Šramana
<s>Šramana (sanskrit: समाधि śramaṇa) ili samana (pali: samaṇa), u prevodu pregalac, podvižnik, asketa, označava asketske tradicije u drevnoj Indiji.</s>

<s>Samane su odbacivale autoritet Veda i bilo kakve porodične veze.</s><s>Živeli su kao lutajući učitelji i tragaoci za istinom, preživljavajući od hrane koju bi usput isprosili.</s><s>Jedini njihov zadatak bio je da kroz različite meditativne prakse i asketsko lišavanje i trpljenje istražuju, a potom promišljaju i debatuju o izmenjenim stanjima svesti kroz koja su prolazili.</s><s>Istorija poznaje više samanskih „škola” ili različitih učenja koja su bila u opticaju u Indiji u 5. veku p. n. e.</s>

<s>Ovim izrazom budisti nazivaju bilo kog redovnika druge škole, dok sebe nazivaju bhikkhu.</s><s>S druge strane, njih pripadnici drugih škola nazivaju šramanama.</s>

<s>Etimologija</s>

<s>Pretpostavlja se da je sanskritska reč šramana izvedena iz korena , u značenju napor, trud, strogost.</s><s>"Śramaṇa" otuda znači "onaj koji zapinje" ili "trudbenik".</s>

<s>Označava osobu koja je napustila konvencionalne obaveze društvenog života kako bi pronašla način života više „ispravan“ (sama) u odnosu na prirodu.</s>

<s>Pokret</s>

<s>U 5. veku p.n.e, u vreme Bude i Mahavire, ideje sadržane u najstarijim upanišadama počele su da prodiru u širu intelektualnu zajednicu, a o njima se nadugačko debatovalo kako među sveštenicima (bramanima), tako i među asketama (samanama).</s><s>Askete su bili različiti isposnici i duhovni tragaoci koji su odbacivali autoritet vedskih tekstova, a pronalazili sopstvene odgovore na filozofske probleme s kojima su se hvatali ukoštac.</s>

<s>Često se njihovo vežbanje graničilo s apsurdnim: na primer, u budističkom kanonu srećemo dvojicu asketa koji su se zavetovali da svoj život prožive poput psa i bika, idu na četiri noge, jedu sa zemlje i spavaju na njoj.</s>

<s>Budizam</s>

<s>Budizam je iznikao upravo iz ovakve asketske tradicije, koja svoje korene ima verovatno u predarijskoj Indiji i oštro se suprotstavlja bramanizmu.</s><s>U svojim govorima, Buda sve religijske učitelje i praktičare naziva zajedničkim imenom brāhmana samana, što znači: sveštenici i askete.</s>

<s>Međutim, Buda nikada nije odobravao ekstremne prakse raznih asketa, smatrajući ih štetnim, već je upućivao na „srednji put”, između predavanja čulnim užicima i samomučenja.</s>

<s>Đainizam</s>

<s>Jednu od glavnih samanskih „škola” predstav­ljaju đaini, stara, autohtona indijska religija, koju je reformisao (neki kažu osnovao) Mahavira.</s><s>Smatra se da budizam i đainizam potiču iz sličnog izvora unutar indijske kulture, tako da imaju prilično mnogo sličnosti.</s><s>Čedomil Veljačić čak Budu smatra zapravo đainskim raskolnikom.</s><s>I Buda i Mahavira dolaze iz kaste kšatrija, ratnika-vladara, sa severoistoka indijskog potkontinenta.</s><s>Obojica su napustili porodični život u isto vreme (Buda sa 29, Mahavira sa 30 godina) i proveli niz godina eksperimentišući sa strogim asketskim vežbama.</s><s>Buda je potom te vežbe odbacio kao nekorisne, dok je Mahavira nastavio da ih preporučuje.</s><s>Na kraju svoje asketske faze obojica su doživeli neku vrstu probuđenja, krenuli da podučavaju i osnovali sopstvene grupe zamonašenih i laičkih sledbenika.</s>

<s>Ađivike (fatalisti)</s>

<s>Ađivike su bili jedna od vodećih tadašnjih asketskih škola, i značajni rivali Budinoj zajednici.</s><s>Oni su se u Indiji održali otprilike do 14. veka, kada im se gubi svaki trag.</s><s>Otuda sve što o njima znamo potiče iz suparničkih izvora.</s><s>Njihov učitelj bio je Mahali Gosala, koji je proveo šest godina vežbajući zajedno s Mahavirom, pre nego što su se posvađali i razdvojili.</s><s>I ađivike su smatrali da se svet razvija prema sopstvenim zakonima, a ne prema nekakvom božjem planu, ali su za razliku od budista i đaina smatrali da karma nema nikakav uticaj.</s><s>Umesto toga, sudbina je unapred predodređena, bez obzira na postupke.</s><s>Tako, sudbina vodi bića kroz seriju života tokom ogromnih vremenskih perioda, od najnižih životinjskih formi, ka ljudskoj egzistenciji, kada čovek, pre ili kasnije, postaje ađivika asketa i tako stiže na prag oslobađanja iz kruga preporađanja.</s>

<s>Buda je oštro kritikovao njihov fatalizam, smatrajući da je vrlo opasan, jer negira ličnu odgovornost.</s><s>On Gosalino učenje označava kao najopasnije od svih:</s>

<s>Nihilisti</s>

<s>Postojala je i škola asketa koja je zagovarala nihilizam ili „anihilacionizam” (ucchedavāda ućedavada, od uccheda - uništenje), učenje da posle smrti ne postoji ništa i da je smrt konačni kraj bića.</s><s>Oni smatraju da jedini oblik sopstva koji postoji jeste upravo onaj koji je vidljiv, a to je naše telo.</s><s>Cilj ovih asketa, slično kasnije Epikuru u Grčkoj, bio je da vode uravnotežen život, uživajući u jednostavnim, sitnim zadovoljstvima.</s><s>Svaki postupak videli su kao potpuno spontani događaj, bez karmičkih posledica, a duhovni napredak su smatrali nemogućim.</s><s>Pali kanon kao njihovog glavnog zastupnika označava Ađitu Kesakambalija, čije se reči ovako navode:</s>

<s>Njihovo učenje je blisko savremenom materijalizmu.</s>

<s>Agnostici</s>

<s>Među asketskim grupama u antičkoj Indiji, postojali su i agnostici ili skeptici.</s><s>Njih je, prema izvorima iz pali tradicije, predvodio Sanđaja Belataputa, koji je preporučivao da se ljudi ne priklanjaju nijednom od pravaca mišljenja aktuelnih u to vreme, da bi na taj način očuvali duhovni mir.</s><s>Tako su agnostici odbijali da se izjasne o pitanjima kao što su preporađanje, karma ili sudbina probuđene osobe posle smrti.</s>

<s>Buda je o prva dva pitanja dao odgovor, dok je povodom trećeg i sam najradije ostajao nem.</s><s>On je s njima delio stav da treba izbegavati „džunglu” međusobno sukobljenih gledišta, i ne gubiti vreme lupajući glavu oko njih.</s><s>Umesto toga, savetovao je vežbanje i zaključivanje na osnovu sopstvenog iskustva kao daleko efikasniji metod.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vidi još 
 Askeza
 Indijske religije
 Indijska filozofija</s>

<s>Literatura</s>

<s>Sanskritski izrazi
Budistički pojmovi
Hinduizam
Religijske prakse</s>

