Prvi put s ocem na jutrenje
<s>Prvi put s ocem na jutrenje je pripovetka srpskog književnika Laze Lazarevića.</s>

<s>Godine 1879. objavljena je prva Lazarevićeva pripovetka Zvona s crkve u N. u bečkom časopisu Srpska zora.</s><s>Pripovetka je kasnije postala poznata pod izmenjenim naslovom Prvi put s ocem na jutrenje.</s><s>Priča je dečak, kao odrastao čovek, o svojim doživljajima iz detinjstva.</s><s>Iz ugla odraslog čoveka narator na događaje iz detinjstva gleda sa izvesnim životnim iskustvom, a iz detinjeg ugla sa neposrednošću neizbrisivih utisaka.</s><s>Zanimljivo je to da su neki kritičari mislili da je pričalac identičan sa piscem i da je Lazarević u liku Mitra, kao glavne ličnosti ove pripovetke, dao sliku svoga oca Kuzmana.</s><s>Kao i to da je ispričana životna situacija identična sa nekom situacijom iz života Lazarevićevog roditeljskog doma.</s><s>Ali, ta potvrda identičnosti ili neidentičnosti prototipa za lik Mitra, ne osporava umetničku vrednost pripovetke.</s>

<s>Fabula 
U pripoveci se opisuje zavisnost od kocke uglednog trgovca Mitra, dotle bogatog i poštovanog.</s><s>Ključni momenat u priči je veče dok se kockao sa društvom u svojoj kući, naizmenično gubeći i dobijajući, ne slušajući molbe supruge Marice da prekine, da bi do jutra izgubio sav svoj imetak.</s><s>Nakon što je društvo otišlo, Mitar pokušava da digne ruku na sebe, ali ga u tome sprečava njegova supruga, govoreći mu da je on hranitelj porodice, da je još mlad i sposoban da povrati sve što je izgubio.</s><s>Na Mitra deluju reči ljubavi i utehe njegove supruge, i on skupa sa malim sinom odlazi u cik zore da se pomoli i započne život ispočetka.</s>

<s>Junaci pripovetke</s>

<s>Mitar je, kao glava porodice, uživao poštovanje i bespogovornu poslušnost ostalih članova, a često i toleranciju indirektno zahtevanu za njegove postupke.</s><s>Po prirodi je bio osoran, nepopustljiv (i u situacijama kada su njegove emocije nalagale drugačije), birao je društvo i bio neustrašiv, a jedino se pribojavao kuma Ilije.</s><s>Smejao se retko – nekako čudno, uzdržano, neprirodno, a u tuzi se držao dostojanstveno, viteški, potiskujući emocije (jer je, naizgled, uzdržavanje od emocija i strogo vladanje situacijom karakterisalo muškarca patrijarhalne zajednice).</s><s>Njegov odlazak u kafanu i druženje sa „đavolskim lolama i pustahijama“, a i bavljenje đavolskim zanatom, unekoliko menja dotadašnje njegovo ponašanje: on postaje i ćutljiv, otuđen, ravnodušan prema svojoj deci i nekako neprepoznatljiv, divalj.</s><s>Predavši se potpuno kockarskoj strasti (koja će mu oduzeti sve što je godinama naporno sticao), on je duh krčme preneo na vlastito ognjište (a, to se najbolje vidi u opisu sobe nakon burno provedene kockarske noći).</s>

<s>Marica je, sa druge strane, primerna, vredna žena, osetljiva na muževljeve prekore (i svoju osetljivost prikriva i od njega i od dece), a i pomirena sa pravilima koja su oblikovala tadašnje muško-ženske odnose-npr. saradnja po pitanju brojnih poslova nije bila dozvoljena, kao ni praćenje i kontrolisanje muževljevog kretanja i postupaka...</s><s>Ona je strogo okrenuta brizi o deci i kući sve do trenutka kada su centri njene brižnosti direktno ugroženi.</s><s>Ali, i tada žena ćuti opterećena brojnim strahovima – od odlaska muža od kuće, o nezbrinutoj deci...</s>

<s>Dok otac rasipa, majka je nesrećna, njena patnja je tiha, nečujna i odvija se u prisustvu dece...</s><s>Ona se neprekidno moli pred ikonom Svetog Đorđa, i tako pronalazi neophodni mir i spasenje.</s>

<s>U trenutku moralnog pada usled poročnosti, Mitrova najveća podrška, oslonac i razlog za dalji život i rad jeste Marica, zapravo porodica u celosti.</s><s>Pod krovom ambara, kad Mitar u očajanju podiže pištolj na sebe, dolazi do katarze i do jednog od umetnički najefektnijih dijaloga u srpskoj prozi 19. veka.</s><s>To je trenutak spoznaje božanske svetlosti, izlaz iz tamnog kockarskog lavirinta u koji se upleo misleći da ga, naizgled odlučan i oštar, može kontrolisati.</s><s>Dakle, do propasti kućnog ognjišta i otuđenja porodice zbog Mitrovog poroka, ne dolazi.</s><s>Teškoće se prevazilaze zahvaljujući duhu stare zajednice utemeljene na ljubavi, solidarnosti, međusobnom pomaganju, razumevanju, praštanju...</s><s>ONAJ KO POGREŠI NE SME BITI ODBAČEN.</s>

<s>Deca, zastrašena očevom figurom, su sva dešavanja posmatrala sa određene distance i bila poslušna, bez prava da polemišu i da donose odluke, strepeći i trpeći porodičnu dramu kao svoju sopstvenu.</s><s>Iz podmukle tišine u strahu su iščekivala očev dolazak, njegovu toplu reč, iznenađenje, preokret, novi dan...</s><s>Žarko žudeći za dodirom očeve ruke, za toplinom roditeljske brižnosti i pažnje.</s><s>Do toga dolazi tek pred kraj pripovetke kada Mitar simbolično odlazi sa starijim naslednikom u crkvu (što označava izbavljenje, novi početak...).</s>

<s>U pripoveci postoje dve vremenske dimenzije: prošlo vreme obuhvata dečakovo pričanje, sadašnje vreme je u scenskim delovima, a buduće vreme Lazarević upotrebljava tek nakon katarze, u ključnom dijalogu između Mitra i Marice.</s>

<s>Spoljašnju strukturu pripovetke čini naratorevo pričanje, opisivanje i scenski delovi, a osnova unutrašnje strukture je moralni sukob u čoveku (sukob između strasti i savesti).</s><s>Pripovetka je kako svojim spoljašnjim, tako i unutrašnjim sastavom sinteza sva tri književna roda: lirike, epike i drame (koje nisu zastupljene u istom obimu i istim kvantitativnim udelom).</s><s>To znači da u njenoj strukturi postoji dramski tok koji se penje ka dramatičnom vrhuncu, ka konačnom, sudbinskom preokretu.</s>

<s>Literatura:</s>

<s>Dušan Ivanić (pogovor Nezamjenljivo djelo, u Laza K. Lazarević, Pripovetke, 1998.)
Dimitrije Vučenov, Ponešto o strukturi Lazarevićeve pripovetke Prvi put s ocem na jutrenje.</s><s>U Dimitrije Vučenov „O srpskim realistima i njihovim prethodnicima“, SKZ, Beograd, 1970., pp.</s><s>91-106.</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Cela pripovetka na sajtu „Tvorac grada“</s>

<s>Priče 1879.</s><s>Srpska književnost</s>

