Teorija putanje i cilja
<s>Teorija putanje i cilja (House, 1971) koristi bihevioralni i situacioni pristup liderstvu.</s>

<s>Postoje mnogi putevi koji vode do Rima pa zbog toga teorija putanje i cilja predlaže da lider treba da izabere stil koji najviše odgovara konkretnoj situaciji.</s>

<s>Teorija posebno ima za cilj da objasni kako ponašanje lidera utiče na motivaciju i zadovoljstvo podređenih.</s>

<s>House (1971) je citiran kod Wexley-a i Yukl-a (1984), smatrajući da „motivacionu funkciju lidera čini povećana lična zahvalnost podređenima za ostvarenje radnog cilja, i pravljenje putanja do tih zahvalnosti tako da budu lake za prelaženje i to čisteći ih, smanjujući blokade i rupe, i povećanjem prilika za zadovoljstvo osoblja na putu“ (str. 176).</s>

<s>Drugim riječima, karakteristike podređenih i karakteristike okoline određuju i potencijal za povećanu motivaciju i način na koji lider mora djelovati da bi poboljšao motivaciju.</s>

<s>Sklonosti podređenih ka određenom šablonu liderskog ponašanja mogu, takođe zavisiti od stvarne situacije u kojoj se nalaze (Wexley i Yukl, 1984).</s>

<s>Uzimajući ove različite perspekitve, teorija putanje i cilja predlaže četiri stila liderskog ponašanja koji se mogu iskoristiti za postizanje ciljeva (House i Mitchell, 1974).</s>

<s>Oni su:</s>

<s>[1] Direktivno rukovođenje (lider daje konkretne instrukcije, očekivanja i rukovođenja);</s>

<s>[2] Rukovođenje podrškom (lider pokazuje brigu i podršku podređenima);</s>

<s>[3] Rukovođenje učestvovanjem (podređeni učestvuju u donošenju odluka);</s>

<s>[4] Rukovođenje orijentisano ka dostignućima (lider postavlja izazov, ističe stručnost i ukazuje povjerenje da će podređeni održati visoki standard učinka).</s>

