Paal Berg
Store norske leksikon,Historie,Norsk og nordisk historie,Norges historie,Norges historie fra 1940 til 1945,Motstandskampen i Norge
Paal Olav Berg var en norsk jurist og politiker for Venstre. Han var sosialminister i perioden 1919–1920 og justisminister i perioden 1924–1926.
Han utdannet seg til cand.jur. i 1895, og ble byrettsassessor (byrettsdommer) i Kristiania i 1900, høyesterettsadvokat i 1902, og ekstraordinær høyesterettsassessor fra 1913. Han ble fast høyesterettsassessor fra 1918 og var høyesterettsjustitiarius i perioden 1929–1946.Under andre verdenskrig fikk Bergs medlemskap i den sivile ledergruppen Kretsen og hans senere deltakelse i hjemmefrontens ledelse en sentral betydning. Ministerposter Berg var sosialminister i Gunnar Knudsens regjering i årene 1919–1920 og justisminister i Johan Ludwig Mowinckels regjering i perioden 1924–1926. I disse stillingene fikk han gjennomført viktige reformer. Som justisminister var han leder for delegasjonen som i 1925 tok Svalbard formelt i besittelse for Norge. Arbeidsrett Berg var landets fremste autoritet i arbeidstvistspørsmål. Han bisto Justisdepartementet med å utarbeide proposisjon til den første arbeidstvistloven (av 1915). Denne loven etablerte spesialdomstolen Arbeidsretten, og Paal Berg var dennes første formann, fra 1. januar 1916 til august 1948. Han ble møtt med stor tillit både av arbeidere og arbeidsgivere. I en konfliktfylt tid hadde han avgjørende innflytelse på den videre utformingen av lovgivningen på arbeidsrettens område, ikke minst gjennom sitt grunnleggende verk Arbeidsrett fra 1930.Han var med i en rekke kommisjoner som behandlet arbeiderspørsmål og arbeidstvistlovgivning, og han deltok også i annet lovarbeid. Berg deltok dessuten i det mellomfolkelige arbeid, blant annet som utsending til Den internasjonale arbeidsorganisasjonen (ILO) i Genève i 1925 og i perioden 1931–1939, og som formann i organisasjonens styre fra 1939 til 1940. Under andre verdenskrig Som høyesterettsjustitiarius deltok han etter 9. april 1940 i forhandlingene med tyskerne som førte til at Administrasjonsrådet ble dannet, men i protest mot tyske og nazistiske overgrep nedla han sitt verv i spissen for Høyesterett i desember 1940, en handling som virket inn på hele den norske motstandsviljen. I januar 1941 nedla han også sitt verv som formann i Arbeidsretten. Han tok imidlertid opp igjen sine verv umiddelbart etter frigjøringen i 1945.Bergs sentrale posisjon som leder for det avgåtte høyesterettskollegiet ble viktig i arbeidet med å utvikle et lederskap for den norske hjemmefronten. Fra 1941 tilhørte han den sivile ledergruppen Kretsen. Av den norske regjeringen i London ble Berg allerede fra 1942 ansett som leder for den sivile hjemmefronten. Berg hadde imidlertid ingen sentral rolle innenfor denne ledergruppen før i juni 1943. Da opplyste imidlertid regjeringen, som ønsket å innlede et nærmere samarbeid om det sivile beredskapsarbeidet for frigjøringen, at den betraktet Berg som leder for hjemmefrontens sivile organisasjon. Men det var først da Hjemmefrontens ledelse (HL) fikk sin endelige sentraliserte og formaliserte form – ved årsskiftet 1944/1945, at Berg i realiteten ble tildelt posisjonen som hjemmefrontens øverste leder.I midten av juni 1945, en drøy måned etter frigjøringen, gjorde Berg et forsøk på å danne en ny samlingsregjering, men ga opp da han ikke fikk tilstrekkelig støtte for sitt statsministerkandidatur i Stortinget. Etter andre verdenskrig Berg gikk av som høyesterettsjustitiarius i 1946 og var riksmeglingsmann til 1948. Både hjemme og ute hadde han i årene etter krigen flere viktige verv, blant annet som formann i Sjøgrensekommisjonen under rettsforhandlingene i Haag i perioden 1951–1952 og medlem av Europarådets menneskerettskommisjon i perioden 1954–1962. Han utgav i 1945 Retten til arbeid og i 1947 For godvilje og rett, et utvalg av artikler og taler. Les mer i Store norske leksikon Paal Berg i Norsk biografisk leksikon Norge under andre verdenskrig motstandskampen i Norge Hjemmefronten Litteratur Hem, Per Eivind (2012). Megleren : Paal Berg 1873–1968. Oslo: Aschehoug.