Neorealizam (književnost)
<s>Neorealizam (tal. neorealismo) je književna struja talijanskih pjesnika i pisaca, čije preteče se može naći oko 1930. ("Ravnodušni", Gli indifferenti, 1929, Alberta Moravije i "Tri radnika", Tre operai, 1934., Carla Bernarija), koja izražava, koristeći dramatično analitičko predstavjanje ljudske egzistencije, netrpeljivost prema praznini malograđanskih navika i dosadu prema životu bez smisla.</s>

<s>Povijesne okolnosti 
Književni neorealizam 1940-ih u Italiji i Jugoslaviji (talijanski pisci) predstavlja spoj osobnosti koje se jasno razlikuju u jednom povijesnom trenutku.</s><s>Naime, «[...] neorealizam nije jedna škola. [...].</s><s>Bio je jedno zajedništvo glasova, u velikom dijelu perifernih, jedno mnostruko otkriće različitih Italija, također - ili posebno - do tada neviđene u književnosti Italije» (Italo Calvino u predgovoru romana "Staza paukovih gnijezda" Il sentiero dei nidi dei ragni).</s>

<s>Neorealizam je nastao kao posljedica krize između 1940. i 1945. koja, s drugim svjetskim ratom, antifašističkom borbom i  poslijeratnim stanjem, je sve do temelja ispremetala i promijenio lice cijele talijanske nacije.</s><s>Neorealizam se je sastojao u novom pogledu na svijet i moralu te novom ideologijom koja je bila u suštini antifašizma.</s>

<s>Osnovne teme ove nove književnosti</s>

<s>Drugi svjetski rat (Mario Rigoni Stern);</s>

<s>Partizanski rat (Elio Vittorini, Beppe Fenoglio, Italo Calvino, Vasco Pratolini, Lucifero Martini i Carlo Cassola);
 Izgradnja novog društva - socijalizma u julijskom dijelu Jugoslavije (Lucifero Martini, Osvaldo Ramous i Giacomo Scotti)
 Krivudanja i preispitivanja intelektualaca za vrijeme rata i odmah nakon rata (Cesare Pavese, Alberto Moravia i Leonardo Sciascia);
 Svjedočenja o pogromu i koncentracionim logorima (Primo Levi);
 Isticanje povijesne podijeljenosti između Juga i Sjevera Italije (Ignazio Silone i Carlo Levi).</s>

<s>Angažiranost 
Neposredno nakon rata, među intelektualcima se razvila jaka potreba da se konkretno uključe u društvenu i političku realnost zemlje.</s><s>Antifašizam i primjena gibanja narodne pobune koja je uslijedila, determinira kod mnogih pisaca potrebu da umjetnost, književnost smatraju iskazom i instrumentom svoga doprinosa promjeni društva.</s><s>Za vrijeme ovakve političko-kulturne klime, među intelektualcima se otvorila rasprava o njhovoj ulozi.</s><s>Glavna parola postaje sartrovski engagement.</s>

<s>Ta opća potreba za konkretnim uključivanjem iskazuje se u romanima inspiriranim pokretom otpora i raspravama o ulozi intelektualaca u društvu. njihovog odnosa sa fašizmom u prošlosti i aktualnim komunističkim idejama.</s><s>Teme s kojima se suočavaju su oružana borba, iskustva zatvora i deportacije.</s><s>U početku neorealistički pisci uzimaju modele po kojima pišu.</s><s>Kako piše Italo Calvino u navedenom Predgovoru (1964.):</s>

<s>Bili smo na jednoj liniji, tj u trokutu koji su činili: '[I Malavoglia'', ''Conversazione in Sicilia'', ''Paesi tuoi'', od kojih se kretalo, svatko sa svojim lokalnim leksikom ili svojim pejsažom.</s>

<s>Relevantan časopis koji je najviše utjecao objavljivanjem rasprava među književnicima bio je Il Politecnico  Elija Vittorinija.</s>

<s>Tih se godina upoznaju s mišlju Antonija Gramscija, koja je uvelike utjecala na poslijeratnu književnost s njegovim refleksijama o ulozi intelektualaca u talijanskoj povijesti i njegovim prijedlogom o nacionalno-narodnoj književnosti u kojoj se poništava tradicionalna podjela između intelektualaca i naroda.</s>

<s>Neorealizam najavljuje potrebu za novom kulturom otvorenoj raznim književnim, ekonomskim, društvenim problemima, u smanjivanju velike udaljenosti između humanističke i tehničko-znanstvene kulture.</s><s>Uloga nove kulture je bila revolucionarna: trebala je utjecati na povijest.</s>

<s>Smatralo se da u odnosu sa politikom kultura mora biti slobodna, ne smije biti sluškinja politici niti se treba spuštati na laži stranaka.</s>

<s>Novi realizam u književnosti 
Realistično pripovijedanje se proteže kroz čitavo dvadeseto stoljeće, ali se perspektiva često mijenja.</s><s>Dok su prethodnom stoljeću (u razdoblju realizma, verizma i naturalizma) likovi služili za oslikavanje nekog ambijenta, nakon Dostojevskog realistično pisanje dobiva novu dimenziju jer se pažnja usmjerava na unutarnje kontradikcije ličnosti, nemire zbog velikih egzistencijalnih sumnji, poremećenog velikim povijesnim tragedijama: kao što je slučaj kod mnogih likova Pavesea i ostalih autora kojima se iskazuje unutrašnjost pripovjedača:</s>

<s>[...] ali je bilo dosta jasno da ispripovjedane priče su bile sirovi materijal: eksplozivna karika slobode koja je pokretala mlade pisce nije bila sadržana u želji da dokumentira i informira, već u izražavanju.</s><s>Izražavanju čega?</s><s>Nas samih, gorkog okusa života koji smo tada osijetili, mnogih stvari za koje se vjerovalo da se zna ili postoje, a možda zaista, u tom trenutku, znali smo i bili smo. (I. Calvino, ''op.cit. ibidem'').</s>

<s>Tada se afirmira i nit memoaristike, koja djela se ne mogu smatrati pravim romanima; u njima nema pripovjedačeve fikcije, ali su svjedočenja o stvarnim proživljenim događanjima samih protagonista, kao što su djela Prima Levija Se questo è un uomo ("Ako je to čovjek") i La tregua ("Primirje").</s>

<s>Realističan roman, tj. neorealističan roman, daje raznoliku panoramu kroz različite tehnike u odnosu na tipologiju ličnosti koja iznaša činjenice koji kod verista tendira horskom izražavanju.</s>

<s>Realistčko izražavanje oduvijek je tipično za naraciju pa je zanimljivo da je neorealistička poezija najsnažnije došla do izražaja kod pjesnika sa područja Julijske krajine u sastavu socijalističke Jugoslavije, a iz tog kruga se izdvajaju Lucifero Martini, Giacomo Scotti i Osfaldo Ramous.</s>

<s>Izvori 
Cititano: Italo Calvino, ''Prefazione 1964'', in Id., ''Romanzi e racconti'', I, edizione diretta da Claudio Milanini, a cura di Mario Barenghi e Bruno Falcetto, prefazione di Jean Starobinski, Milano, Mondadori, 1991</s>

<s>Povezano 
Italijanski neorealizam (film)
Književnost 20. vijeka
Italijanska književnost
Jugoslavenska književnost</s>

