Il Canzoniere
<s>Il Canzoniere (; ), također poznat kao Rime Sparse (), ali izvorno nazvan  (, tj. Fragmenti sastavljeni na govornom jeziku), zbirka je pjesama talijanskog humaniste, pjesnika i pisca Petrarke.</s>

<s>Iako je većina Petrarkinih djela bilo na latinskom, Kanconijer je napisan na narodnom jeziku, jeziku trgovaca, unatoč Petrarkinom pogledu da je talijanski bio manje adekvatan za izražavanje.</s><s>Od njegovih 366 pjesama, velika većina su u formi soneta (317), iako slijed sadrži i određeni broj kancona (29), sekstina (9), madrigala (4) i balata (7).</s><s>Njegova centralna tema je pjesnikova ljubav za Lauru, ženu koju je Petrarka navodno sreo 6. aprila 1327. godine, u Crkvi svete Klare u Avignonu.</s><s>Iako osporena, posveta u njegovoj kopiji Vergilija sadrži tu informaciju.</s><s>Petrarkino pedantno bilježenje datuma svojih rukopisa omogućilo je naučnicima da ustvrde da su pjesme napisane u periodu od četrdeset godina, pri čemu su najstarije napisane kratko nakon 1327. godine, a najnovije oko 1368. godine.</s><s>Prepisivanje i sedanje samog niza nastavilo se do 1374. - godine pjesnikove smrti.</s><s>Dva odjeljka u slijedu, koji su odvojeni Laurinom smrću, tradicionalno se označavaju kao "In vita" (U životu) i "In morte" (U smrti), iako Petrarka nije pravio tu razliku.</s><s>Njegovo djelo postalo je ono što Spiller naziva "najvećim utjecajem na ljubavnu poeziju renesansne Evrope sve do kasno u sedamnaestom vijeku".</s>

<s>Centralne ideje</s>

<s>Najočitija svrha Kanconijera je da slavi Lauru, ali uvijek su prisutna pitanja o vrlini ljubavi u vezi sa kršćanskom religijom i žudnjom.</s><s>Antiteze su također ključne za slijed i u jednom smislu predstavljaju Petrarkinu potragu za ravnotežom; njih su kasnije iskoristili petratkisti u Evropi, ali one predstavljaju samo jedan aspekat Rima.</s><s>To vodi do suštinskog paradoksa petratkijske ljubavi, gdje je ona predmet žudnje, ali i bolna: oscilacija između stanja je način izražavanje te nestabilnosti.</s><s>Promjenjivi um čovjeka i prolazak vremena također su centralne teme, kao i razmatranje umjetnosti samog pjesničkog stvaranja.</s><s>Neke druge teme su čežnja, izolacija, neuzvraćena ljubav i taština mladosti.</s>

<s>Centralna tema u Kanconijeru je ljubav za Lauru, u koju se Petrarka zaljubio na prvi pogled.</s><s>Laura je već bila udata i odbila sva Petrarkina nastojanja.</s><s>Sreli su se na jedan Veliki Petak, a Laura je navodno i umrla na Veliki Petak.</s>

<s>U svakom slučaju bilo bi neodgovarajuće smatrati Kanconijer inspirisanim samo ljubavlju za Laurom.</s><s>Ostale teme su također važne: religija, poezija, politika, vrijeme, slava.</s><s>Sama tema ljubavi trebala bi se smatrati jezgrom oko kojeg Petrarka razvija svoju duboku psihološku analizu: zahvaljujući njegovim pjesmama nadahnutim Laurom (lovor je simbol poezije) pjesnik teži postizanju slave, koja se zauzvrat može boriti protiv sveuništavajuće moći vremena.</s><s>Međutim, čak i slava ne može jamčiti pravu vječnost, zato što ju u kršćanstvu može pružiti samo vjera u Isusa Hrista.</s>

<s>Utjecaji na Kanconijer 
Petrarka koristi Ovidove Metamorfoze da prenese teme nestabilnosti, a također navodi kao izvor Vergilijevu Eneidu.</s><s>Petrarka je naslijedio aspekte umjetnosti i retoričke vještine od sicilijanske dvorske poezije, uključujući i one stvoritelja sonetske forme, Giacoma da Lentinija.</s><s>Uz to, trubadurski pjesnici koji su pisali ljubavne pjesme u vezi sa viteštvom na provansalskom (i formi kanca ili kancona) vjerojatno su imali određeni utjecaj, prije svega zbog pozicije divljenja koju su pridavali ženskom liku.</s><s>Dante i škola 'dolce stil nuovo' ili slatkog novog stila razvili su tu poziciju žene i predložili da je potraga za ljubavlju bila časna vrlina.</s>

<s>Utjecaj Rima</s>

<s>U Engleskoj 
Chaucer je 1380. usvojio dio Kanconijera kako bi formirao tri strofe kraljevske rime u Troilu i Kresidi, Knjiga I. Prošlo je više od 150 godina prije nego što su sir Thomas Wyatt i Henry Howard, grof Surreyja preveli nekoliko Rima u dvorskom okruženju Henryja VIII.</s><s>Njihovim se prevodima većinom pripisuje zasluga za pretvaranje stiha od deset slogova normativnim u Engleskoj, a u Art of English Poesie Georgea Puttenhama iz 1589. pripisuje im se zasluga za reformiranje engleskog jezika:</s>

<s>Kako su se početnici nanovo pomaljali iz škola Dantea, Ariostea i Petrarke, uvelike su dotjerali našu sirovu i prostu vrstu poezije, od onoga što je prije bila, i iz tog se razloga za njih s pravom može reći da su prvi reformatori našeg engleskog metra i stila.</s>

<s>Njihovi su prevodi Rima iz Kanconijera tako utrli put sonetskim slijedovima Sidneyja i Shakespearea.</s>

<s>U Francuskoj 
U rane francuske pisce soneta spadali su Clément Marot i Mellin Saint Gelais.</s><s>Drugi je proveo devet godina u Italiji prije povratka u Francusku kako bi proširio znanje o Petrarki i Serafinu.</s><s>Prvi slijed soneta objavljen u Francuskoj stigao je 1549. u obliku djela Joachima du Bellaya L'Olive.</s><s>Kada prvi put objavljeno, sadržavalo je 50 soneta, ali je iduće godine Bellay dodao još pjesama i povisio je ukupni broj na 115 - reference na Petrarku nalaze se u četrnaest od tih soneta.</s><s>Pierre de Ronsard je također primio Petrarkin utjecaj i njegovi soneti se cijene zbog originalnosti.</s>

<s>Dodatna literatura 
 Durling, Robert M., The Rime Sparse and Other Lyrics (Massachusetts: Harvard University Press, 1976).</s><s>Spiller, Michael R.G, The Development of the Sonnet (London: Routledge, 1992).</s><s>Kanconijer Online: 
  Puni tekst Kanconijera:  
 The Oregon Petrarch Open Book:  Hipertekst u i oko Rerum vulgarium fragmenta</s>

<s>Reference</s>

<s>Književna kritika
Zbirke pjesama
Knjige 14. vijeka</s>

