Teorija ideja
<s>Platonova teorija ideja predstavlja središte Platonove filozofije.</s><s>Pod ogromnim uticajem Sokrata, Platon još dublje od njega zalazi u pojam univerzalnog, ne zaustavljajući se na etici, već tražeći tu univerzalnost i drugim stvarima.</s><s>Najpre ju je otkrio u matematici, potom i u životinjama, ljudima, čak i najobičnijim predmetima, poput stola itd.</s>

<s>Ne postoji Platonovo delo u kome on na jasan način iznosi teoriju o idejama, već se pojavljuju samo skice rasute po raznim dijalozima.</s>

<s>Izvori teorije</s>

<s>Da bi se odgovorilo na pitanje porekla ove teorije, treba se poslužiti Aristotelovim svedočenjem, s obzirom na to da je on bio njegov neposredni učenik i prijatelj.</s><s>Iako je u nekim Platonovim dijalozima predstavljeno kao nešto što je Sokratovo otkriće, Aristotel izričito saopštava da je Platon tvorac ove teorije.</s><s>On navodi da postoje tri istorijska izvora za ovu teoriju:</s>

<s>Heraklitovi govori (logoj), o večnom toku svih čulnih stvari, iz kojih govora je sledilo da, ako postoji o nečemu znanje i razumevanje, onda se to znanje i razumevanje mora odnositi na neke druge stalno-postojeće prirode, izvan onih čulnih, jer ne može biti znanja o nečemu što je u stalnom toku.</s><s>Sokratova istraživanja, koja se „nisu odnosila na celinu prirode, nego samo na područje etike“; ali u okviru tog područja Sokrat je otkrio „navoditeljske (induktivne) govore (argumente)“ i „odredbe onoga što je opšte i svemu zajedničko“ (univerzalnu definiciju ili definiciju univerzalnog).</s><s>Pitagorejska teorija brojeva.</s>

<s>Prema Platonu, predmet istinskog saznanja mora biti objekt uma, ne čula, čemu odgovaraju opšti pojmovi koji imaju status objektivnosti.</s><s>Ta objektivnost se sastoji u sledećem: postoji mnogo pojedinačnih životinja za koje možemo reći da su mačke.</s><s>U tom slučaju reč „mačka“, uzeta u svom opštem značenju, ne odnosi se na neku posebnu mačku, već na mačku koja nije ni u prostoru ni u vremenu, odnosi se na one kvalitete, osobine koje svaku mačku čine jednom mačkom.</s><s>Za Platona bi to bila ideja mačke, tj. idealna mačka čiju prirodu manjkavo dele pojedinačne mačke, a upravo ta manjkavost i omogućava postojanje više mačaka.</s>

<s>Ovo on objašnjava u poslednjoj knjizi „Države“ gde kaže da kad god neki broj pojedinačnih stvari ima zajednički naziv, one imaju i odgovarajuću ideju ili formu.</s><s>Ideje predstavljaju zajednički kvalitet određen određenim pojmom, npr. pojmom dobrote, pravednosti ili lepote.</s><s>Ljudi raznim stvarima mogu dodeliti atribut „lepo“, ali takođe stvaraju i opšti pojam lepote, ideju lepote, koja je strogo objektivna.</s><s>Sve što je „dobro po sebi“, „pravedno po sebi“, „lepo po sebi“ zaslužuje naziv „ideja“.</s>

<s>Odnos ideja i čulnih stvari</s>

<s>Ideje postoje odvojene od sveta čulnih stvari koji je, za razliku od njih, podložan promenama.</s><s>Ovim shvatanjem Platon objašnjava postojanje dva različita sveta: svet dostupan čulima i svet umstvenog (svet ideja), koji je mnogo vredniji od vidljivog.</s><s>Uzmimo za primer ideju lepote.</s><s>Svaka čulna lepota se prema ideji lepote odnosi kao slika prema stvarnosti.</s><s>Čulne stvari samo podražavaju ideje, pri čemu ideja predstavlja uzor, a pojedinačna stvar njenu senku.</s><s>Ideja je u pojedinačnoj stvari čas prisutna, čas nije.</s><s>Neka stvar je lepa dokle god ima deo ideje lepote.</s><s>O ovome se raspravlja u „Gozbi“.</s><s>Od posmatranja lepih likova se čovek uzdiže do lepote koja stanuje u dušama, i na kraju se okreće „širokom moru lepote“ dok ne dostigne opažanje Lepote koja je večna i nepromenljiva.</s><s>Isprva se Platon bavio moralnim opštostima, ali je uvideo i zajedničke pojmove poput „mačke“ ili „čoveka“, premda je na početku bilo teško da opštosti koje bi odgovarale ovim pojmovima realno postoje.</s>

<s>Ideje se, kao bestelesne stvari, ne nalaze na nekom određenom mestu, a nikako nisu prostorno odvojene od stvarnosti.</s><s>U „Gozbi“, govoreći o lepoti, Platon nas navodi da zaključimo da ona nije puki pojam, već da poseduje objektivnu realnost.</s><s>Odvojena je jer je stvarna, ne prostorno odvojena od stvari, jer kategorije prostora i vremena se ne mogu primenjivati na ono što je po svojoj biti duhovno.</s><s>Lepota ne postoji izvan nas kao što cvet postoji izvan nas, ali ne postoji ni u nama u čisto subjektivnom smislu, da je ograničena na nas, zavisna od našeg nastajanja ili našeg nestajanja.</s><s>Imanentna je stvarima, a ujedno je i transcendentalna.</s>

<s>O tome koji sve predmeti imaju ideje koje njima odgovaraju, Platon raspravlja u delu „Parmenid“, u kome oštro izlaže kritici ovu svoju teoriju.</s><s>Na pitanje da li i prljavština, kosa i sl. treba da budu zasebne ideje, Sokrat odgovara: „Nipošto“, priznaje da biva pometen svim tim ponekad, jer kada se jednom dopuste ideje „mačke“, „čoveka“ ili bilo kog pojedinačnog predmeta, svet ideja preti da postane podvostručenje sveta.</s><s>Ideja lepote, na primer, je „dovoljno udaljena“ od čulnog sveta da njeno postojanje ne doprinosi ovoj pretnji, ali ne može se reći isto i za ideju čoveka.</s><s>Pored toga, da li je ideja čoveka delimično ili u potpunosti prisutna u svakom pojedinačnom čoveku?</s><s>Aristotel dodaje da, ako već pominjemo sličnost između ideje čoveka i pojedinačog čoveka, neophodna je i pretpostavka „trećeg čoveka“ što bi omogućilo objašnjavanje ove sličnosti.</s>

<s>Platon u ovom delu odnos između pojedinačnih stvari i ideja objašnjava na dva načina.</s><s>Prvi je učestvovanje (sudelovanje) pojedinačnih predmeta u ideji, drugi podražavanje ideje od strane pojedinačnih predmeta, (odnos slika-uzor).</s><s>Što se tiče učestvovanja, postavlja se pitanje da li predmeti učestvuju u celoj ideji ili samo u njenom delu, jer u oba slučaja dolazi do protivrečnosti.</s><s>Naime, ako pojedinačno učestvuje u celoj ideji, onda je jedna stvar istovremeno na više mesta, a ako je pojedinačno samo u jednom delu ideje, onda je ideja deljiva, pa neka stvar koja sadrži deo malog će biti manja od malog.</s><s>S druge strane, kada se radi o podražavanju, Parmenid je dokazivao da ako su bele stvari slične belosti, onda je i belost slična belim stvarima.</s><s>Onda bi sličnost ovih dveju stvari trebalo objašnjavati pretpostavljanjem nekog praoblika, i tako u beskonačnost, što se poklapa s Aristotelovim argumentom „trećeg čoveka“.</s><s>Ali odnos između pojedinačnih stvari i ideje se ne može poistovećivati sa odnosima među samim stvarima.</s>

<s>Parmenid predlaže polazak od hipoteze o Jednom, i na kraju dolaze do zaključka da „ako Jedno nije, onda ništa jeste“.</s><s>Stoga, iako se ne slažu u raznim pogledima, slažu se u tome da postoji Jedno.</s><s>To Jedno Platon izjednačava s idejom Dobra.</s>

<s>Ideja Dobra</s>

<s>Posebno mesto u svom učenju Platon dodeljuje ideji Dobra.</s><s>Sve postoji za neko dobro, te su sve ideje podređene ideji Dobra.</s><s>U „Državi“ se ova ideja upoređuje sa Suncem.</s><s>Mi jasno vidimo one predmete obasjane suncem, u polutami vidimo nejasno, a u mrklom mraku ne vidimo ništa.</s><s>Vid se ovde upoređuje sa dušom.</s><s>Ideja Dobra daje bivstvovanje idejama, čime se Platon približava shvatanju o apsolutnom uzoru svih stvari.</s><s>Aristotel u „Eudemovoj etici“ kaže da Platon izjednačava dobro sa jednim.</s><s>Aristoksen se podseća Aristotelove primedbe o Platonovom predavanju o ideji Dobra i kaže da su slušaoci došli na predavanje očekujući da slušaju o ljudskim dobrima, a sve vreme su slušali raspravu o brojevima, matematici, astronomiji i izjednačavanju dobra i jednog.</s><s>Aristotel u „Metafizici” kaže da su za Platona ideje uzroci suština svih stvari, a Jedno je uzrok suštine ideja.</s><s>Sam Platon za ovu ideju kaže da je u području umnog „gospodarica istine i uma“.</s><s>On kaže da „dobro nije bivstvo, već se po dostojanstvu i moći uzdiže iznad njega“, takođe i „prisustvo dobra ne uzrokuje jedino to da stvari u kojima se ono nalazi budu saznate, nego upravo i iz njega samog proizlazi njihovo bivstvo“.</s>

<s>Platon pod ovom idejom podrazumeva, kao što smo videli, poslednju stvaralačku snagu sveta.</s><s>Ona je, dakle, središte svih drugih ideja.</s><s>Platonovo etičko učenje pokazuje čoveku dva puta.</s><s>Ako je ideja pravo biće, a čulni svet senka ideja, ovaj put predstavlja „okretanje od pojavnog sveta i njegove prolaznosti“.</s><s>S druge strane, ukoliko je ideja osnova uobličavanja i uzrok dobra u svetu, ovaj put predstavlja težnju da se nesavršeni čulni svet prilagodi ideji Dobra, koja je njegov uzor, iliti „predanost svetu i životu i njihovom podizanju na više linije“.</s>

<s>Prvi put, odnosno okretanje od čulnog sveta, Platon objašnjava u „Fedru“ jednim mitom.</s><s>Iznad nebeskog svoda žive ideje večnim životom.</s><s>One se ne mogu spoznati čulima, već samo umom.</s><s>U taj svet ideja se uzdiže Div, bog nad bogovima, a za njim ide vojska bogova i demona i niz duša koje tu prebivaju pre svog zemaljskog postojanja.</s><s>Duša tada liči na vozara koji upravlja dvama krilatim konjima.</s><s>Što se bogova tiče, vozar i oba konja su plemenita, ali kod ljudi nije tako.</s><s>Vozar ima ljudsku prirodu, jedan konj je plemenitog porekla, a drugi je suprotan.</s><s>Duše mogu da se za trenutak uzdignu u onaj nadnebeski svet i tu neposredno posmatraju ideje, pa se vraćaju nazad.</s><s>Kada se duša, krivicom vozara, napuni nevaljalstvom, gubi krila i pada na zemlju ulazeći u neko telo.</s><s>Kada ugleda lepotu, ona se seća prave lepote.</s><s>Kada polako počinju da mu rastu krila i on dobija želju da se vrati tamo gde je boravio ranije.</s><s>Njega će svetina prekorevati da je poludeo, jer će, kako neće moći da se vrati u onaj raniji svet, gledati samo u visinu.</s><s>Duša, stoga, pripada onom natčulnom svetu i samo pokušajima da se uzdigne u taj viši svet, može se postići blaženstvo.</s><s>Duša čezne za idejom kada uvidi da sve što čulima spoznaje jesu samo slike.</s><s>Platon kaže da je telo „grob i tamnica duše“ i da filozofi „ni za čim drugim ne teže nego da umru i budu mrtvi“, jer tamo ih čeka prava istina.</s>

<s>U svojoj poznoj etičkoj fazi Platon pravu vrednost života povezuje sa pomešanošću zadovoljstva i umne delatnosti, ali umna delatnost ima vlast nad zadovoljstvom.</s><s>Tu se odražava “spoj mere, srazmernosti i istine“.</s>

<s>Literatura 
 Platon, Država, DERETA, Beograd.</s><s>Koplston, Frederik; Istorija Filozofije, Beogradski izdavačko-grafički zavod, Beograd.</s><s>Đurić, Miloš; Istorija helenske etike, Beogradski izdavačko-grafički zavod, Beograd.</s><s>Bertrand, Rasel; Istorija zapdne filozofije, NARODNA KNjIGA ALFA, 1998, Beograd.</s>

<s>Reference</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Objašnjenje Platonovih dijaloga (jezik: engleski)
 Platonovi dijalozi (jezik:engleski)
 Platonova „Država” (jezik: engleski)
 
 
 
 
 Matematika u Platonovoj filozofiji, doktorska disertacija (2015)</s>

<s>Platon
Metafizičke teorije
Filozofske teorije
Filozofski koncepti
Idealizam</s>

