Vedanta
<s>Vedanta (sanskrit: वेदान्त vedānta - „kraj Veda“) je jedan od šest sistema indijske filozofije.</s>

<s>Vedanta je višeznačna reč.</s><s>Znači poslednji deo Veda, tj. Upanišada.</s><s>U izvedenom smislu znači filozofiju koja je 'osmišljavanje Veda' i naslov je jednog od šest skolastičkih sistema indijske filozofije.</s><s>Osniva se na delu Brahma sūtra (ili Vedānta Sūtra), za kojim su usledili brojni komentari koji čine ovu idealističku filozofiju (Gaudapada, Sankara, itd.).</s><s>Zbog raznolikosti pravaca i širenja škola razumljiva je obimnost vedantske književnosti.</s>

<s>Nedvojna (advaita) vedanta propoveda apsolutnu jednost svih bića.</s>

<s>Istorijat</s>

<s>Poreklo monističke vedante</s>

<s>Monistička vedanta je nastala kao reakcija na mahajana budizam.</s><s>Budizam mahajane negira objektivno postojanje naših predstava, tvrdeći da su sve pojave isprazne i da je biće čista misao, praznina.</s><s>Analogno tome, za vedantu je jedina stvarnost neizrecivi i neodredivi brahman ili atman; pojavni svet je samo varka.</s><s>Ključna tačka i jednog i drugog sistema nalazi se u teškoći da se objasni priroda odnosa između apsolutne takvosti, s jedne strane, i ove igre privida, s druge, koji čine svet.</s>

<s>Iako vedanta i mahajana vode ogorčenu borbu, delimično se i ukrštaju.</s><s>Prilikom prve pojave sistematizovane vedante, komentar Gaudapade za upanišadu Mandukja sadrži nesumnjive uticaje mahajane koji prožimaju suštinu misli, a izbijaju i u samom verbalnom izrazu.</s><s>Sankara, jedan od najvećih sistematičara, izgleda da je toliko odražavao budističku misao da su ga u Indiji neki njegovi suparnici proglasili potajnim budistom (pracchannabauddha).</s>

<s>Vedanta polazi od nekih upanišada, a kodifikovana je u Brahmasutri ili Vedantasutri, koja se pripisuje Badarajani.</s><s>S obzirom da se u njoj pominju neke jasno određene budističke teorije, ima mišljenja da njena redakcija potiče, približno, iz 3. veka, što ne isključuje mogućnost kasnijih umetaka.</s>

<s>Podela na razne pravce</s>

<s>Međutim, ubrzo je došlo do deljenja vedante na nekoliko ogranaka, koji su se oštro suprotstavljali jedni drugima.</s><s>Ako se ograničimo samo na glavne pravce, s jedne strane imamo advaitu (nedvojnost), apsosolutni monizam, a s druge visištadvaitu, izdiferencirani monizam, dok se izmedu njih nalazi mnoštvo varijacija, koje idu od dualističkih škola dvaita do škola bhedabheda, identiteta u razlici.</s>

<s>Ove škole imaju različite koncepcije o odnosu sveta i sopstva, univerzalnog i individualnog atmana.</s><s>Jedne smatraju da je individualno sopstvo pogrešna supsumcija, pošto se jedno lažno predstavlja kao mnogostruko, druge uvode individualno sopstvo kao odraz jednog.</s><s>Treći pridaju sopstvu postojanje za sebe, iako ono učestvuje u biću jednog, te se oslobođenje ne sastoji u stapanju s jednim, već u večnoj kontemplaciji božje slave, koja se ogleda u raju.</s>

<s>Šankarina vedanta</s>

<s>Nastavljajući dugu tradiciju, Šankara (oko 788. do 820), pošavši od Gaudapade i Govinde, dovršava klasičnu sistematizaciju monističke vedante (advaita).</s><s>Izlaže je u vidu komentara glavnim upanišadama i u značajnom komentaru Vedantasutre, pod nazivom Šarirakabašja, jednom od osnovnih dela indijske filozofije.</s>

<s>Šankara polazi od jednog, apsoluta, sebe (atmana), suprotstavljajući mu iskustveni svet kao nebiće, iluziju (maja), neznanje (avidja).</s><s>Šankarin zadatak se razlikovao od komentatora drugih sistema, koji su interpretirali misao koja je već bila kodifikovana u sutrama.</s><s>Kod vedante je trebalo uskladiti sutre s upanišadskom književnošću, koja nije bila ni homogena ni povezana u organsku celinu, zato što je ona nastala u različitim školama i redigovana u različitim vremenima.</s><s>Stoga Šankara nije mogao da bude samo običan komentator, već je morao i da brani autoritet upanišada, da ustanovi njihovu homogenost i u slučajevima kada se, bar prividno, ne slažu među sobom, da pronađe u njima one ideje koje su sutre kodifikovale i da njihovim otkrovenjima opravda temelje vlastitog sistema.</s>

<s>Šankara kaže da se u otkrovenjima iz upanišada nalazi sva istina.</s><s>Razum ne služi otkrivanju istine, već dokazivanju zakonitosti otkrovenja i logičke doslednosti sopstvenih zapažanja.</s><s>Otkrivanje istine povlači promenu ravni, u smislu iščezavanja onog što nije istina, a istina je brahman, atman, apsolut, realnost, čisto biće.</s><s>Ono što se ukazuje, biva, naše ja, predstave, htenja, osećaji: sve je samo iluzija ili neznanje.</s><s>Maja je čitavo iskustvo, u kome se psihofizički kompleks i njegove kvalifikacije pogrešno uzimaju za neodredivo jedno; promene i varljivo bivanje su nametnuti stvarnosti, koja se ne menja, apsolutu, čistom biću, čistoj misli.</s><s>Pošto otkrovenje iz upanišada ukazuje na sopstvo kao na jedinu realnost, sve ono neobuhvaćeno njime je nebiće.</s>

<s>Odnos između bića i maje je paradoksalan, jer se radi o odnosu nečega što jeste i nečega što nije; među njima ne može da postoji veza.</s><s>Nerealnost maje se dokazuje primerima: kada noću vidimo kako nešto svetluca, običnu školjku smatramo srebrom; ili, nazirući u tami nešto smotano, mislimo da je zmija, iako je to samo konopac.</s><s>Atman odgovara školjki ili konopcu, a greška — predstave srebra ili zmije koje se rađaju u nama — jeste maja.</s><s>Ona postoji u vidu predstave sve dok se, spoznajom istine, ne rasprši; ako se to ne dogodi, maja upravlja mislima, stvara želju da se sagnemo i uzmemo  nepostojeći komad srebra, izaziva strah od zamišljene zmije — ukratko, uslovljava ponašanje.</s>

<s>Literatura</s>

<s>Izvori</s>

<s>Indijska filozofija
Filozofske škole i tradicije
Sanskritski izrazi</s>

