Karl XII od Švedske
<s>Karl XII (Stockholm, 17. jun 1682. – Fredrikshald, 30. novembar 1718.), bio je švedski kralj od 1697. do svoje prerane smrti 1718.</s>

<s>Karl XII bio je tipični apsolutistički monarh koji je uspio odbraniti svoju zemlju punih osamnaest godina tokom Velikog severnog rata i istovremeno inicirao važne unutrašnje reforme.</s><s>Pokrenuo je i katastrofalnu invaziju na Carsku Rusiju (1707-1709), koja je rezultirala potpunom propašću švedske vojske i gubitka švedskog statusa velike sile.</s><s>Uza sve mane Karl je bio takođe i vladar ranog prosvetiteljstva, koji je proveo brojne važne unutrašnje reforme.</s>

<s>Konačni ishod Karlove epopeje beše kraj Švedske imperije, a takođe i njene učinkovito organizovane apsolutne monarhije i vojni stroj, započinjući parlamentarnu vladu jedinstvenu za kontinentalnu Evropu, koja će trajati pola veka, sve dok Gustav III ne obnovi kraljevsku autokratiju.</s>

<s>Biografija
Došao je na presto sa šesnaest godina (1697).</s><s>Susedni vladari nezadovoljno posmatrahu uzdizanje Švedske tokom XVI veka, koja im ote neke zemlje.</s><s>Protiv Karla uskoro zaključe savez tri susedna vladara u smeru povraćanja izgubljenih oblasti.</s><s>Ruski car Petar je želeo ponovo otvoriti put Rusiji za Baltičko more, Avgust II Jaki (1697-1733), poljski kralj i saksonski izborni knez, nameravaše da zavlada Livonskom, a danski je kralj Frederik IV Danski (1699-1730) računao da povrati oduzete krajeve u južnoj Švedskoj i da od zeta Karla XII uzme Šlezvig.</s>

<s>Računajući na mladost, lakomislenost i nespodobnost Karla XII, saveznici se nadahu u pouzdan uspeh, ali se za prvi mah prevare u računu, jer se mladi vladar pokazao kao odlučan i vešt vojskovođa.</s><s>Saveznici prvi otpočnu tako zvani Veliki severni rat (1700-1721), koji je istovremen s Ratom za špansko nasleđe.</s><s>Karl XII odmah je udario na Dance, i opsjedao Kopenhagen i primorao na mir (1700) danskog kralja, koji je istupio iz saveza.</s><s>Nakon toga je u bitci kod Narve porazio Petra Velikoga, koji je imao mnogo puta veću vojsku, pa onda navali na trećega saveznika, od koga uze nekoliko poljskih gradova.</s><s>Po želji Karlovoj Poljaci svrgnu s prestola Avgusta II i za kralja izberu poznjanskoga vojvodu Stanislava Leščinskoga.</s><s>Karlo produži rat s Avgustom i u Saksonskoj dokle ga ne nagna da se odreče poljskoga prestola i da istupi iz saveza (1706).</s><s>Dok se Karlo nalazio u Poljskoj i Saksoniji, Petar Veliki se učvrstio na Baltičkom moru i na obali Finskog zaliva osnovao novu prestonicu Sankt Peterburg (1703).</s><s>Karlo je Petrov rad i uspeh s omalovažavanjem pratio i tek se po svršetku poslova u Poljskoj i Saksonskoj krenu na njega (1708).</s><s>Ovom prilikom, rukovođen pozivom pobunjenih ukrajinskih kozaka pod hetmanom Mazepom, napade na Ukrajinu, ali mu se Kozaci ne odazovu, te ne mogne zauzeti Poltavu i osta u sred zime pod vedrim nebom, a kad mu Petar preseče sa svih strana pomoć i potuče ga kod Poltave (1709), jedva se bekstvom spase s nekoličinom pratilaca u Tursku.</s><s>Poltavska bitka reši potonju sudbinu Švedske i Rusije, a pobedilac se triju kraljeva ne hte vratiti u svoju državu dok iz Bendera ne izaziva rat između Turske i Rusije (1711).</s><s>Turska udari na Moldavsku i na Prutu opkoli Petra s vojskom.</s><s>Karlo se oduševljeno nadao uspehu, ali Petar, po savetu svoje žene Katarine, potkupi velikoga vezira Mehmed-pašu, te zaključi mir, po kojem izgubi samo Azov.</s><s>Ovakav postupak Karla veoma razljuti, te je još tri godine podsticao Turke na rat, ali bez uspeha.</s><s>Najzad su ga iz Turske upravo odagnali.</s><s>Dok se Karlo nalazio u Turskoj, stari su saveznici ponovili rat, a njima se pridružila Pruska, Saksonska i Hanoverska.</s><s>Tek kad ču Karlo da ga Švedi nameravaju svrgnuti s prestola, potajno iz Turske, preko Ugarske i Nemačke, dođe u otadžbinu (1714).</s><s>I ako mu vlada željaše mir, on produži rat, ali pogibe pri opsadi jednoga grada u Norveškoj.</s>

<s>Posle njegove smrti plemstvo se osili, pogubi njegova ministra von Görtza i podigne na presto Frederika od Hessen-Kassela, muža njegove sestre (Urlihe Eleonore kojoj muž ispočetka beše savladalac).</s><s>Zaključujući mir s neprijateljskim državama, Švedska morade ustupiti deo svojih vladavina u Nemačkoj, Hanoveranskoj i Pruskoj.</s><s>Danska dobi Šlezvig i nagna Švedsku na plaćanje carine kroz prolaz u Baltičko more, a Avgusta II, koji se već beše vratio u Poljsku, prizna za poljskoga kralja.</s><s>Mir je sa Švedskom poslednja zaključila Rusija, koja po ništatskom ugovoru (1721) zadrži Ingriju, Estonsku i Livonsku s delom Karelije i Finske.</s><s>Posle ovoga Švedska je izbrisana iz reda velikih sila, a Rusija u osvojenim krajevima dobi mnogo i nemačkoga stanovništva s plemstvom, koje je dosta uticalo na ruski državni i društveni život.</s>

<s>Objava rata Rusiji, Poljskoj i Danskoj 
Godine 1699. ruski car Petar se sastao sa poljskim kraljem Avgustom II. u Ravi u cilju objavljivanja rata Karlu, ali zbog neprijateljstva Osmanlijskog carstva Rusija nije mogla odmah povesti rat već je to prepustila Poljskoj, koja je u rat uvukla i Dansku.</s><s>Saveznici u prvi mah pretrpeše poraz, pošto su pomislili da će iskorititi mladost i lakomislenost kralja Karla, koji beše jedan od najvećih vojskovođa svog vremena.</s><s>Karlo potom sa svojom malom vojskom opsede Kopenhagen i primora Danskog kralja Frederika IV. da s njim sklopi mir.</s><s>Tek 8/19 avgusta 1700. godine jedan glasnik donese vest da je između Rusije i Turske potpisan mir.</s><s>Istoga dana ruska vojska dobi naređenje da pođe u rat.</s><s>Da bi objavio rat Švedskoj, Petar ima jedan izgovor:</s>

<s>Bitka kod Narve i posledice</s>

<s>Verujući da je Karlo zauzet borbom protivu njegovih saveznika, Petar polazi u rat kao što se polazi u šetnju.</s><s>On najpre opseda tvrđavu Narvu.</s><s>Ali ona odbija da se preda.</s><s>Kao i kod Azova, ubrzo se uviđa da Petrova artilerija ne vredi ništa.</s><s>Dva meseca njegova vojska očekuje da se tvrđava smiluje i da se preda.</s><s>Odjednom se saznaje da dolazi Karlo i da će za dvadeset i četiri časa biti već pred Narvom (17/28 i 18/29 novembra 1700. godine).</s><s>Petra je to toliko zbunilo i uzrujalo, da napušta svoj logor i ostavlja protivrečna naređenja svome tuđinskom vojskovođi De Kroiju koji je tek prispeo, te nije imao vremena da se upozna sa trupama kojima je sve nedostajalo.</s><s>Da li treba sačekati da stigne artilerija, ili treba odmah pokušati juriš na Narvu?</s><s>Dok se oni tako pitaju, Karlo, koji je već lako potukao danskoga kralja, ne usteže se da sa svojih 8.430 Šveđana napadne 40.000 Rusa.</s><s>Tek što je stigao, odmah je iskoristio jednu buru da baci svoje trupe na Petrov logor.</s><s>Za pola časa bitka je dobijena; osim gardiskih pukova, svi Petrovi vojnici dali su se u bekstvo.</s>

<s>Karlo je odneo ovu pobedu jer u glomaznoj vojsci Petrovoj nije bilo dobrih zapovednika, a ono što ih je bilo, većinom stranci, nisu uživali poverenje svojih vojnika.</s><s>Vojska je bila nejednaka, loše snabdevena, velikim delom slabo izvežbana i slabo naoružana.</s><s>Iznenadnim napadom na nju Karlo, iako je bio gotovo pet puta slabiji, naneo joj je strašan poraz.</s><s>Mase Rusa podavile su se u talasima Narve, dok su druge bile zarobljene sa celokupnim taborom, komorom, artiljerijom i zastavama.</s><s>Samo su se dva gardiska puka još nekako borila, pa su se povukla u nekom redu, ali pretrpevši teške gubitke.</s>

<s>Slava ruskog cara Petra pomračena je u očima čitave Evrope.</s><s>Odmah posle poraza on pada u očajanje i plače, i spreman je da zaključi mir po svaku cenu, da se odreče svega.</s><s>Ali se ubrzo pribira.</s><s>U Dnevniku koji će svojeručno ispravljati, on će ovako izložiti ukratko te, za njega, mučne trenutke:</s>

<s>Švedsko-poljski rat i posledice</s>

<s>Karlo XII, ubeđen da je s Rusijom svršeno, nije ušao u njene predele, nego je, ostavivši duž ruske granice samo vrlo slabe snage, sa glavnom vojskom brzo krenuo preko Livonije u poljske predele.</s><s>Prvi sukobi sa vojskom kralja poljskog ispali su srećno za Karla.</s><s>Ali je poprište rata bilo preveliko; Karlo se gubio u ogromnim poljskim šumama, jureći za svojim protivnikom.</s>

<s>Dok se sve to dešavalo u Poljskoj i Saskoj, Petar je stvorio novu vojsku i uspeo je da s njome prodre u švedske predele, da osvoji u jesen 1702. moćnu tvrđavu Nöteburg na izlasku Neve iz Ladoškog Jezera, i da izađe na proleće 1703. na Baltičko More, gde je osvojio ušće Neve i malo ostrvo blizu njega (Kotlin); na ovom ušću i ostrvu javlja se 16./27. maja 1703. godine buduća prestonica—grad Svetog Petra, nazvan na holandeski način Sankt Petersburg sa tvrđavom Svetih Petra i Pavla i sa utvrđenim pristaništem Kronštatom na spomenutom ostrvcu.</s><s>Uz vojsku izbi na Baltičko More i ruska flota sagrađena na jezeru Onjegi.</s><s>Prvi sukobi ruskih ratnih lađa sa švedskim bili su veoma uspešni po Ruse.</s><s>Petar je imao zadovoljstvo da lično učestvuje u zarobljavanju jedne švedske lađe.</s><s>Ne zaustavljajući se na ovim uspesima, Petar je osvojio nekoliko pokrajina duž Baltičkoga Mora: Kareliju, Ingriju, Estonsku i Livoniju sa njenim glavnim gradom Rigom.</s><s>Dok Karlo progoni Avgusta po njegovoj kraljevini, Petar obnavlja svoju vojsku i sa novim trupama uspeva da osvoji obalu Finskoga Zaliva i Livonije.</s><s>Međutim zatišje koje mu je ostavio Karlo bliži se kraju: Avgust Poljski zaključio je sa Švedskom sraman mir u Altranstatu (5. oktobra 1706. godine), te je Petar ostao sam pred svojim strahovitim neprijateljem.</s><s>I on pokušava da posredstvom vojvode od Malboroa, koga je potkupio, sklopio poseban mir sa Karlom, ali su njegovi zahtevi preterani: on hoće da zadrži ušće Neve i okolnu obalu.</s>

<s>Ovo je želeo stoga što je u toj krajini, gde su stanovali siromašni finski seljaci, Petar bio izabrao mesto za građenje Sankt-Piterburga.</s><s>Potom ponovo dolazi do rata između Karla i cara Petra, i Karlo je, još iste godine, potpuno dotučen.</s>

<s>Bitka kod Poltave</s>

<s>Godine 1708.</s><s>Petar rešava da se povuče u središte Rusije, da povuče za sobom neprijatelja uništavajući sve iza sebe, i njegov protivnik upada u tu klopku preko svakog očekivanja.</s><s>I zaista, dok Petar pustoši Livoniju i Ingriju zato što se nada da će se sukobiti sa Karlom XII u severnim oblastima, na obalama Finskoga Zaliva koje tek beše osvojio, Šveđanin se beše uputio ka jugu, jer ga je hetman Mazepa mamio u bogatu ukrajinsku oblast, i naredio je da mu iz Livonije dođe pojačanje od 16.000 ljudi pod komandom generala Levenhaupta.</s><s>Pošto je bez smetnji prešao reku Berezinu, Karlo XII morao se zadržati mesec dana u Mohilevu da sačeka Levenhaupta, a za to vreme su bolesti, glad i pijančenje pustošili njegovu vojsku.</s><s>Na veliku Petrovu radost, Rusi su potukli Levenhaupta 9/20 oktobra 1708. godine kod Ljesnaje, te je on odveo u Karlov logor samo 6.700 ljudi, koji su samo predstavljali nov teret za ishranu u toj već izgladneloj vojsci; osim toga, morao je usput da ostavi svoju artileriju.</s><s>A Mazepa, koji se neprestano kolebao i igrao dvoličnu igru sa Petrom i Karlom, u poslednjem trenutku odustao je da dođe, kao što je bio obećao, da se pridruži Karlu na ukrajinskoj granici.</s>

<s>Za to vreme ruska vojska je obnovljena.</s><s>Ona može sve tešnje da opkoli Karla, koji umesto letnjeg rata na koji je računao, morao da dočeka zimski rat (od januara do marta 1709. godine).</s><s>Sa smanjenom vojskom (manje od 20.000 ljudi) on otpočinje opsadu Poltave, koja traje dugo.</s><s>Uzalud ga njegovi generali savetuju da se okane svoje namere.</s><s>Uskoro mu ponestaje municija, a da bi nesreća bila još veća, ranjen je u nogu.</s><s>Petar se i dalje ne žuri, jer se uzda u dva saveznika: vreme i prostor.</s><s>Naposletku, 27. juna/8. jula, Karlo vrši napad.</s><s>Posle dva sata Rusi pobeđuju.</s><s>Karlo beži ka jugu, ka turskoj granici; njegov štab i 2.000 vojnika zarobljeni su.</s>

<s>Karlo u Turskoj</s>

<s>Opadanje Švedske moći 
Iako je i dalje bila moćna, Švedska je izgubila ugled u Evropi.</s><s>Slabljenje Švedske i pojava Rusije na evropskoj pozornici poremetili su nekadašnju političku ravnotežu.</s><s>Iako su se, razume se, sve velike sile — a naročito pomorske sile — pokazale neprijateljski raspoložene prema ovom razvoju Rusije, drugostepene sile, naprotiv, grčevito su se uhvatile za ovu novu vojničku silu koja raspolaže prostranom teritorijom i neiscrpnim mnoštvom „besmrtnih vojnika”.</s><s>Sistem interesa koji su stvorili uspesi Rusije pojavljuje se jasno.</s>

<s>Energičan, ali neiskusan, Petar je grabio sve prilike koje su se ukazivale, te je neizbežno rasparčavao svoju snagu.</s><s>Od njegova tri eventualna neprijatelja, Poljske, Švedske i Turske, Poljska je postala njegov saveznik, i on je raspoložen da joj prepusti Livoniju; ali druga dva neprijatelja dovoljni su da neobično otežaju njegov zadatak.</s><s>Švedska može da se osloni na tri pomorske sile, Englesku, Holandsku i Francusku, i Švedska ima za protivnika samo Dance i nekoliko malih nemačkih dvorova — jer Turska tada tek počinje da stiče važnost — koji upravo i postaju prvi zapadni saveznici Rusije i neprekidno razgnevljuju Petra svojom dvoličnošću i spletkama.</s><s>Turska, koju isto tako podržava Francuska, ima protivu sebe sve potlačene hrišćanske narode: Rumune, Srbe, Bugare, Grke, Jermene, koji preklinju Rusiju da ih oslobodi.</s><s>Ali udaljenost njihove eventualne zaštitnice izaziva kod hrišćana na istoku strah od turske osvete u slučaju da Rusija zadocni ili se čak i odrekne namere da im pomogne, te im nalaže da vode dvosmislenu, pa čak ponekad i podlu politiku, kao što je bila na primer politika hrišćanskih vođa u dunavskim pokrajinama Vlaške i jednog dela Moldavije, koja je povukla Petra u pohod na Prut dajući mu lažnu nadu da će hrišćani dići ustanak u pozadini turske vojske.</s>

<s>Holanđani i Englezi trude se u Beču da spreče svako zbliženje Habsburga sa Moskvom.</s><s>Oni ukazuju na opasnosti koje bi usled uvećavanja Rusije zapretile Evropi i uveravaju cara u iskrenu odanost Karla XII Austriji.</s><s>Švedski diplomati deluju u istom smislu služeći se korupcijom.</s><s>Zbog toga su uzaludni svi pokušaji koje Rusija čini preko Golicina i Patkula u Beču 1701—1702. godine da bi dobila posredovanje i savez.</s>

<s>Pre bitke kod Poltave, čak i prijateljske i savezničke zemlje, kao Hanover i Pruska, više vole da održe nekadašnju političku ravnotežu.</s><s>U jednom izveštaju iz Londona, Matvjejev obaveštava svoju vladu da se dvorovi Pruske i Hanovera trude da rašire misao kako svi evropski vladari treba da zaziru od uvećavanja Rusije.</s><s>Ako ona bude primljena u veliki savez – kažu oni – i bude učestvovala u evropskim poslovima i ako nauči vojnu veštinu i porazi Šveđane koji jedini služe Evropi kao bedem protivu nje, onda neće više moći da se spreči širenje njene moći nad čitavom Evropom.</s><s>Treba je dakle udaljiti od evropskih poslova i od saveza, otežavati joj obučavanje njene vojske i pomagati Švedskoj protivu nje.</s><s>Izgleda da su Engleska, Nemačko carstvo i Holandija poslušale ovaj savet i rešile „da ne prime cara u njihov savez, već da ga isprate učtivim frazama.”</s>

<s>Posle poraza kod Poltave, iako se uzajamni odnosi i interesi velikih sila ne menjaju, ugled Rusije povećava se odmah, dok ugled Švedske osetno opada.</s>

<s>Nastavak rata sa Rusijom 
Posle svoga bekstva sa bojnog polja kod Poltave, Karlo XII sklonio se u Bender, u turskoj Moldaviji, i neće da napusti tu zemlju, već se trudi da u njoj raspiri mržnju na Rusiju.</s><s>Petar pak zaključuje aprila 1711. godine ugovor sa Kantemirom, gospodarem Moldavije.</s>

<s>Pod ovakvim okolnostima Petar je primoran da nastavi rat ne samo da bi savladao Švedsku, već i da bi pobedio ravnodušnost i neodlučnost cele Evrope.</s><s>Godine 1713. preduzima pohod na Finsku i ovako objašnjava svoj cilj:</s>

<s>Pošto su Šveđani napustili bez borbe Helsingfors, Borgu i Åbo, čitava južna obala Finske pala je za kratko vreme u ruske ruke.</s><s>Čuvena pobeda kod Hangöuda nad švedskom flotom 27. jula/7. avgusta 1714. godine proizvela je u Rusiji kao i u inostranstvu utisak druge bitke kod Poltave.</s><s>Držanje sila prema Rusiji se menja, i nov jedan brak se sklapa u aprilu 1716. godine, brak između druge bratanice Petrove, Katarine Ivanovne i vojvode od Meklemburga.</s><s>U Pomorju, gde je prispeo januara 1716. godine, Petar se ponaša kao gospodar: kralj Avgust pored njega liči na vazala.</s><s>Saveznici, Pruska i Danska, čija je zabrinutost na vrhuncu, sprečavaju ruske trupe da uđu u varoš Vismar koja se tek beše predala.</s><s>Austrija zahteva evakuaciju Meklemburga, gde ruski vojnici žare i pale, i traži, osim toga, da se Petar odrekne svoga plana da izvrši prepad s mora iz Nemačke na južnu obalu Švedske u Skaniji.</s>

<s>Pregovori o miru 
Konačno Šveđani zamoliše za mir.</s><s>Pregovori, započeti u Pirmontu — banji u kojoj je Petar bio na lečenju — nastavljeni su u Hagu.</s><s>Petar okleva, jer on još uvek misli na obalski napad koji bi izvršio u Švedskoj.</s><s>A kako se ovaj napad može izvršiti samo uz pripomoć Danske, on napušta Pirmont i odlazi u Kopenhagen, praćen jednom flotom galija i 5.000 konjanika.</s><s>Ali ovi planovi propadaju usled sve veće uznemirenosti koju u Evropi izaziva sve brže jačanje njegove moći.</s><s>Poverenje više ne vlada nimalo među saveznicima: Petar ih optužuje da odugovlače pripreme za taj pohod i da izbegavaju svaku odlučnu akciju; oni pak sumnjiče njega da hoće da zaključi zaseban mir.</s><s>Ovo međusobno raspravljanje omogućava Švedskoj da utvrdi sve tačke na svojoj obali gde bi iskrcavanje bilo mogućno, kao što se Petar mogao i lično uveriti za vreme jednog izviđanja u okolini Lanskrona.</s><s>Nasuprot tome, saveznici ga obasipaju spoljnim izrazima uvažavanja.</s><s>Daju mu čak priliku da se stavi na čelo četiri eskadre, od kojih jedne engleske.</s><s>Iskovana je i naročita medalja da bi se svečano obeležio ovaj događaj.</s>

<s>Tada Karlo sazna da ga Šveđani nameravahu svrgnuti s prestola, pa se vrati u Švedsku i ponovo objavi rat Rusiji, Poljskoj i Danskoj.</s>

<s>Nastavak rata 
Pošto nije mogao da radi sa saveznicima, Petar je radio sam.</s><s>S jedne strane on ozbiljno pomišlja na odvojen mir i započinje u toj nameri direktne pregovore o Alandskim Ostrvima.</s><s>S druge strane, on s razlogom smatra da treba, pre nego što bi završio rat, da zada Šveđanima poslednji udarac jedino svojim sopstvenim snagama, te se shodno tome i priprema.</s><s>Ali on nailazi na očigledno zlu volju Danaca i Engleza, koje sad optužuje da izdaju Rusiju odugovlačeći rat sve do jeseni, a to je nepovoljno doba za vojne operacije:</s>

<s>Primoran je, dakle, da odloži izvršenje svoga plana do narednoga leta.</s><s>Posle iskustva što ga je stekao na Prutu, on zna šta znači "raditi lakomisleno i oslanjati se na saveznike".</s><s>A Danci ga, opet, optužuju da je spor i da se potajno sporazumeva sa Šveđanima.</s><s>U septembru 1716. godine, jedan ratni savet na kome su bili okupljeni car, njegovi ministri i njegovi generali, odlučuje da se odloži iskrcavanje trupa.</s><s>U to vreme su odnosi između Petra i Danaca dobili prilično čudan vid: dok se na dvoru priređuju sjajne svečanosti, Kopenhagen se utvrđuje s obzirom na mogućan Petrov napad koji bi on izvršio protivu svojih saveznika.</s><s>Govori se da su Englezi odlučili da cara liše slobode, da ga vrate u Rusiju, da ga primoraju da odvede svoje brodove i trupe, te da tako učine kraj ruskom širenju na Baltičkom Moru.</s><s>Čas sa tvrdi kako Petar traži dansko Pomorje; čas kako hoće da presajedini Meklemburg; čas opet kako ima nameru da zauzme Hamburg i Libek.</s><s>Engleski kralj Đorđe poziva zvaničnim putem cara Karla VI da kao vladar Germanskoga carstva razmisli o načinima kako da spase Severnu Nemačku od Petrove moći, a da njega treba primorati da se vrati u Rusiju.</s><s>Ipak se ova stvar izvodi na uglađen način.</s><s>Početkom oktobra ruska vojska je prevezena iz Danske u Meklemburg, a za to vreme se ređaju svečanosti i izjave prijateljstva.</s><s>Želi se samo jedno: videti kako Rusi što pre napuštaju Evropu.</s><s>Prigodnim spisima pokušava se da se javno mišljenje okrene protivu Rusije; čitav niz brošura navode žalbe stanovništva ogorčenog ponašanjem carevih vojnika u Pomorju, Meklemburgu i Holštajnu.</s><s>Svakako da, s obzirom na tadanje običaje i shvatanja, ima dosta istine u ovim žalbama; ali je važno to, što one osvetljavaju pojavu na međunarodnoj pozornici jednoga novog glumca — moćne Rusije.</s>

<s>Ali on ima i jednu diplomatsku nameru, a to je: da otrgne Francusku od saveza sa Švedskom, Holandijom i Engleskom, pa da joj ponudi u zamenu za to sporazum sa Rusijom, Poljskom i Pruskom.</s><s>Taj rat se vodio u Finskoj, Pomeraniji i na moru.</s>

<s>Pregovori i pogibija</s>

<s>Karlov Ministar, baron Gerc, trudi se upravo da ubedi svog ratobornog gospodara da on ne može ratovati sa celim svetom i da treba da zaključi mir sa Rusijom, ako želi da pobedi Nemačku.</s><s>U avgustu 1717. godine Petar prihvata ponudu da se započnu direktni pregovori.</s><s>Početkom 1718. godine ruski diplomatski predstavnici, Osterman — čiji će rad na pregovorima istaći njegov diplomatski talent — i Brus polaze iz Petrograda za Alandska Ostrva.</s><s>On im daje uputstva da „ne raskidaju odmah, jer interes to sada ne dopušta”, ali nagoveštava svojim protivnicima da je još uvek spreman da započne novu ofanzivu; iako želi da zadrži osvojene oblasti na Baltičkom Moru i da brani interese Pruske i Poljske, on je ipak gotov da „ustupi” Finsku uzimajući kao granicu reku Kimen i da ne pomaže zahteve Engleske i Danske.</s><s>Konferencija u Alandu otvara se u maju.</s><s>Već na prvoj sednici prestavnici Švedske izjavljuju da ona ne može da se odrekne Estonije i Livonije, koje su njene „tvrđave”.</s><s>Pregovori traju celoga leta i cele jeseni.</s><s>I jedna i druga strana odugovlači: Šveđani računaju na mogućnost jedne pobune u Rusiji, a Rusi su ubeđeni da Karlo neće moći duže da izdržava svoju vojsku u svojoj iscrpenoj zemlji.</s>

<s>Karla je ubrzo potom nestalo zauvek; on je poginuo pri opsadi norveške tvrđave Fredrikshama, 1718. godine.</s><s>Gerc je uhapšen a pritom počinju međusobice u Švedskoj.</s><s>U martu 1719. godine na Švedski tron dolazi Ulrika Eleonora, a time je u švedskoj pobedila „liberalna” stranka, kada je pogubljen i sam Gerc.</s><s>Ovom anarhijom koristila se Rusija i tako je uspela sačuvati teritorije otete Švedskoj.</s>

<s>Preci i nasleđe</s>

<s>Po pitanju naslednika, više od polovine njegovog života proteče na bojnom polju, tako da Karl XII nije se ženio niti je imao dece.</s>

<s>Beleške</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura</s>

<s>Jörg-Peter Findeisen: Karl XII. von Schweden – ein König, der zum Mythos wurde.</s><s>Duncker & Humblot, Berlin 1992, .</s><s>Jörg-Peter Findeisen: Das Ringen um die Ostseeherrschaft.</s><s>Duncker & Humblot, Berlin 1992, .</s><s>Peter From: Karl XII:s död – gåtans lösning.</s><s>Historisk Media, Lund 2005.</s><s>Heinz-Jürgen Zierke: Karl XII.</s><s>Historischer Roman.</s><s>Hinstorff Verlag, Rostock 1978.</s><s>Ragnhild Hatton: Charles XII. of Sweden.</s><s>Weidenfeld and Nicholson, London 1968.</s><s>Otto Haintz: König Karl XII. von Schweden.</s><s>3 Bände.</s><s>De Gruyter, Berlin 1951.</s><s>Joachim Krüger: Karl XII. – Der „heroische“ Militärmonarch Schwedens.</s><s>In: Martin Wrede (Hrsg.): Die Inszenierung der heroischen Monarchie.</s><s>Frühneuzeitliches Königtum zwischen ritterlichem Erbe und militärischer Herausforderung (= Historische Zeitschrift.</s><s>Beiheft 62).</s><s>Oldenbourg, München 2014, S. 358–381.</s><s>Benjamin Richter: Verbrannte Erde.</s><s>Peter der Große und Karl XII.</s><s>Die Tragödie des ersten Russlandfeldzuges.</s><s>MatrixMedia, Göttingen 2010, .</s><s>Knut Lundblad: Geschichte Karl des Zwölften Königs von Schweden.</s><s>Hrsg.</s><s>Friedrich Perthes.</s><s>Hamburg 1840 (Band 1, Band 2).</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>The Great Northern War and Charles XII 
 Charles XII and his Life and Death  
 BBC News item: Who killed Sweden's Warrior King?</s><s>Timeline of 1700–1720 in Sweden</s>

<s>|-</s>

<s>Švedski vladari
Švedski vojskovođe
Biografije, Stockholm</s>

