Este
<s>Este (talijanski: d’Este=Od Estea) bila talijanska porodična dinastija langobardskog porijekla koja je odigrala veliku ulogu u historiji srednjovjekovne i renesansne Italije.</s>

<s>Historija 
Njeni članovi su se prvi put istakli u ratovima između Guelfa i Gibelina u 13. vijeku.</s><s>Kao lideri Guelfa- Este su tokom vremena dobili Ferraru, Modenu, Reggio i druge feude i teritorije.</s><s>Njihovi članovi vladali su Ferrarom od 13. do 16. vijeka, a Modenom i Reggiom od kraja srednjeg vijeka do kraja 18. vijeka.</s>

<s>Korijeni 
Este su bili jedna od grana dinastije Obertengi iz 10. vijeka, koja je imala feude u Lunigiani Genovi i Milanu, i imala bliske odnose sa moćnim feudalnim pororicama; Malaspina, Pallavicini i markgrofovima od Masse.</s><s>Nakon raznih peripetija, članovi dinastije Obertenghi odselili su se u 
venecijanske zemlje, gdje su imali feude u Esteu, Monseliceu, Rovigu i Furlaniji.</s><s>Dinastija je dobila ime po svom sjedištu Zamku Este u gradu Este, udaljenom 27 km jugozapad]]no od Padove.</s>

<s>Za osnivača dinastije uzima se markgrof  Alberto Azzo II  (umro 1097.).</s><s>Sa njegovim sinom Welfom IV, bavarskim vojvodom, započela je srodna grana iz koje su potekli brojni vojvode Bavarske, Brunswick-Lüneburga, kao i izborni kreževi Hannovera.</s><s>Njegov drugi sin Ugo, pokušao se bez uspjeha instalirati u 
Francuskoj, dok je treći sin, Folco I (umro oko 1136.), postao drugi po redu u dinastiji Este.</s><s>Ni on ni njegov nasljednik-Obizzo I (umro 1193.), nisu uspjeli postići bog zna što, ali su za Obizza I - Este postali politički faktor u Ferrari, brakom njegova sina Azza V (koji je prerano umro) sa nasljednicom jedne od dviju velikih rivalskih porodica u Ferrari.</s>

<s>Obizza je naslijedio njegov unuk, Azzo VI, koji je stekao značajan autoritet u gradu, iako je njegova prerana smrt 1212. ostavila porodicu privremeno oslabljenu.</s><s>Tek je - Azzo VII 1240., uspio vratiti na vlast u gradu, u savezu sa Gvelfima koje je osnovao papa Grgur IX, stoga se to uzima za početak vladavine dinastije Este u Ferrari.</s>

<s>Vladari Ferrare</s>

<s>Azzov nasljednik Obizzo II (1264-93.) uspio je 1264. uz pomoć Guelfa steći za dinastiju nasljednu titulu ferrarskog vojvode.</s><s>Pape koji su dotada bili vladari Ferrare, ispočetka se nisu tome protivili, ali su kasnije počeli osporavati vlast Estea.</s><s>Ipak kako je Obizzo II uspio učvrstiti svoju vlast, oni sami su ga odabrali za vojvodu Modene 1288. i Reggia 1289.</s><s>Iako je 14. vijek za dinastiju Este bio težak i buran, ne samo zbog svađa sa papama nego i zbog unutrašnjih neslaganja, ponekad vrlo burnih, ona je ipak uspjela učvrstiti svoj položaj za vladavine Nicola II, zvanog Šepavi (1361.-88.).</s><s>Nicolo II je podigao Zamak Este, po projektu arhitekta Bartolina od Novare, koji je postao simbol moći Ferrare i sigurne obrane od vanjskih opasnosti.</s><s>I njegov brat i nasljednik Alberto V (vladao 1388.-93), uspio je 1391. dobiti dozvolu od pape Bonifacija IX dozvolu da osnuje Univerzitet u Ferrari, koji ga je učinio slavnim.</s>

<s>Vladavina Nicola III (1393.-1441.), sina Alberta V, obilježila je jačanje dominacije dinastije Este u Ferrari, i širenje njihova utjecaja na talijansku politiku.</s><s>Nakon što je skršio pokušaj Padovanaca da preuzmu vlast u Ferrari, postao je čest medijator u političkim i vojnim trvenjima između talijanskih državica.</s>

<s>Poznat kao duboko religiozan čovjek i strogi moralist, dao je odrubiti glave svom sinu Ugu i njegovoj mladoj (drugoj) ženi Parisini Malatestab zbog preljuba.</s><s>Često je išao na hodočašća i bio domaćin neuspjelog Koncila u Ferrari 1438. koji je pokušao izmiriti Veliku Šizmu.</s><s>Izgleda da je bio na najboljem putu da dobije vlast i nad Milanskim Vojvodstvom, ali je iznenada umro 26. januara 1441. (sumnja se da je možda bio otrovan)</s>

<s>Nicolov III sin i nasljednik Leonello (vladao 1441.–50.) uzdigao je dvor u Ferrari u centar umjetnosti i kulture i ukrasio slikama Pisanella, Bellinija, van der Weydena i Mantegne.</s>

<s>Este kao vojvode Ferrare, Modene i Reggia</s>

<s>Leonelov brat i nasljednik- Borso (vladao 1450.-71.), i pored nekih vojnih neuspjeha, ne samo da je zadržao svoje vojvodstvo i povećao njegov ugled, već je uspio od cara Svetog Rimskog Carstva Friedricha III dobiti titulu vojvode od Modene i Reggia 1452. a od pape Pavla II i titulu vojvode od Ferrare 1471.</s>

<s>Ercole I</s>

<s>Duga vladavina Leonellova i Borsova polubrata - Ercolea I (1471.-1505.) bio je jedan od najvažnijih perioda u historiji dinastije Este i Ferrare.</s><s>On je svojim brakom sa Leonorom, kćerkom napuljskog kralja, dobio na političkoj težini, ali mu je vladavina protekla u brojnim iskušenjima.</s><s>Kao prvo uspio se odhrvati pokušajima svog nećaka - Nicola (Leonellova sina), da mu peotme tron.</s><s>Nakon tog morao je ratovati (1482.-84) protiv koalicije Mletačke Republike i pape Siksta IV., čije su vojske došle do bedema Ferrare, od propasti ga je spasilo potpisivanje vrlo nepovoljnog mira u Bagnolu (izgubio je Polesine) ali zadržao Ferraru.</s>

<s>Ercoleov ključni problem bio je kako učvrstiti svoju političku poziciju, a on je to uradio putem brakova.</s><s>Svoje tri kćeri poudavao je na dvorove vodećih talijanskih sila.</s><s>Lucreziju je udao za Annibalea Bentivoglia iz Bologne, Isabellu za Francesca Gonzagu iz Mantove, a Beatrice za Ludovica Sforzu iz Milana.</s><s>Najstarijeg sina Alfonsa oženio je isprva sa Annom Sforza iz Milana, a zatim za slavnu Lucreziju Borgiu, kćerku pape Aleksandra VI.</s><s>I pored tih briga Ercole je bio veliki mecena kulture i umjetnosti, pjesnika [[Matteo Maria Boiardo|Mattea Boiarda postavio je za ministra, i pomogao Ludovicu Ariostu, da nastavi njegov ep.</s><s>Volio je teatar i muziku i uzdigao Ferraru u tadašnju prijestolnicu evropske kulture.</s>

<s>Alfonso I</s>

<s>Ercoleov sin Alfonso I (vladao 1505.-34.), koji je kao mladić bio neotesan, pokazao se mudrim i sigurnim u sebe nakon što je preuzeo vlast.</s><s>Prvo je osujetio zavjeru polubrata Giulia i brata Ferrantea, i osudio ih na doživotni zatvor.</s><s>Nakon tog je bio okupiran ratom protiv Mletačke Republike (1509.), u kom je demonstrirao popriličnu inženjerijsku i artiljerijsku vještinu, pa je pobijedio u pomorskoj bitci kod Polesella i preoteo Polesine od Roviga (koje je izgubio Ercole I).</s><s>U isto to vrijeme i ratoborni papa Julije II. želio je proširiti vlast Papinske Države, a kako je Alfonso I. ostao vjeran francuski saveznik u Italiji, oduzeo mu je Modenu 1510. i Reggio 1512. i još ga je ekskomunicirao.</s>

<s>I medičejske pape Lav X. i Klement VII. bili su odlučni da unište dinastiju Este, ali je prvi prerano umro, a drugi bio politički slab.</s><s>Tako je  Alfonso uspio povratiti Reggio 1523. i Modenu 1527. prije nego što je umro 1534.</s><s>Iza sebe ostavio je puno nasljednika i to ne samo zakonitih, već i od ljubavnice Laure Eustochie Dianti, to su bili budući vojvode od Modene i Reggia; Ercole II i Alfonso II</s>

<s>Vladavinu Alfonsova sina i nasljednika Ercolea II (1534.-59.) obilježila je njegova supruga Renée, kćer francuskog kralja Louisa XIV a ne toliko ratovi iako su oni 1557.-58 bili teški.</s><s>Ona je naime bila gorljivi pristalica luteranizma, pa pretvorila je dvor u Ferrari u mjesto okupljanja vodećih heretika i mislioca onog vremena.</s><s>Za razliku od nje Ercole je bio papin vikar, pa mu je to stvorilo gomilu problema.</s>

<s>Ercola je naslijedio njegov prvorođeni sin Alfonso II (vladao 1559–97), peti i posljednji vojvoda od Ferrare.</s><s>To što je uzalud pokušao biti izabran za poljskog kralja i organizirati križarski rat protiv Osmanlija, bilo je manje važno od činjenice da ni nakon tri braka nije imao djece.</s><s>To je bilo u vrijeme kad je 1567. papa Pio V. 1567. strogo zabranio da izvanbračna djeca vladaju u katoličkim zemljama.</s><s>To ga je toliko deprimiralo da je digao ruke od vladavine, i za nasljednika odabrao rođaka Cesarea, koji ga je nasljedio kad je umro.</s><s>Slijedeći papa Klement VII. proglasio je 1598.</s><s>Cesara nelegitimnim i preuzeo vlast u Ferrari, tako je glavna grana dinastije Este izumrla.</s>

<s>Gubitak moći i propast</s>

<s>Cesare je ipak uspio zadržati Modenu i Reggio, ali bez Ferrare - pa Este više nisu bli važni u talijanskoj politici
Među nekoliko modenskih vojvoda koji su vladali u 17. vijeku, vrijedi spomenuti Francesca I  (vladao 1629.-58), koji je došao na tron za burnog Tridesetogodišnjeg rata, i epidemije kuge 1630.</s><s>Za rata prvo je bio saveznik Španjolske, a nakon tog Kraljevine Francuske, jer se nadao da će mu ona pomoći da ponovno stekne Ferraru.</s><s>Kasnije se pokušao se pomiriti sa Španjolskom, ali je da parodoks bude veći umro od malarije borivši se protiv Španjolaca.</s>

<s>Među njegovim nasljednicima treba spomenuti Rinalda I (1694.- 1737.), koji je brakom sa Charlotte Felicitas od Brunswick-Lüneburga ponovno ujedinio davno razdvojene grane iz dinastije Este.</s><s>Njegov sin Francesco III (1737.-80), poznat kao veliki hedonist, dobio je od austrijske carice Marije Terezije položaj guvernera Lombardije.</s><s>Njegov nasljednik Ercole III (1780.-96) pobjegao je iz Modene 1796. kad je napala francuska revolucionarna armija.</s>

<s>Nakon napoleonskih ratova vojvoda Francesco IV (1814.-46), sin Marije Beatrice Este (jedine preživjele kćeri Ercolea III.) i austrijskog nadvojvode Ferdinanda Habsburškog (sin Marije Terezije), vratio se u Modenu.</s><s>On je bio osnivač Austria-Este grane dinastije, koja je završila sa njegovim sinom Francescom V (1846.-59) kad se Modena pobunila kako bi se pridružila Sardiniji-Pijemontu, a nakon tog Kraljevini Italiji.</s>

<s>Kako je Francesco bio bez djece, za svog nasljednika odabrao je Austro-Ugarskog prijestolonasljednika Franza Ferdinanda, koji je ubijen u Sarajevu 1914.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze 
 Este 
 House of Este</s>

<s>Vladarske dinastije
Italijansko plemstvo</s>

