Ujak Vanja
<s>Ujak Vanja ili Ujka Vanja () je tragikomedija koju je napisao ruski pisac Anton Čehov.</s><s>Prvi put je objavljena 1899, a prvo prikazivanje je bilo 1900. godine pod rukovodstvom Konstantina Stanislavskog.</s>

<s>Likovi 
 Serebrjakov, Aleksandar Vladimirovič - profesor univerziteta u penziji
 Jelena Andrejevna - njegova žena; 27 godina
 Sofija Aleksandrovna (Sonja) - njegova ćerka iz prvog braka
 Vojnicka, Marija Vasiljevna - udovica tajnog savetnika, majka profesorove prve žene
 Vojnicki, Ivan Petrovič (ujka Vanja) - njen sin
 Astrov, Mihailo Ljvovič - lekar
 Telegin, Ilja Iljič - propali spahija
 Marina - stara dadilja
 Jedan radnik</s>

<s>Radnja</s>

<s>Prvi čin</s>

<s>Radnja počinje pred kućom, za stolom u letnjikovcu.</s><s>Vreme dešavanja radnje je oko tri sata po podne.</s><s>Upoznajemo se sa porodičnom atmosferom u kući ujka Vanje kao i sa likovima.</s><s>O Astrovu saznajemo: u taj kraj je došao kao lekar pre deset godina.</s><s>Nezadovoljan je životom, život ga je porazio:ništa ne želi, ništa mu ne treba i nikoga ne voli.</s><s>Jedino voli prirodu, šume, i kritički gleda na ruskog čoveka i njegovu zaostalost.</s><s>Ujka Vanja je nekada učio i radio, sada samo spava i jede, sav je potonuo u nerad i čamotinju, iako ima samo 47 godina.</s>

<s>O Serebrjakovu saznajemo da je bio profesor umetnosti, iako je ne poznaje najbolje.</s><s>Sada je penzioner, tvrdica i pun neke zavisti.</s><s>Oženio se mladom i lepom Jelenom koja čami pored njega, utrnulih čula i uspavanih želja.</s><s>Svima njima život se pokazuje kao „dosadan, glup i prljav“.</s><s>Odnose u kući karakterišu: mržnja, ljubomora, zavist i međusobna netrpeljivost koja stalno varira — javlja se slabijim i jačim intenzitetom.</s><s>Suštinu tih odnosa najbolje će izraziti Jelena u jednoj rečenici, obraćajući se ujka Vanji: „Nesreća je u ovoj kući.</s><s>Vaša mati ne voli nikoga osim svojih brošura i profesora; profesor je nervozan, meni ne veruje, vas se boji; Sonja se srdi na oca, srdi se na mene i ne govori sa mnom, evo, već dve nedelje; vi ne trpite moga muža i otvoreno prezirete svoju majku; ja nervozna, i danas sam dvadeset puta zaplakala...</s><s>Nesreća je u ovoj kući“.</s>

<s>Drugi čin</s>

<s>Radnja se sada vezuje za unutrašnji prostor kuće Serebrjakova, a vreme dešavanja je pola jedan posle ponoći.</s><s>Razgovaraju Jelena i Serebrjakov, a on se otkriva kao sujetan čovek koji voli uspeh i slavu: „Celoga života raditi za nauku, naviknuti se na svoj kabinet, na slušaonicu, na uvažene drugove - i odjednom, neočekivano, obresti se u ovoj kosturnici, viđati svaki dan glupe ljude, slušati beznačajne razgovore...</s><s>Ja hoću da živim, ja volim uspeh, volim slavu, huk, a ovde - kao na robiji“.</s><s>On je obuzet samo svojom ličnošću, pa je svuda ističe i traži od drugih da ga dvore i u svemu se saživljavaju sa njim.</s><s>Jelena mu ugađa i saučestvuje u njegovim staračkim patnjama i bolovima.</s><s>Sonja ne voli oca, Serebrjakova, i to postaje očigledno.</s><s>Ujka Vanja nezadovoljan je sobom i svojim životom, ispoveda i sebe i svoj odnos prema Serebrjakovu, ali i svoju zaljubljenost u Jelenu.</s><s>Astrov postaje dominantan lik u drami.</s><s>Ovde se upoznajemo sa njegovim pogledom na život, na seljake, na inteligenciju, na vlastiti život i lepotu kao najdominantniji smisao svakog trajanja: „Ostareo sam, naradio se, iskvario, osećanja mi otupela, i čini mi se da se više ne bih mogao priljubiti uz čoveka.</s><s>Ja nikoga ne volim i... neću voleti.</s><s>Ono što me još zagreva, je lepota.</s><s>Prema lepoti nisam ravnodušan“.</s><s>Razgovor između Sonje i Jelene o Astrovu nagoveštava da je Sonja zaljubljena u njega, ali da taj isti Astrov nju ne primećuje.</s><s>Njegova pažnja se ustremljuje prema Jeleni, kao što je i ujka Vanja okrenut njenoj lepoti.</s><s>Međutim ni jednog trenutka ne razvija se zaplet nagoveštene ljubavi Vanja — Jelena ili Sonja — Astrov, niti pak dolazi do dublje veze između Astrova i Jelene, iako se ona interesuje za njega i u njemu vidi retkog čoveka, dostojnog ljubavi.</s>

<s>Treći čin</s>

<s>Soba i kućna atmosfera.</s><s>Vreme dešavanja radnje je jedan sat posle podne, ali je dosta vremena prošlo, jer Jelena Andrejevna, u uvodnom razgovoru sa Sonjom kaže: „Već je septembar...".</s><s>U tom istom razgovoru sa Jelenom neskriveno iskazuje ljubav prema Astrovu.</s><s>Astrov i Jelena razgovaraju o seljacima, o uništavanju prirode i perspektivi trajanja, ali i o ljubavi Sonje prema Astrovu.</s><s>Ne krijući, Astrov govori o svojoj ravnodušnosti prema Sonji, uz napomenu „da ja je poštujem“.</s><s>Naravno, on je zainteresovan za Jeleninu lepotu, ali ne sa nekim posebnim poštovanjem, jer ta lepota nije kompleksna, nema onu unutrašnju punoću, nego je u izvesnom smislu i banalizovana.</s><s>Jer, kako drugačije shvatiti ove reči: „Lepa, maljava kunice...</s><s>Vama su potrebne žrtve!</s><s>Evo, ja već mesec dana ništa ne radim, napustio sam sve, žudno tražim vas — i vama se to strašno dopada, strašno“...</s><s>U završnom delu dolazi do dijaloga i sukoba između Serebrjakova i ujka Vanje.</s><s>Serebrjakov, egoističan i gramziv, hteo bi da proda i razgradi posed ujka Vanje, na šta ujka Vanja reaguje nervozno, bučno i agresivno: puca iz pištolja na njega, ali se sve dobro završava.</s><s>Treći čin deluje kao opšti brodolom: Serebrjakov nije uspeo da proda imanje i da se domogne novca; ujka Vanja puca u njega, ali ga ne ubija; Sonja gubi nadu da će se udati za Astrova, a zbliženje između Astrova i Jelene prestaje onog trenutka kada je i započelo.</s>

<s>Četvrti čin</s>

<s>Radnja ovog čina događa se uveče, u isti dan kad i radnja prethodnog čina.</s><s>Soba ujka Vanje.</s><s>Ujka Vanja se ispoveda: „Sramota me...</s><s>Kako da proživim te godine?</s><s>Šta da radim, čime da ih ispunim?..</s><s>Reci mi kako da počnem, od čega da počnem?“...</s><s>Astrov iznosi svoje mišljenje: „Taj život je svojim trulim isparenjem otrovao našu krv i mi smo postali onako gadni kao i svi“.</s><s>Opraštajući se od Jelene, kaže joj: „Zarazili ste nas svojim besposličenjem...</s><s>Kad biste ostali, zgarište bi bilo ogromno“.</s><s>Jelena i Serebrjakov odlaze.</s><s>Odlazi i Astrov, a ujka Vanja i Sonja ostaju sami, sa zaključkom samih aktera da će se vratiti prvobitnom životu i odmoriti od svega.</s>

<s>Poslednja scena zapravo prikazuje stanje u kući pre dolaska Serebrjakova i Jelene Andrejevne: ukućani rade, svako svoj posao.</s><s>Ipak, dolazak i odlazak gostiju poremetili su njihovu motivaciju: drama se završava uvođenjem hrišćanskog motiva trpljenja, zarad radosti u večnom životu.</s><s>Pre spuštanja zavese, Sonja (između ostalog) kaže Vojnickom: „Jadni, jadni ujka Vanja, ti plačeš (Kroz suze).</s><s>Ti u svom životu nisi znao za radosti, ali strpi se, ujka Vanja, strpi se...</s><s>Odmorićemo se..."</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Pun tekst Ujka Vanje na ruskom
 Ujka Vanja</s>

<s>Drame 1899.</s><s>Drame Antona Čehova</s>

