Mihailo Petrović (hirurg)
<s>Mihailo Petrović (Karlovac, 9. 11. 1863 — Beograd,  4. 8. 1934) je bio sanitetski brigadni general jugoslovenske vojske, prvi srpski hirurg, profesor univerziteta, osnivač hirurškog odeljenja Vojne bolnice u Nišu, šef hirurškog odeljenja Prve poljske bolnice u Dragomancima na Solunskom frontu od 1916 — 1918, u kojoj se istako kao ratni hirurg i neumorni operator.</s><s>Pisac brojnih zapaženih naučnih radova iz oblasti hirurgije, profesor medicinskog fakulteta, u dva navrata predsednik Srpskog lekarskog društva.</s>

<s>Koliko je Petrović bio posvećen hirurškom radu govori činjenica da je posle smrti njegovo srce ugrađeno u zid hirurške sale Glavne vojne bolnice u Beogradu, u Pasterovoj ulici, poznatijoj kao stara Vojnomedicinska akademija.</s><s>Na njegovoj urni zapisano je:, 
{{izdvojeni citat|Dr Petrović predaje dušu Bogu, telo srpskoj zemlji, a srce srpskoj medicini "}}</s>

<s>Život i delo 
Rođen je 9. 11. 1863. u Karlovcu, Hrvatska, tada pod Austrougarskom vlašću, u srpskoj porodici uglednog trgovca Vasilija Petrovića.</s><s>Još kao dete prešao je u oslobođenu Kneževinu Srbiju i u Beogradu, u okolini Vidin kapije, rastao, i vaspitavao se u srpskom duhu.</s><s>Gimnaziju je završio u Beogradu, a medicinu u Beču.</s><s>Specijalizovao je hirurgiju kod slavnog profesora Teodora Bilrota u Beču i profesora Vojislav Subotića u Beogradu.</s>

<s>Kao strani podanik, sa godišnjom platom od 1.500 dinara, 1890. stupio je na rad u Opštu državnu bolnicu u Beogradu kao sreski lekar i lekarski pomoćnik na hirurškom odeljenju kojim je rukovodio dr Vojislav Subotić srpski hirurg svetske slave u oblasti hirurgije povreda krvnih sudova i cisti pankreasa..</s><s>Primajući Petrovića na svoje odeljenje, Subotić ga je dočekao ovim rečima:</s>

<s>Prema kasnijem pisanju Petrovića na, Subotićevom odeljenju, vladala je najstroža, disciplina, disciplina koju su bez pogovora, morali poštovati svi zaposleni, ili bi u protivnom bili sa odeljenja uklonjeni, što je, po mišljenju Petrovića, na mlade lekare povoljno uticalalo jer ih je učilo redu i radu.</s><s>Petroviću Subotićeva strogost i autoritet nije smetala, u njihovim kasnijim razlikama u mišljenju povodom jedne te iste stvari.</s><s>Ali,među ovom dvojicom velikana srpske hirurgije nije bilo neposrednih, a pogotovu ne javnih sukoba, čak i o nda kada je učenik prevazišao svog učitelja.</s>

<s>U Srpsku vojsku stupio je 1893. godine.</s><s>Godine 1896., pod nedovoljno razjašnjenim okolnostima, Mihajlo Petrović je u činu sanitetskog kapetana, otišao u Niš za načelnika hirurgije Moravske stalne vojne bolnice u Nišu, gde je postao jedini hirurg u gradu Nišu.</s>

<s>Stanje koje je 1869. u niškoj vojnoj bolnici zatekao, Petrović je u svom dnevniku ovako opisao;</s>

<s>U isto vreme (1897.) kada je osnivao hirurško odeljenje Moravske stalne vojne bolnice Niš, na inicijativu upravnika Okružne bolnice Niš, dr Dimitrija Milićevića, Mihailo Petrović, istovremeno je otvarao i hirurško odeljenje niške Okružne bolnice.</s>

<s>Tih godina Petrović je radio paralelno u dve bolnice, danju i noću, što je za njegov organizam bilo izuzetno naporno.</s><s>O ovome svedoči dr Leon Koen jedan od kasnije velikih profesora;</s>

<s>Godine 1898.</s><s>Petrović je podneo zahtev za „otpust na austrougarsko podaništvo“, položio zakletvu i dobio srpsko državljanstvo.</s>

<s>Najvećim delom zahvaljujući Petroviću razvoj vojne hirurgije u Moravskoj stalnoj vojnoj bolnici u Nišu bio je, i pored teških početaka, veoma brz.</s><s>Tako je na Prvom kongresu srpskih lekara i prirodnjaka, održanom u Beogradu 1904. godine u prisustvu pedeset lekara iz inostranstva, a potom i na Prvom sastanku srpskih hirurga 1907. učestvovao i major dr Mihajlo Petrovića sa još tri lekara iz ove bolnice.</s><s>Na tim skupovima Petrović je izneo sopstvena iskustva o devetogodišnjem izvođenju zahvata herniotomije (lečenje kile, bruha) u Moravskoj stalnoj vojnoj bolnici kod 4.328 regruta nesposobnih za vojsku.</s><s>Tim operativnim zahvatom kako je istako Petrović značajno je povećan broj za vojsku sposobnih građana.<ref>Dr. Mihailo Petrović (Niš): O rezultatima izvršenih herniotomija ingvinalne hernije za poslednjih 9 godina u Moravskoj vojnoj bolnici, s naročitim obzirom na metode Basinijevu i Koherovu III”'.</ref></s>

<s>Na dužnosti u Nišu bio je od 1986. do 1912. godine.</s><s>Sanitetski kapetan prve klase postao je 1897. godine, major 1901, potpukovnik 1908. godine.</s><s>Pukovnik je postao 1913. godine po završetku Drugog balkanskog rata, iako je 1912. godine prešao u civilnu službu, i obavljao dužnost načelnika Hirurškog odeljenja Okružne bolnice u Nišu.</s>

<s>Pred Prvi svetski rat, bio je upravnik Moravske stalne vojne bolnice (8. 1913.—7. 1914.), ali i inspektor sanitetskih ustanova u Nišu i i predsednik supervizorne komisije u Marselju.</s>

<s>Boravak Petrovića u Nišu, koji je zahvatao četvrt veka, ostaće zapamćen kako po stručnim radovima tako i u dušama celog niškog kraja...„s kojim je Petrović ostao prisno vezan do kraja života“.</s>

<s>U Balkanskim ratovima i Prvom svetskom ratu Petrović je postao vrhunski hirurg.</s><s>Iako visokog čina on nije ratovao kao štabni oficir u nekoj od komandi srpske vojske, već je uvek bio u prvim borbenim redovima, u rovovima među ranjenim vojnicima.</s><s>A između dve bitke aktivno je svojim pomoćnicima (studentima medicine, koje je u studiranju omeo rat) držao predavanja i uvodio ih u veštine hirurgije.</s>

<s>I pored velikog otpora saveznika i kadrovskih problema srpskog saniteta pred proboj Solunskog fronta Srpska Vrhovna komanda formirala je bolnicu u Dragomancima (Prvu poljsku hirušku bolnicu) na čelu sa dr Đorđem Nešićem i dr Mihailom Petrovićem,</s>

<s>Kada je, i pored naređenja saveznika da Srbi ne formiraju bolnicu i kadrovskih problema saniteta pred proboj Solunskog fronta, Srpska Vrhovna komanda formirala je bolnicu u Vasiliki (Prvu poljsku hirušku bolnicu) na Solunskom frontu.</s><s>Za glavnog hirurga postavljen je sanitetski pukovnik dr Mihailo Petrović.</s><s>Tokom 8. meseca 1916. godine posle žestoke ofanzive neprijatelja, i kontraofanzive savezničkih i srpskih trupa, u borbi za Kajmakčalan, ranjenika je bilo na više hiljada.</s><s>Nažalost oni nisu stizali do Vasilika, u kojoj je Petrović (po naređenju generalštaba) operisao kilave (osobe sa bruhom).</s>

<s>Petrović je iako nerado stisnutih zuba, morao je da ispuni taj zadatak.</s><s>A kada ga je ispunio, odlučio je, na svoju odgovornost, da Prvu hiruršku poljsku bolnicu primakne bliže frontu, iako mu to nije bilo dopušteno.</s><s>Ova mudra i smela Petrovićeva odluka spasila je živote mnogim ranjenicima, a naljutila Francuske saveznike, jer je:</s>

<s>Hirurgija, se u Srbiji, po Petrovićevom dubokom uverenju, nije negovala kako treba, sve do poslednje decenije 19. veka.</s><s>Na to je uticao mali brojem lekara, i činjenica da je Srbija za nepunih deset godina prošla kroz tri rata.</s><s>Za izlazak iz ovakvog stanja u hirurgiji Srbije, uz Subotića i Sondermajera u Beogradu i Živote Jankovića u Kragujevcu, Petrović je kao četvrti hirurg, najmlađi među njima, na posebno isturenom položaju u Nišu, u koji su gravitirale, iz još neoslobođenih delova Južne Srbije, veće grupe bolesnika na lečenje u nišku Okružnu bolnicu, nosilac velikih zasluge za razvoj hirurgije u Srbiji s kraja 19. veka i u prvim decenijama 20. veka.</s>

<s>Te Petrovićeve zasluge ogledaju se u tome što je u ratnu hirušku doktrinu uveo dosta novina.</s><s>Jedna od njih je i postupak sa ratnom ranom po svim principima asepse i antisepse, o čemu je Mihailo Petrović napisao:
 
On je rane ispirao 2% karbolnom kiselinom, inficirane većom koncentracijom, ili je koristio jod i jodoform-gazu.</s><s>Upravo u Srbiji, zahvaljujući Petroviću u srpsko-bugarskom ratu (1885) promovisane su pored primena jodoforma u lečenju ratnih rana, i metode drenaže ratne rane i skraćenja vremena evakuacije (do primarne obrade ratne rane).</s><s>Ove inovacije dr Mihaila Petrovića brzo su shvatili i prihvatili i drugi hirurzi.</s><s>Time je on dokazao da ja ovakav tretman ratne rane bitan faktor u smanjenju učestalosti njene infekcije, pojave septičnih komplikacija, učestalosti amputacija i smrtnosti.</s>

<s>Petrović je takođe među prvima ukazo na jednu pojavu (koja će mnogo godina kasnije biti uočena i nazvana sindrom uzajamnog pogoršanja kod ratnih povreda,), koja značajno utiče na infekciju rana, naglašavajući pri tome na nešto vrlo bitno:
...</s>

<s>Kada je 15. 9. 1919.</s><s>Jugoslovensko lekarsko društvo izdalo „Pravilnik za stručne sekcije“ u kome se kaže: „da u Jugoslovenskom lekarskom društvu mogu da se organizuju sekcije za sve grane medicine“, za prvog predsednika izabran je Mihailo Petrović.</s><s>Hirurška sekcija SLD-a i pored zalaganja Mihaila Petrovića, a kasnije i njegovih sledbenika, nije osnovana sve do 1950. godine.
{| class="toccolours" style="float:right; margin-left: 1em; margin-right: 2em; font-size: 85%; background:#c6dbf7; color:black; width:30em; max-width: 40%;" cellspacing="5"
| style="text-align: left;" |
Petrovićev savet početnicima u hirurgiji
„Stupajući u prostore u kojima se neguje hirurgija i leče naši bolesnici dao bih vam jedan savet: da pre nego što pristupite postelji hirurškog bolesnika ostavite vaše živce na domu, jer vam oni ne trebaju, ako su slabi.</s><s>No, ni u kom slučaju nemojte da zaboravite da ponesete sa sobom srce i dušu vašu, široko srce i toplu dušu, u kojima će odjeknuti bolovi i patnje vaših bolesnika, u kojima oni treba da nađu svu utehu i nadu, u toplini i saučešću ne stranca, no prijatelja lekara i duševnog čoveka“
|}
Po završetku Prvog svetskog rata 1920.</s><s>Petrović je po potrebi vojne službe prekomandovan u Zagreb na dužnost referenta sanitetske službe u Šestoj armijskoj oblasti.</s><s>Na toj dužnosti ostao je sve dok ukazom Ministra vojske od 1921. godine nije premešten na dužnost, načelnik Hirurškog odeljenja Vojne bolnice u Beogradu.</s><s>Na toj dužnosti bio je sve do 1929. godine, kada je penzionisan u činu brigadnog generala (u koji je unapređen 1924. godina) sa pravom nošenja uniforme, koju on nije skidao sve do svoje smrti.</s>

<s>Kada je Hirurško odeljenje Opšte bolnice na Vračaru, 1921. godine, odlukom Medicinskog fakulteta u Beogradu postalo Hirurška klinika i prva nastavna i stručna ustanova za studije hirurgije u Kraljevini SHS, trebalo je izabrati predavače.</s><s>Na predlog profesora Subotića, Mihailo Petrović je te godine izabran za vanrednog profesora hirurške propedevtike, istovremeno kada je postavljen i za načelnika Hirurškog odeljenja Vojne bolnice u Beogradu.</s>

<s>I nakon penzonisanja 1929. godine, Petrović je nastavio da radi kao profesor hirurške propedevtike na Medicinskom Fakultetu u Beogradu, i da operiše „bezmalo do poslednjeg daha“.</s><s>Kada mu je umrla supruga 1932. godine, preselio se na Hirurško odeljenje Vojne bolnice u Beogradu, gde je sve do smrti 1934. podučavao svoje mlađe kolege.</s>

<s>Među njima je bio i Rada Danić, koji će kasnije postati jedna od uglednih hirurga Jugoslavije, i veliki poznavalac dela Mihaila Petrovića.</s><s>Koliko je bila nepromišljena odluka vojnih vlasti o penzionisanju Petrovića, najbolje se vidi iz pisma Rada Danića upućenog Petroviću:</s>

<s>Priznanja 
Nosilac 17 odlikovanja i ordena, među kojima i;
 Orden Karađorđeve zvezde četvrtog stepena
 Četiri Ordena Svetog Save 
 Orden belog orla četvrtog stepena
 Orden belog orla petog stepena
 Albanska spomenica 
 Orden francuskog Ratnog krsta sa palmom</s>

<s>Napomene</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Mile S. Bjelajac: Generali i admirali Kraljevine Jugoslavije'', Beograd 2004.</s><s>Izdavači: Institut za noviju istoriju Srbije i Dobra d.o.o.</s>

<s>Srpski lekari
Kirurgija
Oficiri Vojske Kraljevine Srbije
Generali Vojske Kraljevine Jugoslavije
Nosioci Ordena Svetog Save
Nosioci Albanske spomenice</s>

