Bejtadži
<s>Bejtadži ( jedn., množ. bejtexhinj;  "pjesma") bili su popularni pjesnici muslimanske tradicije koji su u okviru albanske književnosti 18. stoljeća pisali na albanskom jeziku, ali koristeći arapsko pismo.</s><s>Taj izraz doslovno znači "tvorac dvostiha".</s>

<s>Širenje bejtadžijske književnosti bilo je rezultat dva različita značajna faktora.</s><s>U vjerskim je praksama postojala potražnja za spisima na albanskom jeziku i oslobađanjem od stranog utjecaja.</s><s>Drugi je faktor bio pojačani ideološki pritisak turskih vladara, što je dovelo do toga da se u današnjoj Albaniji otvaraju albanske škole, u kojima su predavali mnogi bejtadžijski pjesnici.</s>

<s>Historija
Bejtadži su pisali albanskim jezikom na elifbi, adaptaciji osmanskog turskog pisma, često s jakim utjecajem osmanskog turskog jezika u uobličavanju posuđenica.</s><s>Bejtadžijska književnost imala je dvije faze razvoja.</s><s>Prva je trajala do kraja 18. stoljeća, a karakterizirale su je svjetovne teme.</s><s>Druga faza, od kraja 18. i tijekom 19. stoljeća, imala je pretežno vjerski karakter.</s><s>Od svjetovnih djela, mnogi su bejtadži pisali o pozitivnim vrijednostima ljubavi, prirodne i ženske ljepote, vrlinama, djelima, znanju, a također su aludirali na negativne osobine ambicije i licemjerja.</s>

<s>Bejtadži koji su stvarali u ovoj tradiciji bili su Nezim Frakulla, Sulejman Naibi i Muhamet Kyçyku.</s><s>Daljnji korak u ovoj književnosti pokrenut je kada su drugi bejtadži poput Hasana Zyka Kamberija i Zenela Bastarija u svojim djelima razmišljali o suvremenim duštvenim prilikama, opisujući težak život siromaha, nesigurnost u budućnost i njihovo nezadovoljstvo uvjetima feudalizma.</s>

<s>Književnost bejtadžija nije sama postigla nacionalni ugled, ali njezini su pjesnici dali vrijedan doprinos albanskoj književnosti.</s><s>Primjerice, pisali su na albanskom, u vrijeme kada su to vladajući Osmanlije zabranjivali.</s><s>Osim vjerskih tema, bejtadžijska je književnost prva široko obrađivala svjetovne teme.</s><s>Neki su autori ove vrste bili bliži narodu i u svoje su pjesme uključivali elemente svakodnevnog života, koristeći se realističnim društvenim temama s jakim kritičkim senzibilitetom.</s>

<s>Značaj
Albanska poezija učinila je s bejtadžijskim djelima još jedan umjetnički korak, budući da su ona bila sastavljena od izraza i slika koje uistinu imaju umjetničku vrijednost.</s><s>Bejtadžijski su autori uklopili tradicionalnu poeziju Albanije, uglavnom pjesme od osam stihova koje su svi pjesnici koristili.</s><s>Njihova su se djela širila putem pisanih primjeraka ili usmeno.</s><s>Bejtadži su osobito potjecali iz gradova kao što su Berat, Elbasan, Skadar, Đakovica i Priština, ali i iz manjih gradova kao što su Kolonja, Frašer i Konispol.</s>

<s>Tok bejtadžijske književnosti izgubio je svoj utjecaj početkom 19. stoljeća, ali u nekim je mjestima poput Kosova ta tradicija trajala još dulje, i u njoj su stvarali autori kao što su Maliq Rakoveci i Rexhep Voka.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura
 }}
 }}
 
 }}
 }}</s>

<s>Albanska književnost</s>

