Havlíkov zakon
<s>Havlíkov zakon je jezični zakon praslavenskoga jezika koji je dobio ime po otkrivaču Antonínu Havlíku.</s><s>Riječ je o zakonu poluglasova, odnosno jerova u praslavenskom jeziku koji je djelovao prije faze gubljenja jerova.</s><s>Vrijeme djelovanja Havlíkovog zakona je pred kraj praslavenskoga jezika i njime završava zakon otvorenih slogova.</s>

<s>Jaki i slabi jerovi 
Jerovi su nastali iz ranih praslavenskih kratkih vokala */i/ i */u/. Djelovali su unutar zakona otvorenih slogova, koji je određivao da svaki slog mora završavati vokalom.</s><s>Crkvenoslavenski jezik nije imao zatvorene slogove, odnosno poštuje zakon otvorenih slogova.</s>

<s>Jerovi na kraju riječi, uključujući jerove tvorebenih morfema, skratili su se vrlo kratke varijante koje označavamo kao /ĭ/ i /ŭ/. U riječima s više jerova, slabi jerovi nisu bili ograničeni na kraj riječi.</s>

<s>Havlíkov zakon opisuje mjesta na kojima su jerovi bili slabi, odnosno jaki.</s><s>Brojeći od posljednjeg jera u riječi, zadnji jer je uvijek slab.</s><s>Jer koji mu prethodi je jak, a jer koji prethodi njemu je ponovno slab.</s><s>Ovo se naizmjence ponavlja do mjesta u riječi na kojem pronalazimo puni vokal.</s><s>Brojanje mjesta jera u riječi ponovno kreće unatrag od punog vokala.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Schenker, Alexander M. (1995).</s><s>The Dawn of Slavic: An Introduction to Slavic Philology.</s><s>New Haven: Yale University Press.  .</s><s>Townsend, Charles, Laura Janda (1996).</s><s>Common and Comparative Slavic Phonology and Inflection: Phonology and Inflection : With Special Attention to Russian, Polish, Czech, Serbo-Croatian, Bulgarian.</s><s>Bloomington, USA: Slavica.  .</s><s>Havlík Antonín, K otázce jerové v staré češtině, Listy filologické, 1889, 16. — str. 45-51.</s>

<s>Slavenski jezici</s>

