hele sitt liv en foregangsmann innen jazzen. Han forstod bedre enn andre å utnytte alle de klangmuligheter som forelå, både ved å skrive for uvanlige instrumentkombinasjoner, ved å utnytte enkelte musikeres spesielle instrumentklang, og ved å skape nye klangfarger gjennom anvendelse av sordiner hos messingblåserne. Svært mye av hans musikk var dessuten bygd opp omkring en spesiell solist innen orkesteret. Ellington var også den første innen jazzen som komponerte i større format; allerede i 1930-årene skrev han stykker som gikk ut over vanlige 32-takters jazzmelodier. Hans første helt store verk var suiten Black, Brown and Beige, som ble urfremført i Carnegie Hall i 1943. Flere store verk fulgte, blant andre Liberian Suite, Suite Thursday, Peer Gynt Suite, Harlem og New-World-a-Comin'. Mot slutten av 1960-årene skrev han tre kirkekonserter for orkesteret og sangsolister. Innspillinger Ellington gjorde i løpet av sin karriere cirka 1000 plateinnspillinger (78-plater), og utgav omkring 100 album. På 1960-tallet samarbeidet Elington på flere utgivelser med sentrale jazzmusikere som Coleman Hawkins, John Coltrane, Ella Fitzgerald, Louis Armstrong og Frank Sinatra. Orkesteret medvirket dessuten i en rekke opptak for film og fjernsyn. Filmen On the Road with Duke Ellington kom i 1974. Album — et utvalg Album År     Carnegie Hall Concert 1943   The Hollywood Bowl Concerts vol. 1 & 2 1943   Liberian Suite 1947   Piano Reflections 1953   At Newport 1956   Such Sweet Thunder 1957   A Drum Is a Woman 1957   Back to Back, Side by Side 1958–59   Festival Session 1959   Peer Gynt Suites 1960   Paris Blues 1961   Duke Ellington and John Coltrane 1962   My People 1963   Concert of Sacred Music 1964   The Far East Suite 1966   And His Mother Called Him Bill 1967   70th Birthday Concert 1969   Latin American suite 1969   New Orleans Suite 1970   This One's for Blanton 1972 Les mer i Store norske leksikon jazz Musikk i USA Litteratur Dance, Stanley: The world of Duke Ellington, 1970, Finn boken  Kagge, Stein: Jazzprofiler: fra Satchmo til Ola Kvernberg, 2001, 73-81, isbn 82-516-1887-8, Finn boken  Lambert, E.: Duke Ellington: A listener's guide, 1999 Lawrence, A.W.: Duke Ellington and his world: A biography, 2001, isbn 0-415-96925-5, Finn boken  Nicholson, Stuart: A portrait of Duke Ellington: reminiscing in tempo, 1999 Rattenbury, Ken: Duke Ellington: Jazz composer, 1990, isbn 0-300-04428-3, Finn boken  Vail, Ken: Duke's diary, 2002, 2 b., isbn 0-8108-4118-5, Finn boken