Christoffer 1.
Store norske leksikon,Historie,Norsk og nordisk historie,Danmarks historie
Christoffer 1 var dansk konge fra 1252 til 1259. Han var yngste sønn av Valdemar Sejr og Berengaria, og etterfulgte sin eldre bror, hertug Abel, som Danmarks konge.
Christoffer var som ung en tid i fengsel i Schwerin. Siden fikk han Lolland som len, mens hans eldste bror Erik Plogpenning ble konge. Christoffer deltok i Eriks kamper mot deres bror, Abel. I 1250 ble Erik drept, og Abel ble konge, men døde bare to år senere. Etter Abels død ble Christoffer valgt til konge, men måtte kjempe med Valdemar, Abels sønn. Valdemar Abelssøn ble støttet av de holstenske grevene og lå samtidig i strid med Norge og Sverige. I Kolding i 1253 måtte Christoffer gi Valdemar Sønderjylland som len, men inndro det etter hans død i 1257.I 1256 brøt det ut bondeopprør, og Christoffer lå i bitter feide med erkebiskopen Jakob Erlandssøn. Erkebiskopen truet med å lyse interdikt over Christoffers rike. I 1259 lot Christoffer ham fengsle og hindret den kirkelige straffen. Da han deretter samlet tropper i Jylland mot Jarimar av Rügen og andre fiender, døde han plutselig i Ribe, etter sigende forgiftet av abbed Arnfast.Christoffer ble etterfulgt av sin sønn Erik Glipping. Les mer i Store norske leksikon Danmarks historie Statsoverhoder i Danmark