bokmål
Store norske leksikon,Språk og litteratur,Skriftspråk,Språknormering og språkpolitikk,Skriftspråksnormer i norsk
Bokmål er ett av de to norske skriftspråkene. Det andre er nynorsk. Bokmål blir brukt av rundt 90 prosent av dem som skriver norsk i Norge. Bokmål utviklet seg fra dansk gjennom en gradvis fornorsking på 1800- og 1900-tallet. Navnet bokmål ble vedtatt i 1929. Fram til da ble språket kalt dansk, dansknorsk og riksmål.
Grunnen til at det finnes to norske skriftspråk, er unionstiden mellom Norge og Danmark (1537–1814). I denne perioden var dansk skriftspråket i Norge. Det er store forskjeller i uttale på dansk og norsk, og dette ble utgangspunktet for utviklinga av et dansk-norsk språk: norsk uttale basert på og tilpasset dansk skrivemåte.Etter løsrivelsen fra Danmark i 1814 var det store diskusjoner i Norge om hvordan norsk skulle skrives. Noen ville fornorske det danske skriftspråket, og noen ville konstruere et nytt skriftspråk basert på de norske dialektene, det som nå heter nynorsk. De mest fremtredende personene som jobbet for fornorsking av det danske skriftspråket, var forfatteren Henrik Wergeland, eventyrsamlerene Asbjørnsen og Moe og språkforskeren Knud Knudsen. Knudsen blir ofte omtalt som «bokmålets far».Fornorskingen skjedde gjennom nordmenns bruk av språket muntlig og skriftlig og kontakten med ulike dialekter og skriftspråket nynorsk. I tillegg ble det ført en aktiv statlig politikk der ordformer som ligger nærmere det norske talespråket enn dansk, kom inn i skriftspråket gjennom rettskrivingsreformer. Denne typen bestemmelser for språk kalles språknormering.Forholdet mellom bokmål og nynorsk har vært et av de største politiske stridsspørsmålene i Norge helt fra slutten av 1800-tallet.Det har også vært stor strid om hvordan bokmål skulle formes. Særlig fra 1930-tallet til 1960-tallet stod det harde fronter mellom dem som ønsket et radikalt bokmål med former som nærmet seg nynorsk, og de som fremmet et tradisjonelt bokmål, også kalt riksmål. Historikk På 1700-tallet fant det danske skriftspråket, som var likt i Norge og Danmark, sin form. Skolevesenet ble kraftig utbygd i denne perioden, og det ble behov for å fastsette regler for rettskriving. I 1775 ble det bestemt at rettskrivinga i leseverket Store og gode Handlinger af Danske, Norske og Holstenere av embetsmannen og historikeren Ove Malling skulle brukes i skolenes danskundervisning. Dette var det første statlige normeringsvedtaket for det danske skriftspråket.Omtrent samtidig fikk dansk en stadig sterkere stilling i høyere utdannelse, der latin tidligere hadde vært mest brukt. Dette førte til at det danske språket gradvis også ble brukt mer i embetsverket og staten.I tale brukte vanlige mennesker både i Danmark og Norge sine egne dialekter. Men i samfunnseliten utviklet det seg et mer skriftbasert talemål. Det var store forskjeller i uttalen av skriftspråket mellom danske og norske talemål. Norsk uttale var ofte mer skriftnær enn dansk. Dette la grunnen for den framtidige utviklinga av et «dansk-norsk» språk: norsk uttale basert på og tilpasset dansk rettskriving. I 1814 fikk Norge egen grunnlov og gikk fra å være en del av den dansk-norske «helstat» til en union med Sverige. Det norske Stortinget ville unngå at svensk skulle bli styringsspråk i Norge, men noe svensk språkpress i Norge ble det aldri. I stedet oppstod det en motsetning mellom «norsk» og «dansk», i første omgang hva disse begrepene skulle stå for. Skriftspråka i Norge og Danmark var identiske, mens det var betydelige forskjeller mellom skriftspråket og talemåla som var mest utbredt blant nordmenn. Det første stridspunktet i Norge ble derfor om skriftspråket skulle kalles «norsk» eller «dansk». Diskusjonen fikk egentlig ingen avklaring, selv om noen prøvde å unngå problemet ved å bruke termen «Modersmaalet». Men diskusjonen gikk raskt over til spørsmålet om hvordan Norge skulle få et mer selvstendig norsk skriftspråk.Allerede tidlig i 1830-åra gikk Henrik Wergeland inn for reformer i skriftspråket for å gjøre det (mer) norsk, og eventyrsamlerne Asbjørnsen og Moe fulgte opp med forsiktige forsøk i praksis. Både Wergeland og Asbjørnsen og Moe ønsket å ta i bruk norske ord og uttrykk i det danske språket og dermed gradvis fremme en norsk språktone og en norsk språkbruk.I talespråket var kontrasten mellom norsk og dansk klarere, og det viste seg i en strid rundt teatrene. Der hadde fonetisk norsk tale en klart lavere status enn dansk, og teatrene foretrakk derfor danske skuespillere framfor norske, også når disse snakket skriftnært. Dette førte til flere såkalte teaterslag på 1850-tallet, der danske skuespillere ble pepet ut, og en økende bevegelse gikk inn for at skuespillere ved norske teatre prinsipielt skulle være norske og snakke norsk, det vil si med norsk uttale (fonetikk). Dette prinsippet vant fram etter forholdsvis få år. Den ledende talsmannen for en språklig fornorsking både i skrift og tale var Knud Knudsen (1812–1895). Han var aktivt med i bevegelsen for et norsk teaterspråk, men tok også tidlig til orde for mer vidtgående strukturelle reformer i skriftspråket. I motsetning til den samtidige språkreformatoren Ivar Aasen ville han ikke bygge på de folkelige dialektene, som var stedbundne, men på den mer uhøytidelige varianten av overklassen (særlig embetsstanden) sitt talemål, som var brukt over hele landet. I tillegg var han tilhenger av ortofon rettskriving: en skrivemåte som var lydrett.På dette siste punktet fikk han en seier alt i 1862, da Kirke og undervisningsdepartementet gjennomførte en rettskrivingsreform som forenklet skrivemåten i en del ord- og formtyper, særlig i fremmedord, der k kom i stedet for c, ch og q, mens f kom i stedet for ph. Orda Control, Charakteer, qvalm og Philosoph fikk dermed skrivemåtene Kontrol, Karakter, kvalm og Filosof. I tillegg ble bruken av doble vokaler avskaffet: Huus, Miil og Steen ble til Hus, Mil og Sten. Dermed var dansk skriftspråk i Norge for første gang blitt (litt) forskjellig fra dansk skriftspråk i Danmark.Knudsen gikk likevel atskillig lengre enn dette på 1870- og 1880-tallet. I 1886 satte han opp en liste med ulike punkt der han mente at dansk-norsken (som det etter hvert het) burde endres i norsk lei. Det viktigste var såkalte harde konsonanter, det vil si ustemte konsonanter etter lang vokal, for eksempel tape, bite og skrike i stedet for tabe, bide og skrige. Det var en grunnleggende forskjell mellom dansk og norsk tale. Et annet sentralt punkt var sløyfing av stum d etter l og n der d ikke hadde historisk grunn, som i falle og finne for falde og finde. Knudsen gikk også inn for å i stedet for aa, slik svensk hadde.Innenfor grammatikken foreslo Knudsen at hankjønns- og intetkjønnsord skulle få norske flertallsformer: hester og hus i stedet for dansk Heste og Huse. I verbalsystemet foreslo han å avkorte en del verb og skrive (og si) dra, be og bli der dansk hadde drage, bede og blive. Han ville at kortverb skulle bøyes etter talemålet, slik at det i preteritum skulle hete nådde av nå og trodde av tro (dansk: naaede og troede). Endelig ønsket han en sterkt gjennomført purisme, og få inn flest mulig norske ord i stedet for eksisterende fremmedord. Til støtte for denne politikken gav han ut en omfangsrik fornorskingordbok: Unorsk og Norsk eller Fremmedords Afløsning (1881). Men på dette punktet fikk han ikke særlig framgang. Mot slutten av 1800-tallet begynte staten å engasjere seg mer aktivt i språkpolitikken, med innføringa av parlamentarismen i 1884 og framveksten av partiet Venstre som et viktig bakteppe. Allerede i 1885 vedtok Stortinget at «det norske folkesprog» skulle sidestilles skriftspråket som offisielt språk og i skolen.I skolen var det et krav at både lærere og elever skulle snakke et normert dansk, om enn med norsk uttale, men uten dialektinnslag. Dette kravet ble nok sjelden realisert i praksis, men kunne være svært krevende for lærere og elever. I 1878 vedtok Odelstinget derfor at elevene skulle kunne snakke dialekten sin i skolehverdagen. Spørsmålet om hvordan en skulle lese opp tekster på dansk-norsk, var likevel uavklart. Her bestemte Kirke- og undervisningsdepartementet i 1887 at «Normen for Udtale og Oplæsning er ’det dannede Talesprog’». Det var den språkvarianten Knud Knudsen la til grunn for sine reformforslag i skriftspråket.Problemet var at denne regelen førte til større forskjeller mellom tale og skrift, og dermed gjorde det vanskeligere for elevene. I skrift het det: Han lader fem være lige, og bryder sig ikke om at broderen raaber og leder efter ham. I den dannede dagligtale var den følgende varianten kurant: Han lar fem være like, og bryr sei ikke om at broren roper og leter efter ham. Dersom en skulle forenkle dette uten å gå tilbake på vedtaket fra 1887, var det ingen vei utenom å ta inn mange av talemålsformene også i skriftspråket.Et nøkkelverk i denne forbindelsen var forfatteren og læreren Nordahl Rolfsens (1848–1928) lesebok for folkeskolen, som ble godkjent av departementet i 1892 og kom ut i 1893. Her var Moltke Moe (1859–1913), sønn av eventyrsamleren Jørgen Moe og talsmann for Knudsens reformlinje, språkkonsulent. Han førte inn en del av de talemålsnære formene i leseboka, og de ble også tillatt for elevene i de skriftlige arbeidene deres. Det var former som hester og berg (flertall) for heste og bjerge, strævde og talte for strævede og talede, og rope, blaase og leke for raabe, blæse og lege. Dermed ble disse formene kjent for mange, og de ble også innført forholdsvis raskt (1894) som valgfrie former i rettskrivingsordlistene.Denne valgfriheten skapte igjen nye problem i skriveopplæringa. I 1898 tok Moltke Moe og to andre reformatorer (S. W. Hofgaard og Jonathan Aars) initiativet til en ny reform der de talemålsnære norske formene ble foreslått som eneformer i den offisielle norske rettskrivinga. Da var det alt i 1889 blitt gjennomført en rettskrivingsreform i Danmark som Norge ikke fulgte med på, slik at forskjellene mellom skriftspråket i Norge og i Danmark ble flere og mer synlige. Utviklinga av det vi kaller bokmål gikk dermed etter hvert over i en ny fase.Prosessen med en liberalisering og fornorsking av det danske skriftspråket i Norge, nå mest kalt dansk-norsk eller riksmål, munnet i første omgang ut i en større rettskrivingsreform i 1907, hvor flere av Knudsens og Moes forslag ble gjort offisielle. Det gjaldt særlig harde konsonanter, flertall på -er i substantiv i felleskjønn, og norske fortidsformer av kortverb (nådde, trodde). En eksempeltekst hentet fra Nordahl Rolfsens lesebok, som kom i stadig nye utgaver og dermed fulgte rettskrivingsutviklinga, viser endringene. Teksten er fra fortellinga Vesleblakken av Jacob Breda Bull:Versjon fra 1896: Det var midtvinters og knagende koldt. Himmelen var staalblaa og dirred af sol, den frosne sne tindred hvid med skarpe blaalige skygger efter skigarder og busker, spurvene sad langs alle møner og i flokker på laavebroerne som store graabrune nøster af løs uldtraad, og alle mennesker var snøgge i gangen og rimfrosne efter aandedrættet. Dette var fornorsket dansk etter Wergelands ønske: norskheter i ordbruken, men bare moderate endringer i språkstrukturen. Ord som skigarder og snøgge var nok i vanlig språkbruk å betrakte som reine nynorskord, og neppe noen gang brukt i riksmål utenom nettopp i eventyr og liknende. Verbalformer som dirred og tindred kan betraktes som et overgangsstadium mellom dirrede/tindrede og dirret/tindret, som det het etter 1907. Følgende versjon er tilpasset 1907-rettskrivinga: Det var midtvinters og knakende koldt. Himmelen var staalblaa og dirret av sol, den frosne sne tindret hvit med skarpe blaalige skygger efter skigarder og busker, spurvene sat langs alle møner og i flokker på laavebroene som store graabrune nøster av løs uldtraad, og alle mennesker var snøgge i gangen og rimfrosne efter aandedrættet. Allerede i 1917 kom det en ny rettskriving, som for første gang gjaldt begge målformer, riksmål og landsmål (fra 1929 kalt nynorsk), og som hadde som eksplisitt mål å stimulere til en tilnærming mellom de to skriftspråka. Les mer om rettskrivingsreforma av 1917   Det ble gjort ved å føre inn en lang rekke valgfrie former som hadde vært fremmede for dansk og dansk-norsk, men var alminnelige i dialektene og i landsmål. De viktigste av disse var hunkjønnsformer på -a i substantiv (boka ved sida av boken) og i fortid av verb (kasta ved sida av kastet). De obligatoriske endringene som ble innført, var moderate og gjaldt bare skrivemåte. Det var å innføre dobbelkonsonant etter kort vokal i mange ord for å unngå sammenfall av ord som ble uttalt ulikt. For eksempel: I 1907 var tag blitt erstattet av tak, uttalt med lang a. Men det fantes et annet ord tak i dansk, som i norsk ble uttalt med kort a. Det skulle nå – fra 1917 – skrives takk. En annen endring var reguleringen av forholdet mellom ld og ll, nd og nn og e og æ, der riksmål nå fikk ll, nn og e i mange ord der landsmål hadde det, mens dansk hadde ld, nd og æ, i vår tekst ulltråd og åndedrettet for uldtraad og aandedrættet. Disse orda viser også overgangen fra aa til å, som egentlig var valgfri, men som slo fullstendig igjennom i språkbruken på få år.Eksempelteksten vår, med obligatoriske endringer fra 1907 til 1917: Det var midtvinters og knakende koldt. Himmelen var stålblå og dirret av sol, den frosne sne tindret hvit med skarpe blålige skygger efter skigarder og busker, spurvene satt langs alle møner og i flokker på låvebruene som store gråbrune nøster av løs ulltråd, og alle mennesker var snøgge i gangen og rimfrosne efter åndedrettet. Forma låvebruene for låvebroene var ikke obligatorisk, men nok brukt på grunn av den folkelige stiltonen i denne teksten.1917-rettskrivinga var svært omstridd i samfunnet, men det viste seg at de obligatoriske endringene slo igjennom, mens de valgfrie tilnærmingsformene ikke eller i svært liten grad kom i bruk.I 1929 gjorde Stortinget et vedtak som innebar at termen riksmål ble erstattet med bokmål som navn på målforma. På tilsvarende vis ble landsmål endret til nynorsk. I 1935 åpnet Arbeiderpartiet sammen med Venstre og Bondepartiet for et nytt energisk framstøt i retning av tilnærming mellom bokmål og nynorsk i form av en ny rettskrivingsreform. Den kom i 1938, omfattet begge målformer, og bestod av to hovedkomponenter. Den ene var å gjøre mange tilnærmingsformer, det vil si former som gjorde at de to skriftspråkene ble likere, obligatoriske. Et eksempel på dette er hunkjønnsformer på -a i bokmål. Den andre var innføringa av et stort apparat av valgfrie tilnærmingsformer, som fra nå av gikk under navnet radikale former (deriblant fortidsformer på -a i verb som kasta, som til da nesten ikke hadde vært brukt). I tillegg ble det skilt mellom en læreboknormal, som skulle brukes i lærebøker, og såkalte sideformer, som skulle tillates brukt av elever i deres skriftlige arbeid, men ikke i lærebøker. Sideformene var da enten tradisjonelle former en håpet skulle fases ut med tida, eller radikale former som en håpet skulle styrke seg og med tida vinne fram. Formålet med tilnærmingsformene var at nynorsk og bokmål skulle nærme seg hverandre og på sikt smelte sammen i samnorsk.Det neste avgjørende vedtaket i denne sammenhengen ble gjort av Oslo skolestyre i 1939. Det gikk ut på at man heretter i Oslo-skolen skulle ta i bruk lærebøker med radikale former i bokmålet, så snart slike forelå. Det førte til at skolebokforlaga satte i gang med en stor produksjon av slike lærebøker, og siden Oslo hadde landets største skolebokmarked, kom disse bøkene også til å dominere i landet elles.Språkarbeidet og striden rundt det ble av de fleste lagt på is under andre verdenskrig og den tyske okkupasjonen. Først etter krigen viste følgene av vedtaka fra 1938 og 1939 seg i praksis. Det lå an til en oppdeling av bokmålet i to hovedvarianter som ble kalt moderat og radikal. Det radikale bokmålet hadde former som ligger nærmere nynorsk, mens det moderate holdt på flere former preget av dansk. Radikalt bokmål kom til å dominere i lærebøkene, i annen barnelitteratur og i mindre grad i skriftspråket bokmål generelt. I aviser og andre trykte medier var det de moderate formene i 1938-rettskrivinga som stod sterkest, men overgangen mellom variantene var glidende.I det radikale bokmålet etter 1938 ble eksempelteksten vår seende slik ut: Det var midtvinters og knakende kaldt. Himmelen var stålblå og dirra av sol, den frosne snøen tindra kvit med skarpe blålige skygger etter skigarder og busker, spurvene satt langs alle møner og i flokker på låvebruene som store gråbrune nøster av laus ulltråd, og alle mennesker var snøgge i gangen og rimfrosne etter åndedrettet. Formene kaldt, snø og etter var obligatoriske etter 1938, mens dirra, tindra, kvit og laus var valgfrie ved sida av dirret, tindret, hvit og løs. Denne rettskrivinga, og dermed hele tilnærmingspolitikken med et framtidig samnorsk som mål, møtte skarpere motstand enn noen tidligere reform. Denne motstanden samlet seg først og fremst i Riksmålsforbundet, hvor dikteren Arnulf Øverland (1889–1968) stilte seg i spissen for kampen. Ordet riksmål ble nå tatt i bruk for den konservative bokmålsvarianten fra 1917, og i 1952 ble det utgitt en ordliste for å etablere riksmålet som en separat norm atskilt fra det offisielle bokmålet. Året etter ble det stiftet et normeringsorgan for riksmålet: Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur.Grunnlaget var de tradisjonelle formene i 1917-rettskrivinga, men det ble gjort en del endringer og tilpassinger reint grafisk. Riksmålsbevegelsen aksepterte blant annet skrivemåten øy for det tradisjonelle øi, og former som meg, deg, seg og opp for mig, dig, sig og op. Dette var obligatoriske endringer i 1938-rettskrivinga. Men lenger enn dette gikk ikke riksmålets normeringsorgan. I nye revisjoner av ordlista ble riksmålet strammet til og gjort mer konsekvent tradisjonalistisk.Bevegelsen greide å endre det dominerende synet på språkpolitikk, særlig i de store byene. Dette gjorde de blant annet med aksjoner. Foreldreaksjonen mot samnorsk organiserte blant annet foreldreretting av språket i barnas lærebøker. Oslo skolestyre opphevet i 1954 vedtaket fra 1939 om at lærebøker med radikale former skulle foretrekkes. Dermed forsvant disse formene på få år i bøkene, og en mer moderat 1938-normal ble etter hvert den vanligste, i konkurranse med Riksmålsforbundets nye normal. Den ble særlig tatt i bruk i Aftenposten og andre trykte skrifter med tilknytning til den politiske høyresida. I 1952 opprettet Stortinget Norsk språknemnd, det første permanente offisielle språknormeringsorganet i Norge. Språknemnda fikk i oppdrag å utarbeide en revidert læreboknormal. Det ble lagt fram et framlegg i 1957, som etter en revisjon ble vedtatt av Stortinget i 1959. For bokmålets del ble det mest en justering og konsolidering av 1938-normalen. Utover i 1960-åra ble det arbeidet med en revidering av språkpolitikken i retning av å akseptere og stabilisere to permanente målformer – bokmål og nynorsk – og åpne for en tilnærming mellom bokmålet og riksmålet. Grunnlaget for denne politikken ble lagt av Vogt-komiteen, som ble nedsatt av regjeringa i 1964, og som la fram sin innstilling i 1966, med det resultatet at Språknemnda ble erstattet av et liknende organ, Norsk språkråd, i 1972.Språkrådet fikk i oppdrag å gjennomgå bokmålsnormalen med tanke på en oppmykning. Dette arbeidet tok flere år, men Språkrådet la fram et forslag i 1979, og det ble vedtatt av Stortinget i 1981. Det innebar at mange tradisjonelle riksmålsformer ble godtatt igjen i bokmålet, de fleste i læreboknormalen, men noen fikk sideformstatus. De radikale formene ble stort sett stående som valgfrie. En del av disse formene hadde i 1960- og 1970-åra fått en viss renessanse i en mer venstreorientert ungdomsgenerasjon enn tidligere, ikke minst substantiv- og verbalformer på -a (boka, kasta). Det var dermed fortsatt en oppdeling i et moderat og et radikalt bokmål, men avstanden mellom disse variantene var mindre enn før, og den moderate varianten dominerte i den alminnelige språkbruken. Det skjedde altså en konsolidering og en stabilisering, også på den måten at Det Norske Akademi godkjente flere 1938-former i sin egen riksmålsnormal (som nå, etter, språk, snø), slik at forskjellene mellom riksmålet og det moderate bokmålet etter hvert ble usynlige for vanlige språkbrukere.Den følgende versjonen av eksempelteksten vår baserer seg på de moderate formene i 1938-rettskrivinga, men den representerer i stor grad den vanligste språkbruken i bokmål ved overgangen til 2000-tallet: Det var midtvinters og knakende kaldt. Himmelen var stålblå og dirret av sol, den frosne snøen tindret hvit med skarpe blålige skygger etter skigarder og busker, spurvene satt langs alle møner og i flokker på låvebruene som store gråbrune nøster av løs ulltråd, og alle mennesker var snøgge i gangen og rimfrosne etter åndedrettet. Bokmålet i dag Bokmålet er formelt likestilt med nynorsk, men i praktisk språkbruk er det fremdeles det dominerende skriftspråket i Norge. En kan anslå at omtrent 90 prosent av folket bruker bokmål som sitt hovedskriftspråk.Som normert skriftspråk er bokmålet langt på vei stabilisert. Rettskrivingsreforma i 2005 innebar en stabilisering basert på moderate former. Skillet mellom en læreboknormal med hovedformer på én side og sideformer på den andre sida ble samtidig opphevet. Valgfriheten er redusert, ikke minst ved at mange lite brukte sideformer er tatt ut av normalen, men den er ikke avskaffet. Former som det er dokumentert har et visst bruksgrunnlag, er i mange tilfeller beholdt som likestilte former i normalen, selv om det er mindretallsformer. Dermed er det stadig grunnlag for å skille mellom en «moderat» og en «radikal» variant av bokmålet, selv om det ikke er noen faste grenselinjer mellom dem. De moderate formene er klart mest brukt.En tendens som til en viss grad motvirker stabiliseringa, er avformalisering. Det er en refleks av en mer omfattende avformalisering i det sosiale livet generelt, og viser seg først og fremst i talemålet, men smitter også av på skriftspråket, ikke minst i de nye sosiale mediene. Det innebærer framfor alt en langt friere bruk enn før av dialekter – om enn ofte i tilpasset form. Men også det normerte bokmålsbaserte talemålet – som sprer seg i tidligere typiske dialektområder, særlig på Østlandet – tar opp i seg former som før kunne ha et dialektalt og for mange «vulgært» stempel. Det gjelder ikke minst a-former i verb, av typen kasta for kastet, som er utbredt i urbant talemål og også blir mer brukt i skrift enn i den tida da tilnærmingspolitikken ble mest aktivt ført. Mens den normerte valgfriheten i bokmålet blir redusert, ser den situasjonsbaserte variasjonen ut til å holde seg eller øke. Les mer i Store norske leksikon språk i Norge norsk språkhistorie nynorsk samisk