O strastima (Hrizip)
<s>O strastima (; Peri pathōn), također prevedeno kao O afektima ili O osjećajima, djelo je grčkog stoičkog filozofa Hrizipa iz 3. stoljeća pne.</s><s>Djelo nije sačuvano, ali je do nas došlo oko sedamdeset fragmenata iz rasprave koju je protiv tog spisa u 2. stoljeću napisao filozof i liječnik Galen.</s><s>Uz to, Ciceron sažima značajne dijelove tog djela u svom spisu Rasprave u Tuskulu iz 1. stoljeća prije nove ere.</s><s>Djelo O strastima sastojalo se od četiri knjige, od kojih su prve tri govorile o stoičkoj teoriji emocija, a četvrta knjiga o terapiji i imala je zaseban naslov — Terapija.</s><s>Većina sačuvanih citata potječe iz prve i četvrte knjige, iako Galen daje i prikaz druge knjige na temelju stoičkog filozofa Posejdonija iz 1. stoljeća pne.</s><s>O trećoj knjizi ne zna se gotovo ništa.</s>

<s>Stoici su vjerovali da je um racionalan i da emocije uključuju prosuđivanje.</s><s>Stoičke strasti jesu osjećaji poput straha, bijesa i želje, koji svi uzrokuju patnju.</s><s>U svom djelu O strastima, Hrizip je objasnio kako strasti proizlaze iz pogrešnog mišljenja o tome što je dobro a što je loše.</s><s>To su pretjerane strasti, neposlušne razumu, što je Hrizip usporedio s trkačem koji je izvan kontrole.</s><s>Osoba obuzeta strašću odbacila je razum, a terapija je medicinsko umijeće potrebno za liječenje uma.</s><s>Tretman koji je opisao Hrizip bio je uglavnom preventivan i pokazivao je teorijski da strasti nisu ni prirodne ni potrebne te kroz primjere i praksu da se um može uvježbati da takve strasti odbaci.</s>

<s>Filozofija</s>

<s>Stoicizam je filozofski pravac koji je započeo u 3. stoljeću pne.</s><s>Prvi predstojnik (sholarh) stoičke škole, Zenon iz Kitija, počeo je podučavati oko 300. pne. i postavio je većinu temeljnih učenja te škole.</s><s>Njegovi nasljednici na mjestu voditelja škole bili su Kleant iz Asosa i zatim Hrizip iz Solija.</s><s>Stoici su svoju etiku temeljili na uvjerenju da je svijet racionalan, uređen i strukturiran.</s><s>Ljudi mogu napredovati samo ako žive u skladu s prirodom, kako ljudskom tako i kozmičkom.</s><s>Budući da je priroda racionalna, samo će život koji se živi prema razumu, tj. prema vrlini (aretē), biti lagan, dosljedan i sretan.</s><s>Nepravilno rasuđivanje dovodi do pojave pathē — koja se kao "strasti", "osjećaji" ili "emocije".</s><s>Grčka riječ pathos imala je široki spektar značenja koje ukazuju na nešto što se zadaje čovjeku.</s><s>Stoici su koristilu tu riječ da raspravljaju o generičkim osjećajima poput bijesa, straha i radosti.</s><s>Riječ "strast" često se koristi kao prijevod grčke riječi pathos kako se ne bi sugeriralo da su se stoici htjeli riješiti svakog osjećaja.</s><s>Međutim, stoici su često izravno govorili o uobičajenim osjećajima.</s>

<s>Počev od Zenona iz Kitija, stoici su rasporedili strasti u četiri kategorije: nevolja (lupē), zadovoljstvo (hēdonē), strah (phobos) i želja (epithumia).</s><s>Dvije od njih (nevolja i zadovoljstvo) odnose se na trenutno prisutne strasti, a druge dvije (strah i želja) odnose se na strasti usmjerene u budućnost.</s><s>Pod ove četiri kategorije mogu se povući specifične emocije poput bijesa, čežnje, zavisti, tuge i ponosa.</s>

<s>Od Platonova vremena filozofi su dopuštali iracionalne impulse u duši, ali stoici su dušu vidjeli kao jedinstvenu racionalnu cjelinu s jednim glavnim središtem (hegemonikon).</s><s>Stoga su stoici bili prvi filozofi koji su sve osjećaje identificirali s prosuđivanjem.</s><s>Strast je pogrešno mišljenje.</s><s>Strast ima pasivan aspekt jer donosi patnju, ali ima i aktivni aspekt, koji su stoici vidjeli kao impuls (hormē), koji je pretjeran i nepokoran razumu.</s><s>Mudra osoba koja se oslobodi strasti (apatheia) umjesto toga doživljava dobre emocije (eupatheia), koji predstavljaju razumske osjećaje bistre glave.</s>

<s>U okviru ove filozofske tradicije Hrizip je napisao svoje terapijsko djelo O strastima.</s><s>Kleant je tvrdio da je za ugušivanje strasti poput straha potrebno samo pokazati da ta emocija nema nikakve veze s onim što je loše.</s><s>Međutim, kao oblik terapije ovo je bilo neadekvatno, pa je Hrizip sebi zadao zadatak da napiše raspravu o teoriji i terapiji osjećaja.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Glavni izvor za djelo O strastima jest polemički komentar Galena u djelu O Hipokratovom i Platonovom učenju, koji sadrži većinu sačuvanih citata.</s><s>Drugi je glavni izvor Ciceronovo djelo Rasprave u Tuskulu, gdje se u 4. knjizi nalazi rasprava o stoičkim strastima koja potječe od Hrizipa.</s><s>Malu količinu dopunskih podataka pružaju pisci kao što su Diogen Laertije, Stobej, Kalcidije i Origen.</s>

<s>Galen
Galen citira Hrizipovo djelo O strastima sedamdeset puta u svojoj knjizi O Hipokratovom i Platonovom učenju, pa je tako sačuva i do dvadeset posto teksta.</s><s>Galen je djelo O Hipokratovom i Platonovom učenju napisao kako bi ispitao glavna učenja Hipokrata i Platona i pokazao njihovu istinitost i međusobno slaganje (kako je to Galen vidio).</s><s>Platon je podijelio dušu na tri dijela, koji predstavljaju razum, bijes i apetit.</s><s>Budući da je Hrizip bio glavni predstavnik stoičkog stajališta da je duša jedinstvena, Galen posvećuje većinu četvrte i pete knjige svoje rasprave u devet knjiga da napadne Hrizipovo djelo O strastima.</s>

<s>Galen tvrdi da se većina filozofa, uključujući Pitagoru, Aristotela, pa i mnoge stoike, slaže s Platonovom podjelom duše, čak i ako su neki od njih podjelu shvatili u smislu moći, a ne kao dijelova.</s><s>Njegov je cilj pokazati da Hrizip predstavlja jednu devijantnu poziciju.</s><s>Tvrdi da su Zenon i Kleant zaista bili na Platonovoj strani, ali dokazi koje iznosi vrlo su oskudni.</s><s>Galen prihvaća da za Zenona ima malo dokaza, a jedini dokaz koji pruža za Kleanta jest kratki stihovani dijalog između bijesa i razuma, za koji misli da pokazuje da je Kleant prihvatio postojanje iracionalnog dijela duše.</s>

<s>Tijekom svoje polemike Galen se u velikoj mjeri oslanja na stoičkog filozofa Posejdonija (1. stoljeće pne.), koji je napisao vlastiti spis O strastima kao komentar na Hrizipovo djelo.</s><s>Galen tvrdi da je Posejdonije prihvatio iracionalan dio duše, iako je Posejdonije možda zastupao više stoičko stajalište nego što to Galen priznaje.</s><s>Galen odabire i citira odlomke izvan konteksta, a često pokazuje i da nije dobro razumio Hrizipa.</s>

<s>Ciceron
Ciceron koristi Hrizipov spis O strastima kao glavni izvor za četvrtu knjigu svojih Rasprava u Tuskulu.</s><s>Neki odjeljci iz njegove treće knjige također se temelje na istom izvoru.</s><s>Ciceron je možda koristio sažetak nekog kasnijeg stoika umjesto izvornog potpunog Hrizipovog teksta.</s><s>On daje dodatne detalje koje Galen nije spomenuo i relativno je nepristran.</s><s>Međutim, u Ciceronovom izvještaju nema izravnih citata iz Hrizipa, a materijal iz drugih filozofskih škola miješa se s njegovim vlastitim komentarima.</s>

<s>Ciceron se žali da Hrizip većinu svojih napora posvećuje teoriji, a ne terapiji, ali Ciceron ima usku definiciju terapije kao strategije za pomoć nekome u iznenadnom napadaju osjećaja.</s><s>Ciceron je ipak koristan izvor za praktičnu stranu Hrizipove terapije, koja je usredotočena na prevenciji.</s><s>Galen zanemaruje ovaj aspekt jer mu je cilj napasti Hrizipovu teoriju.</s>

<s>Sadržaj</s>

<s>Premda je djelo O strastima jedno od najbolje potvrđenih Hrizipovih djela, veliki su dijelovi spisa izgubljeni.</s><s>Čini se da je Galen pročitao i izravno koristio samo prvu i četvrtu knjigu.</s><s>Svoje znanje o drugoj knjizi u potpunosti temelji na Posejdonijevom komentaru, a treću knjigu uopće ne spominje.</s><s>Sažetak koji je Ciceron koristio možda je davao rezime prve i četvrte knjige.</s><s>To znači da većina sačuvanih citata potječe iz prve i četvrte knjige, dok o trećoj knjizi ne znamo gotovo ništa.</s>

<s>Galen za prve tri knjige kaže da su teorijske (logika).</s><s>Četvrta knjiga bila je zasebno poznata pod nazivom Terapija () — naslov za koji se čini da potječe od samog Hrizipa, pa je moguće da je ta knjiga bila u optjecaju i kao samostalni tekst.</s><s>U prvoj knjizi Hrizip raspravlja o definicijama strasti koje je postavio Zenon i analizira njezine različite vrste.</s><s>U drugoj knjizi ispituje poteškoće svakodnevnog iskustva.</s><s>Četvrta knjiga obrađuje terapiju strasti, iako i ona sadrži teoriju, koja rezimira neke postavke iz prve knjige.</s><s>Sama teorija igra važnu ulogu u stoičkoj terapiji.</s>

<s>Prva knjiga
U prvoj knjizi Hrizip započinje s definicijama strasti koje je postavio Zenon.</s><s>Zenon je napisao svoje djelo O strastima, koje je ispitivalo osjećaje na temelju uobičajenog mišljenja o njima.</s><s>Zenon je strast definirao kao "iracionalno i neprirodno kretanje duše" i "pretjerani impuls".</s><s>Hrizip naglašava da "iracionalno" ovdje znači "neposlušno razumu i otrgnuto od razuma".</s><s>Emocionalno djelovanje ne biva nadvladano nižim iracionalnim dijelom duše.</s><s>Hrizip uspoređuje pretjerani impuls s trkačem čije noge imaju takav zamah da ih trkač ne može odmah zaustaviti:</s>

<s>Pretjerana emocija je poput trkača koji je izvan kontrole zbog vanjskih uzroka.</s><s>U slučaju nekontroliranog uma, vanjski uzroci su vanjske pojave, koje, kad djeluju na oslabljeni um, rezultiraju odgovarajućom strašću.</s>

<s>Zenon je, posuđujući ponovo iz uobičajene upotrebe, dodao treću definiciju strasti kao "lepršanje duše".</s><s>Za stoike svi tjelesni procesi imaju materijalni, tjelesni uzrok, što je za Hrizipa, kao i za Zenona, označavalo fizičke pokrete u duši.</s>

<s>Nakon što je obradio tri Zenonove definicije strasti, Hrizip prelazi na četiri generičke strasti kako ih je definirao Zenon.</s><s>Zenon je nevolju definirao kao mišljenje da se osoba nalazi u prisutnosti zla.</s><s>Na intenzitet nevolje utječu otpornost duše i razmjera nečijeg prethodnog iskustva.</s><s>Hrizip dodaje da mišljenje mora biti svježe kako bi se objasnilo zašto nevolja s vremenom može izblijedjeti.</s><s>Hrizip definira nevolju kao ustuknuće (smanjivanje) pred onim za što se smatra da je nešto što treba izbjegavati, a zadovoljstvo kao ushićenost (oteknuće) pred onim za što se misli da je nešto što treba izabrati.</s>

<s>Druga knjiga
U drugoj knjizi Hrizip se pomiče od Zenonovih definicija i raspravlja o raznim problemima koji se tiču strasti.</s><s>Za Hrizipa osjećaji predstavljaju prosudbe: prosudba da smo suočeni s nečim što je dobro ili loše i da je primjereno postupiti u skladu s njom.</s><s>Stoga se strast sastoji od dvije tvrdnje: (1) ovo je nešto dobro/loše i (2) ispravno je da to djeluje na osobu.</s><s>U slučaju nevolje, ljudi vjeruju da ih je (1) snašlo nešto loše i (2) da pred tim treba ustuknuti ("smanjiti se"), što uzrokuje ne samo unutarnju bol, nego i vanjske znakove nevolje poput plača.</s>

<s>Naposljetku nevolja se smanjuje, što ukazuje na slabljenje druge tvrdnje, čak i ako prva tvrdnja još vrijedi.</s><s>Tako osoba može prestati žaliti za smrću voljene osobe, a da se i dalje vjeruje da smrt te osobe predstavlja zlo.</s><s>Hrizip to razumije u smislu ublažavanja upale, na sličan način na koji se smanjuje vrućica.</s><s>Stoici su strasti doživljavali kao vrstu bolesti, pa je medicinska analogija sasvim namjerna.</s>

<s>Hrizip priznaje da neke emocionalne reakcije nije lako obrazložiti.</s><s>Na primjer, moguće je da obje tvrdnje mogu biti prisutne, ali da manifestacije nevolje ne uslijede.</s><s>Hrizip to objašnjava kao posljedicu drugih uzročnih faktora koji djeluju, a kojih možda nismo svjesni ili čije porijeklo može biti nejasno.</s><s>To može uključivati osnovne karakteristike uma ili stupanj u kome su se druge pogreške učvrstile u umu.</s>

<s>Hrizip također raspravlja o porijeklu zla i o tome zašto djeca, čak i ona koja su kreposno odgojena, postaju iskvarena.</s><s>Hrizip to povezuje sa svojim principom oikeiôsis-a ("odomaćenosti" ili "vlastitosti").</s><s>Djeca se rađaju u prirodnom stanju, što bi trebalo dovesti do dobrote i vrline.</s><s>Međutim, potraga za užitkom i izbjegavanjem boli povezuju se od najranije dobi s vrhovnim dobrom.</s><s>Sličan se postupak događa s bogatstvom i slavom.</s><s>Stoga fizički faktori poput užitka i boli, kao i društveni pritisci, koče naš prirodni razvoj.</s><s>Stoici su zlo izjednačili sa strastima, a iskvarenost se javlja u pogledu dobra i zla zbog "uvjerljivosti pojavnosti i govora".</s>

<s>Četvrta knjiga: Terapija
Na početku četvrte knjige Hrizip navodi da, kao što postoji umijeće koja se naziva medicinom, koja se bavi bolesnim tijelom, tako postoji i jednakovrijedno umijeće povezano s bolesnim umom.</s><s>Ovo nije samo analogija: strast je prava bolest prouzročena odstupanjem uma od njegovog prirodnog stanja.</s><s>Stanje duše ovisi o fiziološkim procesima u tijelu.</s><s>Hrizip to izravno povezuje s medicinskim idejama koje se tiču pneume kao "daha" koji čini dušu, a strast označava poremećaj u ravnoteži klasičnih elemenata koji čine tijelo i u ravnoteži između fizičkih principa poput toplog i hladnog.</s><s>S obzirom na ovaj materijalni odnos između tijela i duše, Hrizip naglašava potrebu za tjelesnim zdravljem i zagovara jednostavnu prehranu.</s>

<s>Hrizip o strastima raspravlja citirajući grčku književnost.</s><s>Tako se u svom ispitivanju bijesa koristi Euripidovom Medejom:</s>

<s>Ovdje Hrizip objašnjava Medejinu ljutnju u terminima "akrazije", odnosno slabe volje ili nedsotatka samokontrole.</s><s>Akrasia nije neka iracionalna sila unutar duše, već um koji se identificira s lošim rasuđivanjem.</s><s>Tijekom emocionalnog sukoba razum oscilira između suparničkih prosudbi.</s><s>Loša će prosudba istovremeno boraviti u umu s ispravnom.</s><s>U Medejinom slučaju ona bira opciju ukorijenjenu u bijesu, što je stoga pogrešna prosudba.</s><s>Hrizip još jednom objašnjava ovaj gubitak kontrole u smislu "trkača koji se suprotstavljaju svom impulsu u trčanju i [dakle] kod osoba koje su bijesne protiv vlastite prosudbe".</s>

<s>Netko usred emocionalne krize odbacuje pravu prosudbu i ne može mu se lako pomoći.</s><s>Hrizip daje brojne primjere bijesa i drugih osjećaja, kao što su ljudi koji grizu ključeve i nogama udaraju vrata kad ih ne mogu otvoriti ili pribjegavaju bijesu protiv neživih predmete poput kuglica vune.</s><s>Takva će se osoba izgledati promijenjena u odnosu na ljude oko sebe (tj. ljude koji još uvijek imaju ispravnu prosudbu) i s njom se ne može postupati kao s normalnom osobom.</s><s>Slično tome, netko će u ljubavnoj muci odbaciti dobar savjet bez obzira na cijenu.</s><s>Možda će prepoznati pravu prosudbu, ali će je odbiti.</s><s>Strasti zamračuju, uzrokuju zamagljivanje uma i ludilo.</s><s>One stavljaju točku na razmišljanje i ostavljajuć samo jednu mogućnost kao neodoljivu.</s>

<s>Samo oporavak od ovog zamagljivanja uma omogućuje promišljanje i povratak ispravnog rasuđivanja.</s><s>Hrizip opisuje dva oblika liječenja: (1) liječenje nastalih strasti i (2) sprječavanje nastanka strasti.</s><s>Hrizip naglašava da terapija prvog tipa ima samo ograničenu vrijednost i treba je koristiti kao privremena mjera.</s>

<s>Stoga je njegova terapija preventivna.</s><s>Budući da je strast privremeni napad koji odražava bolesnu prirodu uma, sama terapija mora biti usmjerena na osnovnu bolest.</s><s>Hrizip zagovara praksu "zadrške unaprijed", tj. nastojanja da se predvidje brojne poteškoće koje život nosi.</s><s>Hrizip navodi dva razloga iz kojih neočekivan događaj utječe na nas: (1) zato što nemamo vremena za procjenu veličine događaja i (2) zato što se osjećamo krivima što ga nismo predvidjeli:</s>

<s>Stoga su primarni uzrok nevolje nepredviđeni događaji, i potrebna nam je sposobnost racionalnog reagiranja, umjesto da odmah pristanemo na ono pojavno.</s><s>Hrizipova terapija usredotočena je na kontemplaciju, obuku i poboljšanje uma, na jačanje duše.</s><s>Teorija nas uči da su strasti pogrešno vođene prosudbe i da su stoga dobrovoljne.</s><s>Zadatak je terapije naučiti da te prosudbe imaju pogrešno vrednovanje, budući da ravnodušnost uzimaju za dobro ili zlo.</s>

<s>Ciceronove Rasprave u Tuskulu</s>

<s>Ciceron je iskoristio djelo O strastima, vjerojatno u obliku sažetka, za svoje Rasprave u Tuskulu.</s><s>Većina njegovog izvještaja može se naći u četvrtoj knjizi Rasprava u Tuskulu, posebno u koherentnom izlaganju u odjeljcima §11–33 i u ponešto zbrkanom izlaganju u odjeljcima §58–81.</s><s>Nekoliko dodatnih odlomaka može se naći u Ciceronovoj trećoj knjizi.</s>

<s>Knjiga IV
Ne računajući uvod (§1–10) i zaključak (§82–84), četvrta knjiga Rasprava u Tuskulu može se podijeliti u tri dijela, od kojih su dva izvedena iz Hrizipove rasprave "O strastima".</s><s>Drugi je dio kritika peripatetičke teorije umjerenih osjećaja u §34–57.</s><s>Premda u osnovi stoički, ovaj je središnji dio temeljen na nekom drugom izvoru.</s>

<s>§11–33
Ovaj prvi dio većinom je sukladan Galenovom izvještaju o prvoj i četvrtoj knjizi spisa O strastima.</s><s>Ciceron započinje (§11) s prve dvije Zenonove definicije osjećaja i prelazi na pregled četiri generičke strasti, kao i tri dobra osjećaja koja se mogu pripisati stoičkom mudracu (§14).</s><s>Navodi (§15) četiri fizička učinka četiriju strasti kojih nema u Galenovom izvještaju.</s><s>Slijedi (§16–21) poduži katalog osjećaja poredanih po kategorijama četiri glavne strasti — popis koji opet nedostaje kod Galena.</s><s>Zatim (§22) ističe pojam akrazije (latinski: intemperamentia) kao izvora strasti.</s>

<s>Tada Ciceron (§23–32) prelazi na građu uzetu iz Terapije.</s><s>Započinje (§23) izjavom o tome kako su poremećaji uma poput tjelesnih i kako dušu uznemiruju oprečna mišljenja.</s><s>Ciceron daje (§25–26) definicije i primjere različitih strasti.</s><s>Objašnjava (§27–28) analogiju između tijela i duše te između bolesti i zdravlja.</s><s>Opisuje (§31) ograničenja analogije (zdrava duša ne može oboljeti kao zdravo tijelo); i objašnjava (§32) kako su pametni manje skloni bolesti.</s>

<s>§58–81
U ovom se dijelu Ciceron vraća na temu terapije.</s><s>Međutim, iako velik dio materijala potječe od Hrizipa, Ciceron u izlaganje uključuje i neke peripatetičke ideje, dodaje vlastite primjedbe i citate iz rimskih pjesnika.</s>

<s>Nakon uvoda (§58), Ciceron objašnjava (§59–62) Hrizipovo stajalište da liječenje treba usmjeriti na samu strast, a ne na vanjski uzrok.</s><s>Zatim (§64–65) raspravlja o strastima uzrokovanim (navodno) lošim, odnosno dobrim stvarima.</s><s>Ciceron dodaje vlastitu digresiju o mišljenjima različitih filozofa.</s><s>Zatim (§68–76) prelazi na temu erotske ljubavi.</s><s>Mnoge od tih ideja potječu od Hrizipa, ali Ciceron koristi primjere uzete iz rimskog pjesništva umjesto grčkih pjesnika.</s><s>Terapijske ideje (§74–5) o uvođenju distrakcija ili zamjeni novog ljubavnika starim vjerojatno su dio Ciceronovih "peripatetičkih" lijekova.</s><s>Sljedeća tema (§77–81) obrađuje gnjev, ponovno crpeći svoje ideje iz Hrizipa.</s>

<s>Knjiga III
Treća knjiga Ciceronovih Rasprava u Tuskulu usredotočena je na ublažavanje nevolje, a ne na strasti općenito.</s><s>Ciceron se oslanja na mnoge stoičke teme, od kojih su neke možda izvedene iz Hrizipa.</s><s>To uključuje medicinsku analogiju (§1) i strasti kao oblike ludila (§7–13).</s><s>Međutim, samo se nekoliko odlomaka može izravno povezati s djelom O strastima.</s><s>Posebnu vrijednost ima odjeljak §52, koji sadrži učenje "zadršci unaprijed", koje se izravno pripisuje Hrizipu.</s><s>To se može nadopuniti odjelkkom §29, koji sadrži Euripidov citat koji je Hrizip vjerojatno koristio na istu temu.</s><s>Ostali odlomci iz Hrizipa uključuju izvedbu riječi lupē ("nevolja") u §61, kao i njegovu terapiju u vezi s tugom u §76 i §79.</s>

<s>Značaj i utjecaj</s>

<s>Hrizip je postao najistaknutiji autoritet za stoičku školu, koji je zasjenio svoje prethodnike.</s><s>Pisci toliko doktrinarno različiti kao što su Filodem i Origen citirali iz njegova djela O strastima.</s><s>Sam Galen navodi da su stoici njegova vremena slijedili Hrizipa.</s>

<s>Posejdonije
Posejdonije je napisao vlastiti spis O strastima, u kojem je proširio Hrizipovu raspravu.</s><s>Gotovo sve što se o tom djelu zna izvučeno je iz Galenovih primjedbi.</s><s>Galen tvrdi da je Posejdonije dopustio postojanje iracionalnog dijela duše.</s><s>Moguće je da je Posejdonije zauzimao ovu poziciju, iako bi ona bila u suprotnosti s glavnom stoičkom mišlju, a ne samo s Hrizipovom.</s><s>Ciceron, koji je osobno poznavao Posejdonija, ne pokazuje svijest o nekom neslaganju između Posejdonija i Hrizipa.</s>

<s>Među poteškoćama koje je Posejdonije želio objasniti bile su: kako impulsi postaju pretjerani; zašto se različiti ljudi razlikuju u svojim emocionalnim reakcijama; zašto emocije vremenom blijede, a tvrdnje (propozicije) ipak mogu ostati netaknute; i zašto manifestacije nevolje mogu biti tako nepredvidive.</s><s>U mnogim slučajevima neslaganje između Posejdonija i Hrizipa o kojem Galen izvještava zapravo su možda bili Posejdonijevi pokušaji da preradi i potkrepi Hrizipovo stoičko stajalište.</s><s>Primjerice, Posejdonije je želio objasniti varijacije u emocionalnim reakcijama: zašto neki ljudi reagiraju neprimjereno suočeni s osjećajima, a drugi ne?</s><s>Posejdonije je možda tvrdio da je ljudski um predisponiran za različite emocionalne pokrete, a da pritom nužno nije iracionalan.</s>

<s>Seneka</s>

<s>Hrizipov utjecaj na Seneku Mlađeg najjasniji je u njegovom dugom eseju O gnjevu ().</s><s>Seneka razlikuje tri stupnja gnjeva kao dio kronološkog slijeda.</s><s>Prvi je stupanj šok, početno uznemirenje ili pokret koji je nehotičan.</s><s>Na drugom stupnju um pristaje na pojavu nepravde i na to da je stoga prikladno odgovoriti osvetoljubivošću.</s><s>NA trećem stupnju emocija se oslobađa.</s><s>Razum, koji je još uvijek bio prisutan u drugoj fazi, sada je pušten i um se okreće od njega.</s><s>Budući da je prva faza nehotična, a trećoj nedostaje razuma, terapija mora biti usmjerena na drugu fazu — samo se ovdje može prepoznati priroda šoka i pristati uz razum.</s>

<s>Epiktet
Epiktet govori svojim učenicima da se kroz niz vježbi mogu osposobljavati za postupanje s onim pojavnim.</s><s>To uključuje ispitivanje da li neki ugledan ili lijepi prolaznik podrazumijeva nešto dobro ili da li je ožalošćena ili gladna osoba pretrpjela nešto loše.</s><s>Epiktet strogo razlikuje stvari koje su u našoj moći (eph' hēmin) i one koje nisu u našoj moći.</s><s>Sve što je u našoj moći definirano je usko kao naša volja ili htijenje (prohairesis).</s><s>To uključuje naše prosudbe i želje, ali ništa vanjsko kao što je naše tijelo.</s><s>Hrizipov utjecaj očit je u razgovoru (II, 18) o ispravnoj upotrebi dojmova, gdje objašnjava kako bolesti rastu u umu na način vrlo sličan Hrizipovom odlomku koji navodi Ciceron (Rasprave u Tuskulu, IV, 24):</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjske veze
Ciceron, Rasprave u Tuskulu, knjiga IV (o strastima) – usporedni latinski i engleski tekst</s>

<s>Stoicizam
Djela 3. vijeka pne.</s>

