Doba lala
<s>Doba lala ili Era tulipana (, 1718–1730) je bilo razdoblje mira u Osmanskom carstvu i otvaranja Carstva ka običajima i kulturi Zapadne Evrope.</s><s>Trajalo je od sklapanja Požarevačkog mira (1718.) do ustanka Patrona Halila (1730.) kada je vladao sultan Ahmed III. a veliki vezir je bio Ibrahim-paša Novošeherlija.</s>

<s>Razdoblje tulipana</s>

<s>Nazvano je po cvijetu tulipana koje je u Osmanskom carstvu bilo simbol prevelikog obilja i tijekom tog razdoblja su osmanski dvor, elita i visoki sloj društva bili zaluđeni tulipanima.</s><s>Uzgoj tog cvijeta je označavao plemeniti položaj.</s>

<s>Na početku Ahmedove vladavine, ugušena je pobuna Janjičara i pogubljene su njene vođe.</s><s>U prve dvije godine vladavine, veliki veziri koje je sultan postavljao nisu se dugo održavali na svojim funkcijama (najčešće po dva meseca).</s><s>Nakon toga je zavladala stabilnost.</s><s>Slično je bilo i sa ostalim funkcijama.</s><s>Na položaju šejh-ul-islama se od 1718. do 1730. godine nalazio isti čovjek (Abdulah efendija), a ista stabilnost primjećuje se i kod upravnika finansija, velikog admirala Ibrahim-paše Damada, koji na prestol dolazi usred rata sa Austrijom (1718-1730) i razvija stabilnije diplomatske odnose.</s><s>On je prvenstveno želio da prodre u uzroke uspona zapadnih evropskih sila i stoga šalje osmanske izvidnike u Beč, Pariz, Moskvu i Poljsku.</s><s>Sultan Ahmed u Istanbul dovodi umjetnike i priređuje skupe zabave.</s><s>Osmanski rukovodioci shvatili su da Carstvo više nije vladajuća sila u Europi i na Istoku i da je u Zapadnom svijetu došlo do razvijanja koja Turci nisu ni primijetili.</s><s>Zatim kod Osmanlija se javlja želja da upoznaju Zapadni svijet.</s><s>Dolazi do novih inovacija, od kojih je jedna od najznačajnijih otvaranje štamparije sa arapskim slovima u Istanbulu 1727. godine.</s><s>Zbog izvesnog otvaranja ka Zapadnom svijetu, Ibrahim-paša Damad se može smatrati jednim od najboljih osmanskih vezira.</s>

<s>Doba lala je prestalo obnavljanjem ratova protiv Irana, kada je šah Tahmasp II. napao osmanske posjede uhvativši osmansku državu nespremnu.</s><s>A potom su slijedili napadi afganskog vojvode Ašraf Hotaka za vrijeme raspada Safevidske dinastije.</s>

<s>Stoga su Osmansko carstvo potresle unutarnje brige, napose slučaj ustanka vjerski motiviranog otpora pod Zapadnom utjecaju, poznatom kao «ustanak Patrona Halila» ().</s><s>Patrona Halil (živ. oko 1690-1730) je bio janjičar podrijetlom od manastirskih albanaca i 1730. je predvodio veliku pobunu zajedno sa 12.000 janjičara, većinom albanaca.</s><s>Ustanak je prouzročio sultanovo abdiciranje i dolazak novog sultana, Mahmuda I., sina sultana Mustafe II.</s>

<s>Era tulipana je pokazala prve konflikte koju su išli uz novovjekovnu potrošačku kulturu.</s><s>S polja književnosti, svjedoci ovog vremena su bili Nedîm, Jirmisekiz Čelebija, Rašid, Osman-aga Temišvarski, Sejid Vehbija, Ibrahim Muteferika pa i mladi Resmi, dok je sa strane umjetnosti upečatljiv trag ostavio slikar Levni.</s>

<s>Zanimljivosti
Usto vidi: Lale Devri.</s>

<s>Historija Turske Osmansko Carstvo</s>

