O uzvišenom
<s>O uzvišenom ili O divotnom () grčko je književnokritičko djelo iz rimskog doba, napisano u 1. stoljeću nove ere.</s><s>Autor spisa je nepoznat, ali pripisivali su ga retoru i filozofu Kasiju Longinu iz 3. stoljeća n.e., pa se još uvijek ponekada navodi pod imenom Longinovim, odnosno Pseudo-Longinovim.</s><s>Spis se ubraja među klasična djela na polju estetike i učinka lijepog pisanja.</s><s>Rasprava ističe primjere dobrog i lošeg pisanja iz prethodnog milenija, posebno se usredotočujući na ono što može dovesti do uzvišenog.</s>

<s>Autorstvo
Autor spisa je nepoznat.</s><s>U referentnom rukopisu iz 10. stoljeća (Parisinus Graecus 2036), naslov glasi "Dionizije ili Longin" (Dionysius sive Longinus), što je opis srednjovjekovnog prepisivača koji je pogrešno pročitan kao "Dionizije Longin" (Dionysius Longinus).</s><s>Kad se rukopis pripremao za tiskano izdanje, djelo je u početku pripisivano retoru Kasiju Longinu (oko 213–273. n. e.).</s><s>Budući da točan prijevod uključuje mogućnost autora po imenu "Dionizije", neki su to djelo pripisali Dioniziju iz Halikarnasa, piscu iz 1. stoljeća nove ere.</s><s>Ostaje mogućnost da to djelo ne pripada ni Kasiju Longinu ni Dioniziju iz Halikarnasa, već nekom nepoznatom autoru koji je pisao u doba Rimskog Carstva, vjerojatno u 1. stoljeću.</s><s>To podrazumijeva da su se prilikom pisanja kodeksa naznake o pravom autoru već izgubile.</s><s>Nijedan autor ne može biti prihvaćen kao stvarni pisac rasprave.</s><s>Dionizije je gajio ideje koje su apsolutno suprotne onima zapisanim u raspravi; kod Longina postoje problemi s kronologijom.</s>

<s>Među drugim predloženim autorima jesu Hermagora iz Temnosa (retor koji je živio u Rimu tijekom 1. stoljeća nove ere), Elije Teon (autor djela koje je imalo mnogo zajedničkih ideja s idejama iznesenim u spisu O uzvišenom) i Pompej Gemin (koji je održavao prepisku s Dionizijem).</s>

<s>Albin Lesky drži da je spis nastao "poslije 40. g. nove ere" kao odgovor na istoimenu raspravu Cecilija iz Kalakte na Siciliji i da ga je napisao neki učenik Teodora iz Gadare.</s><s>Autor odgovara Ceciliju jer ovaj nije dao ogovarajući prikaz "uzvišenog", osobito zato što u svom konceptu nije pridao dovoljno važnosti emocionalnom elementu.</s>

<s>Dionizije Halikarnašanin
Dionizije Halikarnašanin pisao je u doba cara Augusta i objavivio čitav niz djela.</s><s>Dionizije je općenito odbačen kao potencijalni autor spisa O uzvišenom, jer se spisi koji se pouzdano pripisuju Dioniziju razlikuju od djela O uzvišenom po stilu i po načinu autorova razmišljanja.</s>

<s>Kasije Longin
Kasije Longin, koji je napisao brojna književna djela, bio je Plotinov učenik i smatran je "najuglednijim učenjakom svoga doba".</s><s>Obrazovanje je stekao u Aleksandriji, a zatim je otišao predavati u Atenu.</s><s>Kasnije se preselio u Malu Aziju, gdje je vršio dužnost savjetnika Zenobije, kraljice Palmire.</s><s>Kasijevo je autorstvo spisa O uzvišenom dvojbeno, jer je on pisao u 3. stoljeću, a u samom spisu ne spominje se književnost nastala kasnije od 1. stoljeća n.e. (kronološki je posljednji spomenut Ciceron, koji je umro 43. godine pne.), pa se spis danas obično datira u početak 1. stoljeća nove ere.</s><s>Djelo završava raspravom o propadanju govorništva, tipičnom temom za vrijeme u kojem su djelovali autori kao što su Tacit, Petronije i Kvintilijan, koji su se također bavili tom temom.</s><s>Kasija Longina dao je pogubiti Aurelijan, rimski car koji je osvojio Palmiru 273. godine, pod optužbom za urotu protiv rimske države.</s><s>Povod su vjerojatno bili spisi koje je napisao za palmirsku kraljicu Zenobiju dok je ona još bila na vlasti.</s><s>Izvještava se da je Longin napisao pismene odgovore za kraljicu, koja ih je koristila kao odgovore Aurelijanu, čovjeku koji će uskoro doći na vlast kao rimski car.</s>

<s>Sadržaj
Spis O uzvišenom istovremeno je i rasprava o estetici i o književnoj kritici.</s><s>Napisan je u epistolarnom obliku, a završni dio, koji se možda odnosi na javni nastup govornika, nije nam se sačuvao.</s><s>Spis je posvećen Postumiju Terencijanu, rimskom kulturnom i javnom djelatniku, o kome se inače malo toga zna.</s><s>O uzvišenom je zbirka književnih uzoraka, s oko pedeset autora koji se spominju ili citiraju u razdoblju od 1000 godina.</s><s>Uz očekivane primjere iz Homera i drugih ličnosti grčke kulture, spis navodi i odlomak iz Postanka, što je prilično neobično za 1. stoljeće:</s>

<s>S obzirom na navod iz Postanka u pozitivnom smislu, pretpostavlja se da je autor bio ili helenizirani Židov ili je bio dobro upoznat sa židovskom kulturom.</s><s>Kao takav, autor naglašava da, da bi uistinu bili veliki pisci, autori moraju imati "moralnu izvrsnost".</s><s>Znanstvenici zapravo pretpostavljaju da je autor izbjegavao da svoj spis objavi "bilo uslijed svoje skromnosti bilo uslijed svoje razboritosti".</s><s>Štoviše, autor naglašava da transgresivni pisci nisu nužno bestidne budale, čak i ako poduzimaju književne rizike koji se čine "smjelima, razuzdanima i originalnima".</s><s>Što se tiče društvene subjektivnosti, autor priznaje da potpuna sloboda promiče duh i nadu; prema njemu, "rob nikada nije postao govornikom".</s><s>S druge strane, previše raskoši i bogatstva dovodi do propadanja rječitosti, a rječitost je cilj uzvišenog pisca.</s>

<s>Uzvišenost
Autor kritički hvali i kritizira određena književna djela kao primjere dobrih ili loših stilova pisanja.</s><s>U konačnici, on promiče "uzdizanje stila" i bit "jednostavnosti".</s><s>Na jednom mjestu kaže: "Prvi i najvažniji izvor uzvišenosti [jest] snaga oblikovanja velikih koncepcija".</s><s>Za koncept uzvišenog općenito se smatra da se odnosi na stil pisanja koji se uzdiže "iznad običanoh".</s><s>Na kraju, autor iznosi pet izvora uzvišenosti: "velike misli, snažne emocije, određene figure misli i govora, plemenita dikcija i dostojanstven raspored riječi".</s><s>Mane koje treba izbjegavati u pisanju jesu: bombastičnost, djetinjarije, lažne emocije i frigidnost.</s>

<s>Učinci uzvišenog jesu: gubitak racionalnosti, otuđenje koje dovodi do poistovjećivanja s kreativnim postupkom umjetnika te duboke emocije pomiješane u užitku i egzaltaciji.</s><s>Primjer uzvišenog (koji autor citira u djelu) jest Sapfina pjesma, takozvana Oda ljubomori, definirana kao "Uzvišena oda".</s><s>Cilj spisateljice nije toliko izraziti puke osjećaje, koliko pobuditi osjećaje kod njezine publike.</s>

<s>U spisu autor tvrdi da "uzvišeno vodi slušatelje ne do uvjerenja, već do ekstaze: jer ono što je divno uvijek ide zajedno s osjećajem zaprepaštenosti i prevladava nad onim što je samo uvjerljivo ili divno, jer uvjeravanje je po pravilu dohvatljivo svima: dok se uzvišeno, dajući govoru nepobjedivu snagu i moć, uzdiže iznad svakog slušatelja".</s>

<s>Prema ovoj izjavi, moglo bi se pomisliti da je uzvišeno za autora bio samo trenutak bijega od stvarnosti.</s><s>No, naprotiv, smatrao je da književnost može oblikovati dušu i da se duša može izliti u umjetničko djelo.</s><s>Na taj način spis ne samo samo u domeni književne kritike, već postaje i etička rasprava, jer Uzvišeno postaje proizvod velike duše (, megalophrosunēs apēchēma).</s><s>Dvije su vrste izvora Uzvišenog: urođeni izvori ("težnja ka energičnim konceptima" i "snažna i entuzijastična strast") i stečeni izvori (retoričke tehnike, odabir prave leksike i "dostojanstvena i visoka kompozicija").</s>

<s>Propadanje retorike
Autor govori i o propadanju govorništva, koje proizlazi ne samo iz odsutnosti političke slobode, već i iz iskvarenosti morala, koji zajedno uništavaju taj visoki duh koji generira Uzvišeno.</s><s>Stoga je rasprava očito usredotočena na goruću polemiku koja je plamtjela u 1. stoljeću nove ere u rimskoj književnosti.</s><s>Ako je Petronije kao uzroke propadanja istaknuo previše retorike i pompozne, neprirodne tehnike koja se gajila u retorskim školama, Tacit je bio bliži autoru spisa O uzvišenom, budući da je smatrao kako se korijen ove dekadencije nalazio u uspostavljanju principata, odnosno Carstva, koje je, premda je donijelo stabilnost i mir, također iznjedrilo cenzuru i dovelo do kraja slobode govora.</s><s>Tako je govorništvo postalo tek vrsta stilske vježbe.</s>

<s>Naslov i nedovršenost spisa
Prevoditelji nisu mogli jasno protumačiti tekst, uključujući i sam njegov naslov.</s><s>"Uzvišeno" u naslovu prevedeno je na razne načine, uključujući osjećaj uzvišenosti i izvrstan stil.</s><s>Riječ "uzvišeno", tvrdi Rhys Roberts, zavarava, jer se autorov cilj uglavnom tiče "osnova plemenitog i impresivnog stila" nego bilo koje uže i specifične teme.</s><s>Štoviše, otprilike jedna trećina rasprave nedostaje; autorov odjeljak o usporedbama, na primjer, sastoji se od samo nekoliko riječi.</s><s>Stvari su dodatno komplicirane spoznajom da drevni pisci, autorovi suvremenici, ni na koji način ne spominju ovaj spis niti iz njega citiraju.</s><s>I prema Milošu N. Đuriću, u ovom spisu autor ne objašnjava objektivna obilježja uzvišenog, nego više tumači njegov dojam u ljudskom osjećaju: "Divotno izaziva naše divljenje, tj. trenutačnu potpunu osvojenost duše, sasvim svladane nečim presilnim i prekomjernim, koje nam osvaja dušu".</s>

<s>Ograničenja spisa
Unatoč pozitivnom stavu koji kritičari imaju prema ovom djelu, on je ipak daleko od savršenog.</s><s>Autorovo povremeno oduševljenje postaje "zaneseno" i stvara određenu zabunu u pogledu značenja njegovog teksta.</s><s>Nadalje, kritičar iz 18. stoljeća Edward Burnaby Greene smatra da je autor ponekad "previše uglađen".</s><s>Greene također tvrdi da je autorov fokus na hiperboličkim opisima "posebno slab i pogrešno primijenjen".</s><s>Povremeno autor pada i u neku vrstu "zamora" prilikom obrade teme.</s><s>Rasprava je također ograničena u svojoj koncentraciji na duhovnu transcendenciju i u nedostatku obrade načina na koji jezične strukture određuju osjećaje i misli pisaca.</s><s>Konačno, autorovu je raspravu teško objasniti u nekom akademskom kontekstu, s obzirom na poteškoće teksta i nedostatak "praktičnih pravila koja se mogu naučiti".</s><s>U primjerima kojima pisac tumači "uzvišeno" on se pokazuje kao neoplatoničar, koji poznaje samo etički uzvišeno: samo je uzvišena duša sposobna za uzvišen umjetnički stil, a vanjski ukrasi, koji potječu iz razuma a ne iz duše, daju stilu izvještačenost i napuhanost, a ne istinsku uzvišenost.</s>

<s>Stil i retorika
Usprkos ovim manama, spis ostaje kritički uspješan zbog svog "plemenitog tona", "prikladnih uputa", "razboritog stava" i "povijesnih interesa".</s><s>Jedan od razloga zašto je tako malo vjerojatno da su poznati drevni kritičari napisali spis O uzvišenom jest taj što se način na koji je rasprava sastavljena značajno razlikuje od bilo kojeg drugog književnog djela.</s><s>Budući da autorova retorička formula izbjegava dominirati njegovim djelom, književnost ostaje "osobna i svježa", jedinstvena po svojoj originalnosti.</s><s>Autor se buni protiv popularne retorike tog doba implicitno napadajući drevnu teoriju koja se usredotočuje na detaljnu kritiku riječi, metafora i figura.</s><s>Eksplicitnije, odbijajući suditi o tropima kao entitetima za sebe, autor promiče uvažavanje književnih sredstava koja se odnose na odlomke u cjelini.</s><s>U osnovi, autor se više usredotočuje na "veličinu stila" nego na "tehnička pravila", što je rijetkost za jednog kritičara tog vremena.</s><s>Usprkos kritikama drevnih tekstova, autor ostaje "gospodar iskrenosti i dobre naravi".</s><s>Štoviše, autor izmišlja upečatljive slike i metafore, povremeno pišući gotovo lirski.</s><s>Općenito, autor cijeni i koristi jednostavnu dikciju i smione slike.</s>

<s>Što se jezika tiče, djelo je zasigurno jedinstveno po tome što predstavlja spoj izraza helenističkog grčkog koine dijalekta, kojima su dodane uzvišenje konstrukcije, tehnički izrazi, metafore, klasični i rijetki oblici koji stvaraju književni pastiš na granicama jezičnog eksperimentiranja.</s>

<s>Ujecaji
Čitajući spis O uzvišenom, kritičari su utvrdili da je antički filozof Platon bio "veliki heroj" za autora spisa.</s><s>Autor ne samo da staje u obranu Platona, već također nastoji uzdići njegov književni ugled suprotstavljajući ga suvremenim kritikama.</s><s>Još jedan utjecaj na raspravu može se naći u autorovim retoričkim figurama, koje crpe iz teorije Cecilija iz Kalakte, pisca iz 1. stoljeća pne.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s></s>

<s>Martin Fritz, Vom Erhabenen.</s><s>Der Traktat 'Peri Hypsous' und seine ästhetisch-religiöse Renaissance im 18.</s><s>Jahrhundert (Tübingen, Mohr Siebeck, 2011).</s>

<s>Vanjske veze
Tekst spisa O uzvišenom (starogrčki, s paralelnim francuskim prijevodom Boileaua iz 1674.)
Engleski prijevod spisa O uzvišenom, W. Hamilton Fyfe
Dr George P. Landow, "Longinus" "On Great Writing" and the 18th-century Sublime"
 
 
 Rhetores Graeci, L. Spengel (ed.), Lipsiae, sumptibus et typis B. G. Teubneri, 1853, vol.</s><s>1 pp.</s><s>243-296.</s>

<s>Djela 1. vijeka
Retorika
Starogrčka književnost</s>

