Владимир Ткалчић
<s>Владимир Ткалчић (Загреб, 30. септембар 1883 – 1971) је био историчар уметности, етнолог, музеолог, дугогодишњи директор загребачког Музеја за умјетност и обрт.</s>

<s>Биографија 
Рођен је 30. септембра 1883, у Загребу, где је учио основну школу и гимназију, а затим студирао на Свеучилишту, најпре права (1902 до 1904), а након положених прописаних испита је прешао на Филозофски факултет.</s><s>Године 1904/05 је био на студијама у Паризу, где се бавио проучавањем тамошњих музеја.</s><s>Школске 1909/10. је завршио студије и положио професорски испит из географије и историје, као главне предмете, те археологије и историје уметности, као помоћне предмете.</s>

<s>Још као студент је постао асистент на Археолошком одељењу Хрватског народног музеја у Загребу и од тада је остао да ради у музејској служби.</s><s>Највише се бавио практичним музејским радом.</s>

<s>Као конзерватор је радио на очувању културне баштине, посебно у оквиру Земаљског комисије за чување уметничких и историјских споменика у Хрватској и Славонији.</s>

<s>Године 1912. и 1913. фотографисао је предмете из каптолске ризнице.</s><s>Негативи на стаклу, чувају се у Управи за културни развитак Министарства културе Републике Хрватске и представљају вредну културну и фотографску баштину.</s>

<s>Године 1918. је постао кустос Хрватског народног музеја.</s><s>Наредне године је постављен, најпре за кустоса (1919-25), а касније и за управника (1925-33) новооснованог Етнографског музеја.</s><s>Повод за оснивање музеја била је приватна збирка од 12.000 домаћих и страних уметничких предмета Саламона Бергера.</s><s>Етнографски музеј отворен је за публику јула месеца 1920, након што га је посетио регент Александар Карађорђевић.</s>

<s>Између два светска рата, са малобројним кадром, Етнографски музеј је развио широку истраживачку, музеолошку и публицистичку делатност.</s><s>Његов полуслужбени часопис за културну историју и етнографију Јужних Словена „Народна старина“, почео је да излази од 1922. године, а затим почела да излази и „Збирка југословенских орнамената“ (1925–34), те „Етнолошка библиотека“ (1924–35).</s><s>Међу првима је написао систематски разрађену студију о народној ношњи на подручју Загребачке горе, као и приказ домаћег ћилимарства.</s>

<s>Био је дописни члан Бечког фолклорног друштва Verien für Volksfunde од 1932.</s>

<s>Године 1933. је постао директор (равнатељ) Музеја за умјетност и обрт у Загребу.</s>

<s>Чим је преузео управу музеја, радио је на стварању посебног одељења за православне споменике, истовремено се бавио проучавањем православних старина у Хрватској, те се старао о томе да се оне сачувају или у музеју или у цркви, односно манастиру којем су припадале.</s><s>Године 1939. је уредио ризницу манастира Гомирје код Огулина, израдио њен стручни каталог, а 1940. је радио на стварању такове ризнице у Костајници.</s><s>Истраживао је деловање гомирске и комоговинске иконографске школе.</s>

<s>Почетком Другог светског рата, када је створена Независна држава Хрватска, донет је низ законских одредби којима су озакоњени пљачка, демолирање и рушење фрушкогорских манастира и цркава на подручју НДХ.</s><s>Формирано је државно равнатељство са задатком да преузме целокупну управу над свим православним црквама и манастирима и формиран је суд у Сремским Карловцима (чије је име промењено у Хрватске Карловце) са задатком да обави тај пренос.</s><s>Јула месеца 1941.</s><s>Министарство наставе НДХ је наложило Ткалчићу да пошаље стручни тим у напуштени манастир Гомирје и преузме предмете од културно-историјског значаја, с обзиром на његово одлично познавање инвентара манастира, с обзиром да је две године раније израдио стручни каталог његове ризнице.</s><s>Након обављеног посла, пошто су се пронеле вести о уништавању православних цркви, Ткалчић је на властиту иницијативу послао телеграме свим великим жупама, да склоне на сигурно место сву покретну имовину од вредности, а у исто време од Министарства наставе у Загребу је тражио општу пуномоћ за музејске представнике да преузму предмете од вредности из православних цркава и манастира и пренесу их у Музеј за умјетност и обрт у Загребу.</s><s>Дозволу од Министарства наставе, Пододсека за високе школе и знанствене заводе су 19. јула 1941. добили Музеј за умјетност и обрт у сарадњи са представницима Археолошког, Историјског, Етнографског музеја и Конзерваторског завода.</s><s>Посао преузимања су поделили на екипе које су истовремено радиле на више места.</s><s>Преузимање је вршено у највећој журби из фрушкогорских манастира: Сремски Карловци, манастир Крушедол, манастир Шишатовац, манастир Беочин, манастир Бешеново, манастир Ђипше, манастир Гргетег, манастир Хопово, манастир Јазак, манастир Кувеждин, манастир Привина Глава, манастир Раковац, манастир Раваница, манастир Петковица, манастир Велика Ремета, најчешће без детаљних пописима, који су тек накнадно рађени.</s><s>Преузете су покретнине и из других православних цркава у местима: Каменица, Бастаја, Доња Вријеска, Бијела, Бјеловар, Брачевци, Бриње, Црна Власт, Даљ, Дарувар, Дољани, Ђаково, Главице, Гомирје, Иванић-Град, Карловац, Клочевик, Кобаша, Копривница, Босанска Костајница, Хрватска Костајница, Сремске Лазе, Лепавина, Лучани, Мајур, Мирковци, Мрежница, Нови Јанковци, Огулин, Ораховица, Оролик, Осијек, Оточац, Отока код Огулина, Пакра, Пакрац, Паучје, Петриња, Плашки, Прокике, Сењ, Сирач, Српске Моравице, Старо Село, Швица, Тоболић, Трњани, Тржић, Велико Набрђе, Винковци, Вировитица, Водотеч, Тук Војни, Врбовско, Врховине, Коложнице.</s><s>Нису преузети предмети ни из једне православне цркве у Срему које су биле претворене у католичке (Борово, Трпиња, Пачетин, Брачевци).</s><s>У неким случајевима манастири и цркве су већ били пљачкани и пре доласка музејских стручњака, усташе су  рушиле цркве, а преузете предмете су продавале или односиле у Загреб.</s><s>Пошто је део предмета био јако оштећен, Музеј је 1942. године формирао своју прву рестаураторску радионицу, у којој би такви предмети могли бити третирани.</s>

<s>Априла 1942. професор и декан Теолошког факултета, Радослав Грујић и кустос Музеја кнеза Павла, Миодраг Грбић, користећи се личним познанством, благонаклоношћу, ратног 
саветника при Управном штабу за Србију, мајора Јохана Албрехта фон Рајсвица () успели су да обезбеде пренос моштију српских светитеља кнеза Лазара из манастира Бешеново, те оскрнављене мошти цара Уроша из манастира Јазак и деспота Стефана Штиљановића из манастира Шишатовац, у окупирани Београд.</s><s>Том приликом је констатовано да су биле опљачкане све драгоцености које су се налазиле са моштима.</s>

<s>Након рата, наредбом Министарства просвете Федералне Државе Хрватске од 17. јула 1945. 
године заједно са Радославом Грујићем, Зденком Војновићем, Иваном Бахом, налазио се у комисији чији је задатак био повратак рукописа и црквених ствари Српској православној цркви.</s><s>Црквене драгоцености са територије НР Србије, чији је повратак одобрен, пренете су у Београд априла 1946. и у случајевима када је то било могуће, враћени су на своја првобитна места.</s><s>Од предмета са територије НР Хрватске, на иницијативу Главног одбора Срба у Хрватској и српског културног друштва „Просвјета“, основан је Музеј Срба у Хрватској, најпре као одељење Музеја за уметност и обрт, а од 1948. године као одељење Историјског музеја Србије.</s><s>Музеј Срба у Хрватској је од 1951. године деловао као самостална установа, а 1963. године поновно је постао одељење Историјског музеја Србије, осамдесетих година 20. века су враћени СПЦ епархијама из којих су потицали.</s><s>Сада се у Хрватском историјском музеју,  налазе само предмети које је Музеј откупио или који су му донирани.</s>

<s>Његовој професионалној каријери посвећен је Ткалчићев зборник, који је 1955. објавио загребачки Музеј за умјетност и обрт, а чији је главни уредник био Иван Бах.</s>

<s>Дела 
„Стружница из околице лепоглаве“ (1923)
„Сељачке ношње на подручју Загребачке горе“ (1925)
„Сељачко ћилимарство у Југославији“ (1929)</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

<s>Historičari umjetnosti
Biografije, Zagreb</s>

