Millosh Gjergj Nikolla
<s>Millosh Gjergj Nikolla (, 13. oktobar 1911 – 26. august 1938), obično poznat po akronimu Migjeni () smatra se jednim od najvažnijih albanskih pjesnika i književnika u 20. stoljeću.</s><s>Nakon njegove smrti kritika je prepoznala u njemu jednog od glavnih i najutjecajnijih pisaca međuratne albanske književnosti.</s><s>Tokom Migjenijevog života vidljiva je razvojna crta sa revolucionarnog romantizma prema kritičkom realizmu.</s><s>Pisao je o siromaštvu koje je vladalo u njegovo vrijeme, pa djela kao što su Daj nam danas kruh naš svagdanji (pa i Ljepotica ubojica, Zabranjena jabuka, Legenda o kukuruzu, Želite li malo ugljena? itd.) nemilosrdno oslikuju ravnodušnost bogatih staleža prema patnji naroda.</s>

<s>Studije o Migjeniju su dobile poseban zamah nakon Drugog svjetskog rata, kada je komunistički režim preuzeo cjelovito objavljivanje njegovih djela, do tada djelomično neobjavljena.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Ime
Migjenijevo prezime je izvedeno iz imena njegovog djeda Nikolle, koji je potjecao iz regije Gornja Reka, odakle se krajem 19. stoljeća preselio u Skadar i gdje je se bavio zidarskim zanatom, a kasnije se oženio Stakom Milani iz Kuča u Crnoj Gori, s kojom je imao dva sina: Gjeorgjea (Đorđa, oca Migjenijevog) i Krstu.</s>

<s>Život
Migjeni se rodio 13. oktobra 1911. u gradu Skadru na jugoistočnoj obali Skadarskog jezera, a odrastao je govoreći kod kuće i albanski i srpskohrvatski jezik.</s>

<s>Njegov djed bio je jedan od potpisnika kongresa za uspostavu Albanske pravoslavne crkve 1922. godine.</s><s>Njegova majka Sofia Kokoshi (umrla 1916. godine), rodom iz Kavaja, školovala se u katoličkom sjemeništu u Skadru, koje su vodile talijanske redovnice.</s><s>Njegov stric po majci, Jovan Kokoshi, predavao je u pravoslavnom sjemeništu u Bitoli.</s><s>Miloš je imao brata, koji je umro u djetinjstvu, te četiri sestre: Lenku, Jovanku, Cvetku i Olgu.</s>

<s>Angjelina Ceka Luarasi, kći Migjenijeve mlađe sestre Olge, izjavila je u svojoj knjizi Migjeni–Vepra, koju je napisala u koautorstvu sa Skënderom Luarasijem, da je Migjeni bio Albanac i da nije imao nikakvo slavensko porijeklo, te da je Migjeni govorio samo albanski kao materinji jezik, a kasnije je naučio govoriti slavenski jezik tijekom odrastanja.</s><s>Angjelina navodi da njezina obitelj potječe od obitelji Nikolla iz Debra u regiji Gornja Reka i obitelji Kokoshi.</s><s>Angjelina je tvrdila da se obitelj koristila mnogim slavenskim imenima zbog svoje pravoslavne vjere.</s>

<s>Pohađao je pravoslavnu osnovnu školu u Skadru.</s><s>Od 1923. do 1925. pohađao je srednju školu u Baru, u Crnoj Gori (u Kraljevini Jugoslaviji), kamo se preselila njegova sestra Lenka.</s><s>S četrnaest godina, u jesen 1925. godine, dobio je stipendiju za pohađanje srednje škole u Monastiru (Bitoli) (danas u Sjevernoj Makedoniji, tada također u Kraljevini Jugoslaviji), gdje je maturirao 1927. godine, a zatim je stupio u pravoslavno sjemenište sv. Jovana Bogoslova.</s><s>Učio je staroslavenski, ruski, grčki, latinski i francuski jezik.</s><s>Svoje usavršavanje i studije nastavio je do juna 1932. godine.</s>

<s>Njegovo ime zapisano kao Milosh Nikoliç u pasošu izdanom od 17. juna 1932. godine, a zatim je u ukazu kojim je imenovan za učitelja i koji je potpisao ministar obrazovanja Mirash Ivanaj 18. maja 1933, ono promijenjeno u Millosh Nikolla.</s><s>U revidiranom rodnom listu od 26. januara 1937. njegovo ime je zapisano kao Millosh Nikolla.</s>

<s>Karijera i djelo</s>

<s>Učiteljski i izdavački rad</s>

<s>Migjeni je 23. aprila 1933. postavljen za učitelja u školi u selu Vrakë ili Vraka, sedam kilometara od Skadra, gdje je ostao do 1934. godine, kada je škola zatvorena.</s><s>U tom je razdoblju počeo pisati prozne crtice i stihove.</s>

<s>Maja 1934. godine objavljen je njegov prvi kratki prozni uradak, Patnik Sokrat ili zadovoljna svinja (), u periodičnom časopisu Ilirija, pod njegovim novim prezimenom Migjeni, akronimom od Millosh Gjergj Nikolla.</s><s>Ubrzo, u ljeto 1935. godine, dvadesettrogodišnji Migjeni ozbiljno se razbolio od tuberkuloze.</s><s>Otputovao je u Atenu u Grčkoj u julu te godine, u nadi da će dobiti liječenje od bolesti koja je u to vrijeme bila endemska na močvarnim obalnim ravnicama Albanije, ali se mjesec dana kasnije vratio u Skadar bez poboljšanja svog zdravlja.</s><s>U jesen 1935. godine prelazi na godinu dana u školu u samom Skadru i, opet u časopisu Ilirija, započinje s objavljivanjem svojih prvih epohalnih pjesama.</s>

<s>U pismu od 12. januara 1936, koje je uputio prevoditelju Skënderu Luarasiju (1900–1982) u Tirani, Migjeni je najavio: "Uskoro ću poslati svoje pjesme za tisak.</s><s>Budući da ste, dok ste bili ovdje, obećali da ćete preuzeti odgovornost za to da pričat s nekim izdavačem, npr. 'Gutembergom', sada bih vas podsjetio na to obećanje, obavještavajući vas da sam spreman".</s><s>Dva dana kasnije, Migjeni je dobio transfer koji je ranije zatražio u planinsko selo Puka i 18. aprila 1936. započeo je svoju službu kao ravnatelj tamošnje propale škole.</s>

<s>Čisti planinski zrak učinio mu je dobro, ali siromaštvo i bijeda planinskih ljudi u Puki i u okolnom području bili su još porazniji od onoga što je doživio među stanovnicima obalne ravnice.</s><s>Mnoga su djeca u školu dolazila bosa i gladna, a nastava je bila prekidana na duža razdoblja zbog izbijanja zaraznih bolesti, poput ospica i zaušnjaka.</s><s>Nakon osamnaest teških mjeseci u planinama, ovaj je uporan pjesnik morao prekinuti karijeru učitelja i pisca te potražiti liječenje u Torinu u sjevernoj Italiji, gdje je njegova sestra Olga studirala matematiku.</s><s>Krenuo je iz Skadra 20. decembra 1937. i stigao u Torino prije Božića.</s><s>Tamo se nadao da će se, nakon oporavka, registrirati i studirati na Filozofskom fakultetu.</s><s>Međutim, proboj u liječenju tuberkuloze doći će jednu deceniju prekasno za Migjenija.</s><s>Nakon pet mjeseci u sanatoriju San Luigi u blizini Torina, Migjeni je prebačen u valdenzijsku bolnicu u Torre Pellice, gdje je umro 26. augusta 1938.</s><s>Njegova smrt u dvadeset i šestoj godini bila je tragičan gubitak za modernu albansku književnost.</s>

<s>Pjesništvo</s>

<s>Njegovu skromnu pjesničku zbirku od 35 pjesama pod naslovom Slobodni stihovi () tiskao je izdavač Gutenberg Press u Tirani 1936. godine, ali ju je vladina cenzura zabranila.</s><s>U drugom izdanju, objavljenom 1944. godine, nedostajale su dvije stare pjesme, Predgovor predgovorima () i Bogohuljenje (), budući da su smatrane uvredljivima za crkvu, ali je to izdanje uključivalo osam novih pjesama.</s><s>Migjenijeve su glavne teme bijeda i patnja, odraz života koji je vidio i živio.</s>

<s>Migjeni je obećavao i kao prozni pisac.</s><s>Autor je dvadeset i četiri kratke prozne crtice, koje je objavljivao u periodici, najvećim dijelom između proljeća 1933. i proljeća 1938. godine.</s><s>Dužine od jedne do pet stranica, ove su crtice prekratke da bi se smatrale pripovijetkama ili pričama.</s><s>No, ove su mu prozne crtice još jače natopljene socijalnom tematikom i slikaju tragični položaj pojedinca u tadašnjem društvu: Legenda o kukuruzu (Legjenda e misrit) govori o gladi i bijedi i svrstava se među najjača albanska prozna svjedočnastva uopće, a Zabranjena jabuka (Mollë e ndalume) slika gradske muke radnika.</s>

<s>Posjedovao je sve preduvjete da bude izvrstan pjesnik.</s><s>Imao je radoznao um.</s><s>Iako njegova pjesnička produkcija nije bila ništa obimnija od njegove proze, njegov je uspjeh na polju poezije u to vrijeme u Albaniji bio spektakularan.</s>

<s>Glavne su teme Slobodnih stihova, kao i Migjenijeve proze, bijeda i patnja.</s><s>To je poezija akutne društvene svijesti i očaja.</s><s>Prethodne generacije pjesnika pjevale su ljepote albanskih planina i svete tradicije nacije, dok je Migjeni sada otvorio oči pred surovom realnošću života, do zastrašujuće razine bijede, bolesti i siromaštva koje je otkrivao svuda oko sebe.</s><s>Bio je pjesnik očaja, koji nije vidio izlaz i nije gajio nadu da bi išta osim smrti moglo stati na kraj patnji: "Patim još kao dijete čiji mu otac ne može kupiti igračku.</s><s>Patim još kao mladić koji gori od neutažene seksualne želje.</s><s>Patim jao sredovječni muškarac koji se utapa u apatiji života.</s><s>Patim kao starac koji drhti zbog perspektive smrti.</s><s>Patim kao seljak koji se bori sa zemljom.</s><s>Patim kao radnik zdrobljen željezom.</s><s>Patim kao bolesnik slomljen svim bolestima svijeta ...</s><s>Patim kao čovjek".</s><s>Tipična za patnju i uzaludnost ljudskih pothvata za Migjenija je pjesma Očaj (), koja se nalazi u najduljem ciklusu u zbirci naslovljenom Pjesme siromaštva ().</s><s>Ovdje pjesnik slika sumorni portret našeg zemaljskog postojanja: mračne noći, suze, dim, trnje i blato.</s><s>Rijetko kroz mrak procuri dašak svježeg zraka ili vizija prirode.</s><s>Kad priroda dođe do izražaja u Migjenijevom stihu, radi se, naravno, o jeseni.</s>

<s>Ako nema nade, postoje barem ugušene čežnje i želje.</s><s>Neke pjesme, kao što su Sinovi novog doba (), Buđenje (), Pjesma mladosti () i Pjesma zatvorenika (), pune su samopouzdanja na lijevi revolucionarni način.</s><s>Ovdje otkrivamo Migjenija kao preteču socijalističkog pjesništva ili, zapravo, kao vrhunac istinskog socijalističkog pjesništva u albanskoj književnosti, mnogo prije takozvanog oslobodilačkog i socijalističkog razdoblja od 1944. do 1990. godine.</s><s>Migjeni, ipak, nije bio socijalist ili revolucionarni pjesnik u političkom smislu, unatoč ogorčenju i povremenim stisnutim pesnicama koje nam pokazuje.</s><s>Za to mu je nedostajao optimizam kao i bilo kakav osjećaj političke predanosti i aktivnosti.</s><s>Bio je proizvod 1930-ih godina, doba u kojem su albanski intelektualci, uključujući Migjenija, bili posebno fascinirani Zapadom i u kojem su se, u samoj Zapadnoj Europi, suparničke ideologije komunizma i fašizma po prvi put sukobile u španjolskom građanskom ratu.</s><s>I na Migjeniju je ostavila traga nova filozofija desnice u nastajanju.</s><s>U pjesmi Neka se čovjek rodi (), a posebno, u nietzscheovskom ditirambu Oblik Natčovjeka (), ugušena, zgažena volja pretvara se u "gorljivu želju za novim genijem", za Natčovjekom koji dolazi.</s><s>Prijatelju trockista, Andréu Stefiju, koji ga je upozorio da mu komunisti neće oprostiti takve pjesme, Migjeni je odgovorio: "Moje djelo ima borbeni karakter, ali iz praktičnih razloga, a uzimajući u obzir naše posebne uvjete, moram prikriveno manevrirati.</s><s>Ne mogu objasniti te stvari [komunističkim] skupinama, oni ih moraju sami razumjeti.</s><s>Objavljivanje mojih djela diktirano je potrebama društvene situacije u kojoj se nalazimo.</s><s>Što se tiče mene, svoj rad smatram doprinosom jedinstvu grupa.</s><s>André, moj posao bit će postignut ako uspijem živjeti malo duže".</s>

<s>Dio "establišmenta" koji je smatrao nesvjesnim patnji čovječanstva bila je Crkva.</s><s>Čini se da su Migjenijev vjerski odgoj i obrazovanje za pravoslavno svećeništvo bili potpuno kontraproduktivni, jer nije gajio ni privrženost religiji, niti bilo kakve posebno drage osjećaje za organiziranu Crkvu.</s><s>Bog je za Migjenija bio div s granitnim šakama koji je slamao čovjekovu volju.</s><s>Dokaze o odbojnosti koju je osjećao prema Bogu i Crkvi nalazimo u dvjema pjesmama koje nedostaju izdanju iz 1944. godine: Predgovor predgovorima (), sa svojim vapajem očaja: "Bože!</s><s>Gdje si?", i Bogohuljenje ().</s>

<s>U Skandaloznoj pjesmi () Migjeni izražava morbidnu privlačnost prema blijedoj redovnici i istovremeno prkos i odbacivanje njezinog svijeta.</s><s>Ova pjesma pomaže u rasvjetljavanju ne samo Migjenijevog odnosa prema religiji, već i jednog od najmanje proučavanih aspekata pjesnikova života, njegove potisnute seksualnosti.</s>

<s>Erotičnost zasigurno nikada nije bila istaknuto obilježje albanske književnosti u bilo kojem razdoblju i bilo bi teško navesti bilo kojeg albanskog autora koji je svoje intimne porive i želje izrazio stihom ili prozom.</s><s>Migjenijevo pjesništvo i njegova proza obiluju likovima žena, od kojih su mnoge nesretne prostitutke, za koje Migjeni pokatuje i sažaljenje i otvoreni seksualni interes.</s><s>Suzne oči i crvene usne privlače njegovu pažnju; ostatak tijela rijetko se opisuje.</s><s>Strast i zanosna želja sveprisutni su u njegovoj poeziji, ali jednako je prisutan i bauk fizičke bliskosti prikazan u smislu gađenja i tuge.</s><s>To je samo jedno od mnogih bestijalnih lica bijede opisanih u Pjesmi bijede () od 105 stihova.</s>

<s>Nasljeđe
Iako Migjeni za svog života nije objavio niti jednu knjigu, njegova su djela kružila privatno i u perodici tog doba i odmah su postigla uspjeh.</s><s>Migjeni je utro put modernoj književnosti u Albaniji i drugim albanskim govornim područjima.</s><s>Ta će književnost, međutim, uskoro nestati.</s><s>Doista, upravo u godini objavljivanja njegovih Slobodnih stihova došlo je do pobjede staljinizma u Albaniji i proglašenje Narodne Republike.</s>

<s>Mnogi su nagađali kakav bi doprinos Migjeni mogao dati albanskoj književnosti da je duže poživjeo.</s><s>Pitanje ostaje vrlo hipotetično, jer bi ovaj individualistički glas istinskog socijalnog prosvjeda nesumnjivo doživio istu sudbinu kao i većina talentiranih albanskih pisaca u kasnim 1940-ima, tj. internaciju, zatvor ili pogubljenje.</s><s>Njegova prerana smrt barem je za nas sačuvala ovog pisca neoskvrnjenim.</s>

<s>Činjenica da je Migjeni tako mlad umro otežava kritičku ocjenu njegova djela.</s><s>Iako mu se općenito dive, Migjeni nije bez svojih kritičara.</s><s>Neke je razočarala njegova proza, a ni opseg njegovog pjesništva nije dovoljan da ga se prizna kao pjesnika univerazlnog značaja.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjske veze
Migjeni (Millosh Gjergj Nikolla).</s><s>Slobodni stihovi, Dukagjini, Peć 2001, bilingvalno englesko-albansko izdanje</s>

<s>Albanski pisci</s>

