Banje u mahali Ilidži u Gornjem Šeheru
<s>Banje u mahali Ilidža u Gornjem Šeheru nalaze se u Banjoj Luci, Bosna i Hercegovina.</s><s>Poznati turski putopisac Evlija Čelebija oko 1660. godine piše: “...</s><s>Ilidža na latinskom jeziku se kaže banja.</s><s>Kako izvan ovog šehera na rubu bašća (bāg) ima jedno toplo vrelo (ilice), ono je dobilo ime Banja.</s><s>Kako je, opet, u ono doba na njenoj ivici postojao jedan šeher, on je dobio ime Luka.</s><s>To se kasnije u narodnom govoru jedno s drugim spojilo i on je nazvan Banja Luka.</s>

<s>Na sjednici komisije za očuvanje nacionalnih spomenika održanoj 25. do 31. januara 2005. godine u Sarajevu, banje su proglašene za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.</s><s>Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.</s>

<s>Nacionalni spomenik čine: mjesto i ostaci Ebinog hauza, banja u sastavu kuće Muharema Gušića (Maslin hauz), banja u sastavu kuće Bisere Šeranić, tri banje sa termalnom vodom u kući Demirovića, Osmančevića banja, mjesto i ostaci  banje Žbana, banja Direklija u stijeni uz obalu Vrbasa, mjesto i ostaci banje Šugavica, kao i banja Ilidža (Kraljičina Ilidža ili Trokića vrelo)  uz obalu Vrbasa.</s>

<s>Lokacija 
U podnožju Šehitluka (Banj brda) , uz desnu obalu rijeke Vrbas, na udaljenosti oko 5 kilometara južno od centra Banje Luke pojavljuje se nekoliko izvora termo-mineralne vode.</s>

<s>Historija 
Osamdesetih godina 20. vijeka, prilikom radova na izgradnji Banjsko-rekreacionog centra «Gornji Šeher», otkriveno je  oko 600 komada  rimskih bakrenih novčića koji  se povezuju sa korišćenjem termalnih voda i ukazuju na običaj «stipem iacere» (rimski običaj bacanja novčića u izvore vode u slavu božanstva ili zdravlja imperatora).</s>

<s>Područje sa sumpornim vrelima pominje se 1554. godine u Sofi Mehmed-pašinoj vakufnami pod nazivom Ilidža, a zatim u popisu mahala 1604. godine u kom se pominje džamija-Ilidžanska, čiji se osnivač  Mahmud Čelebi.</s><s>Na tom mjestu razvila se istoimena mahala sa džamijom, a znatno kasnije i mekteb.</s><s>Najstariji objekti mahale bili su izgrađeni natkriveni bazeni-hauzi.</s>

<s>Svi hauzi su bili međusobno spojeni potokom tople vode na kome su bili drveni mostići, a uz samu obalu, i dva manja zidana mlina, stupe, tabačke naprave, koji su mogli da rade i za vrijeme velikih zima.</s><s>Postojalai su do početkom 20. vijeka, kada su stradali u poplavi.</s><s>Za vrijeme austrougarske vladavine mahala Ilidža nije doživjela neke veće promjene.</s><s>Sagrađeni su most čelične rešetkaste konstrukcije, vojno kupatilo Žbana i nekoliko objekata u austrijskom provincijskom stilu.</s>

<s>Opis 
Objekat hauza je jednoprostorne dispozicije i kvadratne osnove.</s><s>Dno bazena je pošljunčano, a visina od dna bazena do unutrašnje kote tjemena kupole iznosi otprilike 830 cm. sa bazenom dubine oko 800 cm.</s><s>Uz bazen su četiri podužno postavljene drvene klupe za odmor kupača.</s>

<s>Specifičnosti mahale Ilidža je izgradnja stambenih objekata, gdje se termalna voda (prosječne temperature iznose od 33 do 36 stepeni Celzijusa) uvodila unutar objekta u zasebnu prostoriju kuće sa kadom za kupanje ), ili se banja nalazila u objektu izgrađenom pored kuće, ili se bazen gradio u dvorištu kuće.</s>

<s>Literatura 
 Alija Bejtić - Banja Luka pod turskom vladavinom, Arhitektura i teritorijalni razvitak grada u 16. i 17. vijeku, «Naše starine» I (Godišnjak Zavoda za zaštitu spomenika kulture SR Bosne i Hercegovine), Sarajevo.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjski linkovi</s>

<s>Nacionalni spomenici u Banjoj Luci
Građevine u Banjoj Luci</s>

