Crkva Majke Božje u Olovu
<s>Crkva Uznesenja Marijina je katolička crkva u Olovu, Vrhbosanska nadbiskupija, poznatija kao marijansko hodočasničko svetište.</s><s>Olovsko svetište Majke Božje spada među najveća hodočasnička mjesta na Balkanu.</s><s>Mahom se hodočasti na svetkovinu Velike Gospe, sredinom mjeseca augusta, ali i u drugim prilikama.</s><s>Prvi podatak, koji ukazuje na to da je olovska crkva narodno svetište, jest zabilješka U dubrovačkom ljetopisu za 10. april 1454. i glasi: "...izmiri se Herceg Stjepan s Dubrovnikom, sa ženom Jelenom, sinom Vladislavom te sa svojim zetom, bosanskim kraljem.</s><s>Ovom se izmirenju obradovaše oba zeta, a obje njegove kćeri, Katarina i Marija, poslaše darove Gospinoj crkvi u Olovo".</s>

<s>Na sjednici održanoj od  26. oktobra 2010. godine u Sarajevu, Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika donijela je odluku da se crkva proglasi za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.</s><s>Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.</s>

<s>Historija 
Prva crkva u Olovu od tesanog kamena, zajedno sa samostanom, izgrađena je u 14. vijeku.</s><s>U periodu između 1886. i 1889. godine izvršena su opsežna arheološka istraživanja pod rukovodstvom Koste Hermana, kada je utvrđeno postojanje temelja stare crkve i samostana, čiji se tlocrti djelimično preklapaju sa ulaznom zonom nove Crkve podignute u prvoj polovini 20. vijeka.</s><s>Dimenzije su joj bile 12,60 x 9,50 m. Sa istraživanja sačuvan je jedan ulomak zida i ključ koji je istodobno služio kao samokres.</s><s>Oba nalaza se čuvaju u Zemaljskom muzeju u Sarajevu.</s><s>Crkva je zapaljena u noći 1. na 2. augusta 1704. godine.</s>

<s>Nakon velikog hodočašća od oko 5.000 vjernika 1866. godine, sljedeće je godine podignuta drvena crkva.</s><s>Ona se, međutim, 1913. godine srušila.</s><s>Godine 1923. pokrenuta je akcija za podizanje Gospina Svetišta.</s><s>Izrada plana povjerena je arhitekti Karlu Paržiku.</s><s>Crkva je jednobrodna oblika, građena u neoromaničkom stilu.</s>

<s>Opis 
Radovima se pristupilo tek nakon nekoliko godina.</s><s>U prvoj fazi 1930-32. god. crkva je izidana do krova i takva je ostala do 1936, kada je pokrivena.</s><s>God. 1938. postavljen je kameni oltar.</s><s>Portal je obložen Bračkim mramorom 1961. god., što se najbolje ne uklapa u vanjski izgled crkve gdje dominira grubo tesani kamen.</s><s>Osim što je tu odstupljeno od projekta, to je također učinjeno i kod izvedbe kora, a umjesto predviđene kupole izgrađen je drveni kružni svod.</s><s>God. 1963-65. sanirani su temelji crkve.</s>

<s>U olovskom svetištu nalaze se dvije Gospine slike.</s><s>Jedna je iz 18. vijeka sa natpisom S. Maria Plumbensis, koja je do 1920. bila kod franjevaca u Iloku, a kasnije na Petrićevcu i u Sarajevu, da bi 1964. bila prenesena u Olovo.</s><s>Drugu sliku, Čudotvorna slika Gospe Olovske, god. 1954. izradio je Gabrijel Jurkić jedan od najznačajnijih bosanskohercegovačkih slikara simbolizma i secesije, prema opisu negdašnje Olovske Gospe, koja je nestala.</s>

<s>Nacrte vitraža i četrnaest ikona u naosu crkve izradio je u periodu od 1984. do 1986. godine hrvatski slikar Slavko Šohaj.</s>

<s>Crni kamen  
Na ravnom prostoru ispred sadašnje Gospine crkve nalazi se crni kamen približno četvrtastog oblika, oko pola metra visine iznad zatravljene površine zemlje.</s><s>Hodočasnici pale svijeće oko kamena i kada se nakupi mnogo takvih zapaljenih svijeća, toplota od mnogih plamenova istopi vosak pojedinih svijeća pa to onda bukne u jedan veliki plamen, od čega je kamen sve crnji, što inače nije njegova prirodna boja.</s><s>Kamen je ustvari lijevi dovratnik glavnog ulaza u crkvu, sa istočne strane.</s><s>Kako godinama vjernici nisu imali ni slike ni kipa pred kojim bi klekli i upalili svijeću, oni su to počeli činiti uz ovaj kamen.</s><s>I ta praksa je zadržana do danas.</s>

<s>Reference</s>

<s>Nacionalni spomenici u Olovu
O
Vrhbosanska nadbiskupija
O</s>

