Fonetika turskog jezika
<s>Fonetika turskog jezika je ogranak turske gramatike koji proučava glasove i njihov izgovor u turskom jeziku.</s>

<s>U velikim crtama turski dijeli većinu zvukova sa europskim jezicima, što je prepoznatljivo i u njegovom alfabetu.</s><s>Jedini značajan izuzetak je grafem Ğ koji se ne izgovara nego on samo produžava samoglasnik koji ga prethodi.</s><s>Sa fonološke strane, suglasnici turskog standardnog jezika su:</s>

<s>Značajna fonološka osobina turskog jezika je harmonija samoglasnika, što je princip po kojem turske reči imaju isključivo zadnje samoglasnike (a, i, o, u) ili samo prednje (e, i, ö, ü).</s><s>Naime turski ima dvodimenzionalni sistem samoglasnika, tako da po prvom stupnju samoglasnici mogu biti prednji ili zaobljen, a po drugom stupnju vokalne harmonije oni mogu biti jednostavni ili složeni.</s><s>Stoga turski ima dvije klase samoglasnika, prednje i zadnje.</s><s>Po «harmoniji samoglasnika» riječi ne smiju imati istovremeno prednje i stražnje samoglasnike.</s>

<s>Turski jezik</s>

