Marinko Čulić
<s>Marinko Čulić (Šibenik, 1951. – Zagreb, 31. siječnja 2023.), jugoslavenski i hrvatski novinar.</s>

<s>Biografija 
Marinko Čulić rodio se u Šibeniku 1951. godine.</s><s>Novinarstvom se počeo baviti nakon diplome na zagrebačkom Fakultetu političkih nauka 1977. godine.</s><s>Pohađao je Vjesnikov Centar za izobrazbu novinarskih kadrova „Otokar Keršovani“ da bi 1980. godine počeo pisati u Večernjem listu.</s><s>Iz tog vremena dolazi i prvo priznanje: 1983. godine dobio je Vjesnikovu I. nagradu „Vladimir Kristl“.</s><s>Čulić je bio i prvi svjetovni novinar koji je dobio intervju od tadašnjeg zagrebačkog nadbiskupa Franje Kuharića.</s>

<s>Kao već uglednog novinara, novi glavni urednik Mirko Galić poziva ga u tjednik Danas, gdje se Čulić profilirao kao vješt reporter i koncizan komentator političke scene u osvit raspada Jugoslavije.</s><s>U tekstovima analizira stanje u jugoslavenskim republikama.</s>

<s>Piše i o „događanju naroda“ na području Knina i uzrocima koji su doveli do te pobune, dosljedno zagovarajući pregovore kao jedini mogući put prema miru.</s><s>U intervjuu u svibnju 1990. izborni pobjednik Franjo Tuđman otvoreno mu govori da se hrvatski narod ne može svesti na „ovakve neprirodne granice“, najavljujući što će se događati idućih godina.</s>

<s>Nakon političke eutanazije tog tjednika, Čulić počinje objavljivati u Nedjeljnoj Dalmaciji, koja je također pokleknula pod pritiscima tadašnje vlasti, nakon čega – zajedno s dijelom novinara koji nisu pristajali na politički dril – 1993. godine odlazi u novoosnovani dvotjednik, uskoro tjednik Feral Tribune, gdje nastavlja s beskompromisnom kritikom Franje Tuđmana i HDZ-a.</s><s>Godine 2003. za kolumne u Feralu nagrađen je HND-ovim priznanjem „Marija Jurić Zagorka“.</s>

<s>Čulićev kolumnistički stil odlikuje se lucidnošću i sposobnošću da jednostavnim novinarskim izrazom analitički objasni i najkompliciranije političke teme koje je, s naglaskom na kritiku tuđmanizma, sažeo i u dvije knjige: „Tuđman – anatomija neprosvijećenog apsolutizma“ i „Tuđman – i poslije Tuđmana“.</s>

<s>Nije radio samo u pisanom novinarstvu.</s><s>Dugi niz godina bio je dopisnik francuskih radiostanica.</s><s>„Najneplodniji“ dio karijere provodi 2008. godine u Novom listu, gdje se našao nakon gašenja Ferala.</s><s>Kako mu je tadašnji vlasnik Novog lista Robert Ježić poručio da je „storniran do daljnjeg“, što je u praksi značilo da mu je zabranjeno pisati, u potrazi za svojim prostorom slobode, kojoj je uvijek težio, 2009. godine prelazi u Novosti, tjednik Srpskog narodnog vijeća koji se u tom periodu priprema za izlazak na kioske, gdje piše kolumnu pod istim nazivom kao i u Feralu – „Aritmetika politike“.</s>

<s>O strasti za novinarstvom i praćenjem političkih i društvenih tema govori i to što je Čulić svoju kolumnu nastavio pisati i nakon odlaska u mirovinu početkom 2021. godine.</s><s>Među njegovim stalnim tematskim preokupacijama su, između ostalog, hrvatsko-srpski odnosi, hrvatska politika prema BiH, odustajanje SDP-a od socijaldemokracije, demontaža socijalne države, porast nejednakosti kod nas i u svijetu, manjak političke vizije kod naših političara čime se stvara, prema Čulićevoj ocjeni, „paklenska formula besperspektivnosti“.</s>

<s>U više od četiri decenije novinarskog rada ustrajno i dosljedno kritizirao je vlast, tko god da ju je obnašao, inzistirajući na pravu na slobodno iznošenje svog stava.</s>

<s>Nagrade 
 Nagrada „Marija Jurić Zagorka“ za kaolumnu/komentar za 2003.</s><s>Nagrada za životno djelo »Otokar Keršovani« za 2021.</s><s>SNV-ova nagrada "Svetozar Pribićević" za unapređenje hrvatsko-srpskih odnosa za 2023.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Hrvatski novinari
Jugoslavenski novinari
Biografije, Šibenik
Umrli od raka</s>

