Stjepan Mitrov Ljubiša
<s>Stjepan Mitrov Ljubiša (Budva, 29. februar 1824 — Beč, 23. novembar 1878) bio je srpski i crnogorski književnik i političar iz Paštrovića.</s>

<s>Biografija 
Stjepan Mitrov Ljubiša je rođen u Budvi, poslednjeg dana februara 1824. godine.</s><s>Otac mu se zvao Mitar, a majka Kata Brdareva.</s><s>Roditelji su bili rodom iz obližnjih Paštrovića, selo Blizikuće, odakle je Mitar porodicu preselio u Budvu.</s><s>Nakon očeve smrti, Stjepan je ostao siroče sa nepunih četrnaest godina, na vrlo siromašnom imanju.</s>

<s>U Budvi, kao i u celom Primorju, u to doba nije bilo još ni jedne osnovne škole na narodnom jeziku, pa je i Ljubiša morao svoje osnovno i jedino školovanje počne u jednoj privatnoj maloj školi na italijanskom.</s><s>Kasnije je svoje znanje upotpunio samoučki i zahvaljujući tome postao pravi intelektualac.</s>

<s>U svojoj devetnaestoj godini 1843.</s><s>Ljubiša postaje opštinski sekretar u Budvi i na tom mestu ostaje čitavih 18 godina, sve do 1861.</s><s>U to doba, u celom Primorju vladala je italijanska kultura, pa je italijanski jezik bio obavezan u celoj javnoj upravi: u sudovima, u opštinama i u svima nadleštvima.</s><s>Prinuđen svojim zvaničnim poslom da često prebira upravne i sudske zakone, Ljubiša ih je u kratko vreme izučio tako iscrpno da su k njemu dolazili, kao kakvom advokatu, seljaci iz čitave okoline, kojima je on sastavljao sudska akta i branio ih pred sudom.</s><s>To njegovo samoučko pravničko znanje priznala je kasnije i sama austrijska vlada, kad ga je rešila dužnosti da polaže državno-pravne ispite i imenovala ga javnim beležnikom.</s>

<s>Godine 1860.</s><s>Ljubiša stupa kao poslanički kandidat za državni sabor u Beču.</s><s>1861. postaje član dalmatinske deputacije, koja je vodila pregovore pri banskoj konferenciji u Zagrebu.</s><s>Od 1861. do 1876. godine bio je poslanik na dalmatinskom saboru i carskom veću u Beču.</s><s>1870. postaje predsednik Dalmatinskog sabora, u kom svojstvu je ostao do 1878. godine kada su ga sa mesta predsednika oborili lični protivnici, poduprti klerikalnom frakcijom tadašnje Narodne stranke, na čijem je čelu bio čuveni pop-političar Don Mijo Pavlinović.</s>

<s>Kao bokokotorski predstavnik u Dalmatinskom saboru i član veća u Beču, Ljubiša se trudio da pridobije što više sitnih praktičnih koristi za svoj zavičaj i poboljša ekonomski položaj Boke.</s><s>U isto vreme trudio se da kod svojih saplemenika i u čitavom kraju razvije razumevanje za jednu širu nacionalnu zajednicu i pomogne borbu protiv tuđinštine.</s>

<s>Smrt ga je (23. novembra 1878) zatekla u Beču, odakle je 1885. godine prenesen u zavičaj.</s><s>U Budvi mu je otkriven spomenik septembra 1934.</s>

<s>Dela 
Sve svoje pripovetke, Ljubiša je napisao za poslednjih 10 godina života, od 1868. do 1878. godine, mada se on književnim radom, u manjoj meri, bavio i ranije.</s><s>Još 1845. godine objavljena je njegova etnografska beleška o Paštrovićima, u kojoj iskazuje veliko interesovanje za narodnu tradiciju, a 1851. godine napisao je nekrolog Njegošu.</s><s>Prevodio je odlomke Dantea i Ariosta, a 1866. ispevao je u narodnom desetercu „Boj na Visu“, o pobedi austrijkse nad italijaskom flotom, koju je upotrebio za njegov politički rad.</s>

<s>Međutim, ono po čemu je Ljubiša najviše stekao glas kao književnik, su njegove pripovetke.</s><s>Prvi samostalan rad na polju srpske pripovetke bio je „Šćepan Mali“, objavljen u almanahu „Dubrovnik“ za godinu 1868.</s><s>Po izboru predmeta, koji je u suštini uzet iz Njegoševog „Lažnog cara“, vidi se kako je u tom prvom proznom ogledu isticao velikog lovćenskog pesnika.</s><s>Istovremeno, ovo delo predstavlja njegovo okretanje ka samostalanom književnom radu.</s><s>Zatim slede:</s>

<s>„Prodaja patrijare Brkića“ i „Kanjoš Macedonović“, pripovjetke objavljene u „Dubrovniku“, 1870.</s><s>„Skočidjevojka“, objavljena 1873. u „Dubrovniku“.</s><s>Mada objavljena tek 1873, kasnije se doznalo od piščevog sina, pokojnog Mitra Ljubiše, da je ova pripovetka mnogo ranije napisana, te da je Ljubiša, tu svoju priču kasnije dotjerivao.</s><s>Isto tako i sama pripovjetka je, u svojim glavnim crtama, sačinjena prema italijanskoj pripovjetki „Manconijevi vjerenici“, sa kojom ima dosta sličnosti i jedina je koja nije uzeta iz narodnog predanja, gdje je pisac, mimo svog običaja i ćudi, unio nešto romantične radnje.</s><s>Zbog toga se smatra da je ova pripovjetka, po godinama nastanka, zapravo vršnjakinja „Šćepana Malog“.</s>

<s>Porodica 
Deca:</s>

<s>sin Ljubomir (10. mart 1845—4. mart 1852.)
 ćerka Draginja (17. maj 1848—1861.)
 sin Veselin Georgije (20. april 1851—19. mart 1852.)
 sin Dimitrije Stanislav (Mitar) (23. januar 1853—1900.); petoro dece
 sin Trifun Niko (1. februar 1856—28. jul 1857.)
 ćerka Eufemija (Jefimija) (19. januar 1859. – ?)
 ćerka Ljubezna Poleksija (11. avgust 1861. – ?)</s>

<s>čukununuka Marina Perazić (29. maj 1958)</s>

<s>Napomene</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
 Predgovor, Marko Car, izdanju „Srpske književne zadruge“
 Predgovor, dr Vido Latković, Pripovijesti crnogorske i primorske izdanje „Jugoslovenska knjiga“ (1949)</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Stjepan Mitrov Ljubiša</s>

<s>Srpski pisci
Crnogorski pisci
Biografije, Budva</s>

