Gegijski jezik
<s>Gegijski jezik (ISO 639-3: aln) je skupina sjevernoalbanskih dijalekata koji se govore na području sjeverno od rijeke Škumbin.</s><s>Gegijski je jedna od osnova albanskog nacionalnog i književnog jezika, koji se razvio početkom 20. stoljeća.</s><s>Jezikoslovci ga smatraju dijelom albanskog makrojezika (ISO 639-3: sqi).</s><s>Njegovi su nazivi: gegërishtja, gegnisht ili gegnishtja, geg, gegë, shgip, shopni.</s><s>Gegijski pripada tipu SVO jezika, koji u skladbi sastavljaju rečenicu redom subjekt – predikat – objekt.</s>

<s>Broj govornika
Gegijskom narječju govori između 3,45 i 3,47 milijuna osoba (2001).</s>

<s>Prostor
U Albaniji stara granica između gegijskih i toskijskih govorilaca je rijeka Škumbin.</s><s>Rijeka za malo pomiče Jirečekovu liniju, a njezin tok prati i stari Ignjatijev put.</s><s>Prema podjelama narječja glavi albanski dialektolozi (Jorgji Gjinari, Gjovalin Shkurtaj, Agnija Desnickaja, Shaban Demiraj, Bahri Beci) su suglasni i preporučuju slične šeme.</s><s>Najjužniji grad gegijskog prostora je Elbasan a u gegijskoj Albaniji se nalazi većina većih albanskih gradova: Tirana, Drač, Kroja, Lješ, Skadar, Kukeš.</s>

<s>Izvan Albanije, gegijskim govori kosovsko stanovništvo te Albanci u Crnoj Gori, Srbiji, Makedoniji i Arbanasi u okolici Zadra.</s>

<s>Postoje dva podnarječja: 
 sjeverni (Skadar, Lješ i Albanci Ulcinja, Podgorice, cijelog Kosova, Preševa), podijeljen u:
 istočnosjeverni (Skadar, Crna Gora) i
 zapadnosjeverni (Kukeš, Kosovo).
 južni, između rijeke Mat i rijeke Škumbin (Kruja, Tirana, Elbasan, Makedonija), podijeljen u:
 srednjojužni (Mirdita, Makedonija, Struga, Debar, Kičevo, Skopje, Kumanovo, Kroja) i
 južni (Drač, Tirana, Kavaja).</s><s>Tokom rijeke Škumbin postoji jedan prijelazni pojas širok od deset od dvadeset kilometara.</s>

<s>Povijest
Na gegijskom je napisan najstariji sačuvani dokument na albanskom jeziku, Slovo krštenja koje je 1462. napisao biskup Pal Engjëlli.</s><s>Iz istog doba je također na gegijskom čuveni Kanun vojvode Dukađinija.</s>

<s>Albanski jeziki u srednjem vijeku sve do 20. stoljeća je bio podijeljen u nekoliko jezika koji su se međusobno sporazumijevali.</s>

<s>Prije Drugog svjetskog rata nije bilo službenog pokušaja da se provede jedinstveni albanski književni jeziki, do tada su korišteni književni gegijski i književni toskijski.</s><s>Komunistički režim je nametnuo pravilo koje se temeljilo na varijanti toska koja se govori u gradu Korča i oko njega.</s><s>Korča je jedna od istorijskih središnjica albanske književnosti i kulture.</s>

<s>Zagrijavanjem odnosa između Albanije i Jugoslavije pri kraju 1960-ih, kosovski Albanci – najveća etnička skupina na Kosovu sa 73,6% stanovnika po popisu iz 1971. – usvojili su isti standard u procesu koji je započeo 1968. i kulminirao pojavom prvog jedinstvenog Albanskog pravopisa i rječnika 1972.</s><s>Iako su do tada koristili geg i gotovo su svi albanski pisci u Jugoslaviji bili gegi, iz političkih razloga su odlučili pisati u tosku.</s><s>Promjena književnog jezika imala je značajne političke i kulturne posljedice jer je jezik glavni kriterij albanskog identiteta.</s><s>Standardizaciji je se posebno protivio književnik Arši Pipa, tvrdeći da se tim potezom nanosi šteta gegima i osiromašuje baština albanskog društva.</s><s>Književni je albanski jezik on nazvao »monstruoznošću« koju je proizvelo komunističko vodstvo toska, pri osvajanju antikomunističkog sjevera Albanije pa je nametnulo svoj vlastiti dijalekt gegima.</s>

<s>Fonološke osobine</s>

<s>Razlike u leksiku gegijskog i toskijskog
Neki primjeri o razlikama između gegijskog, toskijskog i književnog albanskog jezika.</s>

<s>Reference</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Literatura</s>

<s>Albanski jezik</s>

