Glukometrija
<s>Glukometrija je medicinska metoda za određivanje glikemije odnosno koncentracije glukoze u plazmi, uz pomoć glukometra i drugih laboratorijskih testova.</s><s>Ona je danas postala neizostavni deo praćenja i lečenja obolelih od šećerne bolesti.</s><s>Zahvaljujući primeni jednostavnih, vrlo praktičnih i jeftinih glukometara, upotrebljivih čak i za starije osobe, osobe sa oštećenim vidom, sluhom i/ili kognicijom, metoda je postala dostupna velikom broju obolelih od šećerne bolesti.</s><s>Zdravstveni radnici savetuju pacijentima sa šećernom bolešću odgovarajući režim glukometrije u odnosu na njihovo zdravstveno stanje.</s><s>Većini ljudi, sa šećernom bolešću tip 2, glukometrija se savetuje najmanje jednom dnevno.</s><s>Dok se dijabetičarima koji koriste insulin (svi oblici šećerne bolesti tipa 1 i neke vrste tipa 2s) savetuju se češće testiranje nivoa šećera u krvi (3 do 10 puta dnevno), kako bi se na adekvatan način procenila efikasnost prethodne doze insulina i utvrdimo broj jedinica sledeće doze insulina.</s>

<s>Valja naglasiti da određivanje glukoze pomoću glukometara nije referenta metoda za dijagnozu šećerne blesti, već su to odgovarajući laboratorijski analizatori, za određivanje glukoze u krvi u ambulantim uslovima.</s><s>Analizatori u laboratorijama imaju strogo definisane standarde za većinu parametara potrebnih za dobijanje tačnih rezultata, i kod njih su dozvoljena odstupanja vrlo mala.</s><s>Mada se često savetuje pacijentima da mere glukozu uvek u istoj laboratoriji.</s>

<s>Istorijat 
Šećerna bolest je hronični, sistemski poremećaj metabolizma, koji se karakteriše hiperglikemijom, to jest trajno povišenim nivoom glukoze u krvi.</s><s>Međutim, i pored karakteristične simptomatologije, zabeležene još pre 3.500 godina u drevnim egipatskim medicinskim spisima, tek su razvoj i primena hemijskih postupaka (laboratorijskog) određivanja glukoze u urinu i krvi, od sredine 19. veka do danas, omogućili pouzdanu dijagnozu i praćenje ovog oboljenja.</s>

<s>Šećerna bolest, kao i činjenica da se visokih nivo šećera u krvi može manifestovati njegovim izlučivanjem preko bubrega, poznata je od davnina.</s><s>Tu pojavu među prvima uočili su stari Indijci i Kinezi koji su primetili da mrave privlači šećer iz pacijentovog urin.</s><s>U „Sušruta Samhita“ nailazimo na koncept „Madhu-meh“ ili „Slatka mokraća“ (jedan od 20 mogućih varijeteta).</s><s>Ovaj nalaz je veoma značajan i predstavlja prvi poznati pomen o prirodi mokraće dijabetičara.</s>

<s>Teofil Protospatarije (630) prvi je primenio zagrevanje urina kao dijagnostički test.</s><s>Arapski lekar, Avicena (980–1037) (koji je dao prvi naučni opis dijabetične gangrene) uočio je sladak ostatak (još uvek nepoznatog porekla) nakon stajanja urina na sobnoj temperaturi.</s><s>Paracelzus
(1493–1541) zabeležio je da se posle isparavanja zagrejane mokraće dijabetičara može naći i do 4 unce „kristala-soli“ ali ne otkriva prirodu tih
kristala.</s><s>Smatra da je uzrok bolesti „suvišna toplota u bubrezima“.</s><s>Kao i Avicena, i on je preporučio organoleptičko testiranje urina dijabetičara.</s>

<s>Testiranje urina na glukozu, kao dijagnostička metoda za dijabetes primenjuje se tek nešto više od jednog veka (pre modernih hemijskim tehnika, određivanja šećera u uzorak urina koji smatraju validnim testom).</s><s>Međutim mogućnost da sami pacijenti testiraju njihov urin, kao sredstvo praćenja glukoze u krvi, novijeg je datuma.</s>

<s>Karl Tromer  (1806–1879), 1841. godine otkrio je prvu dijagnostičku metodu (kvalitativni test) za otkrivanje prisustva šećera u urinu.</s><s>Rastvor trščanog šećera (saharoza) i (manje količine) bakar–sulfata u prisustvu (viška) kalijum-hidroksida (ili natrijum-hidroksida) zadržava plavu boju posle zagrevanja.</s><s>Dodatkom urina (u kojem je prisutna glukoza) u alkalnoj sredini dolazi do redukcije bakra iz bakar–sulfata (CuSO4) u bakarni kupro–oksid (Cu2O) koji se izdvaja kao talog mrkocrvene boje.</s><s>Laktoza i drugi monosaharidi takođe daju istu reakciju.</s><s>Herman fon Feling 1849. godine prvi je primenio kvantitativni test (zasnovan na Tromerovoj metodi), kojim se određivao šećer uz pomoć Felingovim reagensom A ili plavog vodenog rastvorg bakar-sulfata, dok je Felingov reagens B bezbojni vodeni rastvor kalijum natrijum tartarata (Ročelova so) i jake baze (natrijum hidroksida).</s><s>Spajanjem ova dva rastvora nastaje tartaratni kompleks bakar-jona, koji ima ulogu da spreči taloženje bakar-hidroksida.</s><s>Felingov reagens oksiduje u vodi rastvorne aldehide.</s><s>Glukoza na taj način prelazi u glukonsku kiselinu) pri čemu se izdvaja crven talog bakar-oksida, Cu2O.</s><s>R-CHO + 2Cu2+ 4OH → R-COOH + Cu2O + 2H2O
 Stenli Rositer Benedikt 1908. godine otkrio je novi, osetljiviji test za merenje šećera u mokraći (modifikujući Felingov test).</s><s>Ivar Kristijan Bang 1913. godine počeo je svoje pionirske radove na metodi za određivanja glukoze u krvi.</s><s>Već 1925. godine koriste se prvi testovi za kućno određivanje šećera u mokraći.</s><s>Godine 1941,  Ames Division  iz Majls laboratorije, u Elkhartu, Indijana, prvije je uveo u medicinsku praksu primenu „Benediktovog reagensa”, zasnovanog na standardnom testu za određivanje šećera u mokraći uz pomoć tableta bakarnog sulfata.</s><s>Test se izvodio tako što se na Clinitest tabletu stvaljalo nekoliko kapi urina.</s><s>U zavisnosti od nivoa šećera u urinu javljala se promena boje tablete, od svetlo plave do narandžaste.</s><s>Potom se dobijena boja upoređivala u odnosu na niz štampanih boja na instrukcionom listu, kako bi se približno, procenio nivo glukoze u urinu.</s>

<s>Testiranje glukoze u urinu, imalo je veoma ozbiljan problem.</s><s>Kada se kod osoba razvija dijabetesa, nivo glukoze u urinu je razuman pokazatelj preteranog nivo glukoze u krvi.</s><s>Međutim, kod ooba sa normalan i niskim nivoom glukoze u krvi pregledom urina, nikada nije moguće proceniti nivoe šećera u krvi pomoću urina.</s><s>Takođe kako bolest vremenom napreduje, metoda postaje mnogo manje pouzdana, zbog visokog nivoa šećera u krvi.</s><s>Čak i u ranoj fazi merenja, ona nikad nije tačna mera, iako su višestruko poboljšani uređaji za testiranje uređaja ("merne trake") tokom godina.</s><s>Tako da test za određivanje đežera u mokraći nikada nije bio više nego "polu-kvantitativna" test metoda.</s>

<s>Da biste dobili tačne vrednosti, neophodno je da se merenje količina glukoze u samoj krvi, a to je dugo rađeno u ordinacijama lekara i
laboratorijama.</s><s>Međutim, za ljude sa dijabetesom kako bi održavali poželjan nivo glukoze, bio je potreba jednostavniji, precizan test  koji bi mogli pacijenti da primenjuje i kod svojih kuća.</s>

<s>Godine 1964., nakon razvoja mnogo testove za određivanje glukosze u urinu, Ernest Adams iz Amesa razvio je praktičnu test traka za merenje glukoze u krvi pod nazivom Dekstrostik (na osnovu naziva dekstroza, drugog imena za glukozu).</s><s>Umesto korišćenja hemijske reakcije za merenje glukoze, Dekstrostik koristio je biohemijsku reakcije sa enzimom pod nazivom glukooksidaza, koja reaguje sa glukozom i daje vodonik peroksid.</s><s>Vodonika peroksid menja boju u prisustvu orto-tolidina i u zavisnosti od intenziteta boja na test traci nakon izlaganja kapnjici krvi određuje se i do danas nivu glukoze u krvi.</s><s>Isprva, količina boje je jednostavno upoređivana u odnosu na tabelu boja štampanu na etiketi, i tako je određivana koncentraciju glukoze prema boji upoređenjem.</s><s>Postupak nije trivijalna, i pružao mogućnost pacijentu da ga lako savlada i  primeni u kućnim uslovima.</s>

<s>Tokom 20. veka, došlo je i do razvoja raznovrsnih metoda kvantitativnog određivanja glukoze u krvi:
 Redukcione metode (Zasnovane na redukcionim osobinama endiolnog oblika glukoze): Hagedorn-Jensen, Kac i saradnici (kolorimetrijska modifikacija Hagedorn-Jensenove metode), Folin-Vu, Somođi-Nelson, Gmajner...</s><s>Hemijske metode (Zasnovane na reakciji aldoza sa fenolima ili aromatičnim aminima): Hultman (modifikacija Hivarinen-Nikila)...</s><s>Enzimske metode (Zasnivane na određivanju glukoze sa heksokinazom, glukozo-oksidazom ili glukozo-dehidrogenazom).</s>

<s>Prvi glukometar pojavili su se u prodji 1971. godine.</s><s>Od prvobitnog testiranja slatkog ukusa urina do savremenih biohemijskih analiza glukometrom, kroz vekove rasla su saznanja o dijabetesu a dijagnostičke metode postajale sve sofisticiranije.</s><s>U budućnosti se očekuju još specifičniji testovi za dijagnozu različitih varijeteta dijabetesa od kojih će neki pripadati području genetičkog skrininga ili farmakogenetike.</s>

<s>Značaj 
Značaj glukometrije ogleda se u sledećem:
 Praćenje nivo šećera u krvi, koji otkriva pojedine modele promena nivoa glukoze u krvi, i pomaže u planiranju obroka, aktivnosti, i ukazuje na to u koje doba dana treba uzimati lekove.</s><s>Brzi odgovor na visok nivo šećera u krvi (hiperglikemija) ili niskog nivoa šećera u krvi (hipoglikemija).</s><s>Prilagođavanju dijete, vežbanja i primene insulina, u skladu sa uputstvima davaoca zdravstvene zaštite.</s>

<s>Glukometrija glukometrom</s>

<s>Samokontrola koncentracije glukoze u krvi pomoću glukometra, danas je verovatno najveća prednost u kontroli šećerne bolesti nakon otkrića insulina 20-tih godina 20. veka.</s><s>Merenje glukoze u krvi koje je uz pomoć glukometra moguže u bilo kojem trenutku bolesnikovog života, pomaže prevenciji posledica vrlo visokih i vrlo niskih koncentracija šećera u krvi.</s>

<s>Princip rada glukometra 
Današnja glukometrija zasniva se na primeni digitalizovanih glukometra koji radi na principu glukoznog biosenzora ugrađenog u dijagnostičku test trakicu glukometra.</s><s>Biološki aktivni sloj senzora glukometra sadrži enzim glukoza-oksidazu, koja se glukozom iz uzorka periferne krvi reaguje.</s><s>Ta hemijska reakcija uz pomoć transduktora pretvara se u izlazni signal, u obliku električne struje razlićitog intenziteta između dve elektrode biosenzora.</s>

<s>Standardizacija glukometara 
Glukometri dostupni na tržištu moraju zadovoljavati određene ISO standarde koji omogućavaju pravilnu kućnu samokontrolu glukoze u krvi.</s><s>Takav trenutni standard u Srbiji glasi: „da pri vrednostima glukoze iznad 4,2 mmol/l 95% svih rezultata merenja glukometra ne smeju prelaziti odstupanje od +/- 20% u odnosu na rezultat dobijen laboratorijskim merenjem, odnosno za vrednosti ispod 4,2 mmol/l odstupanje ne sme prelaziti +/- 15% .” To znači da ako je stvarna izmerena koncentracija glukoze u krvi 5,0 mmol/l dopuštena su odstupanja od +/- 1 mmol/l, a za koncentraciju glukoze od 10 mmol/l dozvoljena odstupanja su od +/- 2 mmol/l.</s>

<s>Postupak merenja glukometrom</s>

<s>Postupak merenja šećera u plazmi glukometrijom sprovodi se u više koraka:
 Pre glukometrije ispitanik treba da opere ruke sapunom i mlakom vodom, i dobro ih osuši papirnim ubrusom
 Ispitanik polaže ruku na podlogu a nadlanicom šake nadole
 Lekar odabira jagodicu prsta iz koje će uzeti uzorak periferne krvi
 Iz kutijice sa dijagnostičkim trakocama uzme jedna i na njoj označenim delom stavlja u 0tvor glukometra
 Kada se začuje zvučni signal i pojavi oznaka na displeju glukometar je spreman za upotrebu
 Pomoću lancetara, u koji se prethodno ubaci lanceta (metalna iglica) pritiskom na okidač lancetara buđi se koža na izabranom prstu
 Prvu kapljica krvi se obriše
 Uzme se glukometar sa podloge, primakne prstu pacijenta i vrhom trake uiše kapljica krvi.</s><s>Začuje se zvučni signal kad je kapljica usisana a aparat počinje sa odbrojavanjem sekundi do konačnog merenja.</s><s>Glukometar se položi na podlogu i nakon 5 - 10 sekundi na ekranu se javlja rezultat
 Po završenom uzorkovanju tupferom vate pritisne se jagodica prsta kako bi se zaustavilokrvarenje.</s><s>Vednost glikemije aparat unosi u svoju memoriju, ili je lakar upisuje u istoriju bolesti ili ako merenje vrši pacijent sam u dnevnik samokontrole uzorka (u satima i danima) 
 Potom se trakica vadi iz glukometra, a lanceta iz lancetara i baca u kontejner za medicinski otpad.</s>

<s>Neinvazivna glukometrija</s>

<s>Neinvazivni monitorinng glukoze je nova tehnologije za praćenje nivoa glukoze u krvi, kod koje nije potrebna kap krvi za čitanje nivo glukoze.</s><s>Neinvazivna tehnologija zasniva se na primeni ultrazvuka i dielektrične spektroskopije.</s><s>Ova metoda je jako praktična jer oslobađa osobu sa dijabetesom da koristi prst kao izvor kapi krvi za analizu glukoze u krvi.</s><s>Naime ovaj neinvazivni merač nivoa glukoze u krvi može da obezbedi merenja nivoa glukoze bezbolno, bez uzorkovanja krvi ili uboda prstiju, u roku od samo nekoliko sekundi.</s>

<s>Većina neinvazivnim metoda u procesu rada koristi kontinuiranu metodu za praćenje nivoa glukoze u krvi i time nudi brojne prednost jer pruža dodatne informacije u odnosu na konvencionalne glukometre koje koriste kap krvi iz prsta, jer merenja šećera u krvi vrše i u vremenskim periodima kada pacijent spava.</s><s>Takođe uređaj se može lako prilagoditi da istovremeno obezbedi kontinuirano praćenje i pamćenje-memorisanje (za određeni vremenski period) više parametara, npr. nivoa glukoze i nivo kiseonikom u krvi, broja otkucaja srca itd.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Spoljašnje veze 
 ISTORIJSKI RAZVOJ DIJAGNOSTIKE ŠEĆERNE BOLESTI - Volođa Ćuković, na projekat Rastko</s>

<s>Dijagnostičke procedure
Šećerna bolest</s>

