Lajoš Čaki
<s>Ljudevit Lajoš Čaki (Novi Sad, 6. mart 1869 — Lepoglava, 19. jul 1936) bio je komunistički revolucionar i učesnik atentata na kralja Jugoslavije.</s>

<s>Osuđen je na 20 godina nakon neuspelog atentata na regenta Aleksandra.</s><s>Umro je na robiji.</s>

<s>Biografija 
Rođen je 1869. godine u Novom Sadu.</s><s>Sin je Šandora Čakija i Lidije Varšanji.</s><s>Posle završene osnovne škole, izučio tkački zanat i radio kao tkački radnik po mnogim mestima Austrougarske monarhije.</s>

<s>Predratni aktivizam 
Kao mladi radnik pristupio je u radničkom pokretu, tokom 1890-ih i bio član Sindikata poljoprivrednih radnika.</s><s>Kasnije je stupio i u Socijaldemokratsku partiju, a 1911. godine je bio izabran i za člana partijskog komiteta.</s><s>Bio je veoma aktivan u radu sindikata i imao veliki uticaj na radnike, bio je organizator radničkih priredbi i izleta.</s>

<s>U toku Prvog svetskog rata, krajem 1916. godine uspeo je da pobegne iz Austrougarske vojske, u koju je bio mobilisan.</s><s>Jedno vreme posle dezertiranja krio se po Pešti, a potom u Novom Sadu i njegovoj okolini.</s>

<s>Revolucionarna delatnost</s>

<s>Posle završetka rata, revolucionarni talas zapljusnuo je Evropu.</s><s>Tokom 1919. godine Čaki je bio organizator mnogih protestnih zborova, kao i generalnog štrajka radnika Vojvodine protiv intervencije vojske Kraljevine SHS u Mađarskoj, za vreme Revolucije Bele Kuna.</s>

<s>Početkom marta 1919. na Fruškoj gori je osnovan tajni Komunistički revolucionarni savez Pelagić koji su činili povratnici iz ruske revolucije, spremni da u Srbiji ponove boljševičko iskustvo.</s><s>Oni započinju prikupljanje oružja za proletersku revoluciju i planiraju atentate koji bi mogli ubrzati izbijanje revolucije.</s><s>Spasoje Stejić se preseljava u Čakijevu kuću, koja postaje i mesto tajnih sastanaka i mesto gde se krije prikupljeno oružje.</s>

<s>Aprila 1919. godine na Kongresu ujedinjenja radničkih i socijalističkih partija formirana je Socijalistička radnička partija Jugoslavije, koja je kasnije postala Komunistička partija Jugoslavije (KPJ).</s><s>Lajoš je bio njen član od osnivanja.</s>

<s>Krajem 1919. godine je bio izabran za člana Veća Sindikata poljoprivrednih radnika u Novom Sadu.</s><s>Ovaj sindikat delovao je pored još šest strukovnih sindikata u Vojvodini i okupljao je pored poljoprivrednih radnika, sve radnike koji nisu pripadali strukovnim sindikatima.</s><s>U toku 1920. godine bio je izabran za predsednika oblasnog Sindikata poljoprivrednih radnika.</s><s>Bio je jedan od uticajnijih sindikalnih funkcionera u Vojvodini.</s>

<s>Posle donošenja „Obznane“, komunisti planiraju atentat na regenta.</s><s>U Čakijevoj kući je 26. juna održan tajni pripremni sastanak, kome su navodni prisustvovali i neki rukovodioci.</s><s>Stejić je 28. juna 1921. godine u Beogradu izvršio neuspeli „Vidovdanski atentat“ na regenta Aleksandra, posle čega je uhapšen veći deo članova grupe, među kojima i Lajoš Čaki.</s>

<s>Suđenje</s>

<s>Odmah po hapšenju u Novom Sadu, 30. juna Lajoš Čaki je prebačen u Beograd u zloglasnu „Glavnjaču“.</s><s>U izveštajima je opisan kao "pedesetogodišnji starac, prosede brade i brkova".</s>

<s>U istražnom zatvoru je bio strahovito mučen, a uhapšeni su bili čak i njegova supruga Eva i dvojica sinova.</s><s>Na tzv „Vidovdanskom procesu“, Čaki u sudnici pokazuje izbijeni zub, a beogradska policija demantuje da je ikog batinala.</s><s>Čaki takođe svedoči da su mu u policiji doveli Stejića sveg krvavog i isprebijanog, nakon čega je potpisao iznuđenu izjavu.</s>

<s>Februara 1922. godine je osuđen na dvadeset godina zatvora.</s>

<s>Robija</s>

<s>Zatvorsku kaznu je izdržavao najpre u zatvoru u Sremskoj Mitrovici, gde je punih sedam godina proveo okovan u samici.</s>

<s>Godine 1927. zbog učešća u petnaestodnevnom štrajku glađu, tokom kojeg su politički zatvorenici tražili bolje uslove života, bio je ponovo izveden pred sud i osuđen, kao jedan od organizatora štrajka.</s><s>Februara 1930. godine, zajedno sa Mošom Pijade, Petrom Gruborom i Kostom Čipčićem je prebačen u zatvoru Lepoglavi.</s><s>Početkom 1931. godine učestvovao je u zatvorskom štrajku u Lepoglavi, a krajem jula i u šesnaestodnevnom štrajku glađu.</s><s>Ovi štrajkovi vođeni su za dobijanje boljih uslova života i rada u zatvorima.</s><s>Štrajkovi glađu veoma su loše uticali na njegovo zdravlje, narušeno dugogodišnjim robijanjem, ali i pored insistiranja drugih zatvorenika da u njima ne učestvuje, on je insistirao da učestvuje i nije želeo da bude štrajkbrejker.</s>

<s>Po dolasku u zatvor u Lepoglavi, februara 1930. godine, upoznao se i družio sa Josipom Brozom Titom, sve do njegovog premeštanja u zatvor u Maribor, maja iste godine.</s><s>Takođe tokom robijanja upoznao je mnoge poznate revolucionare koji su bili na robiji - Mošu Pijade, Zlatka Šnajdera, Salomona Levija, Radeta Vujovića, Otokara Keršovanija, Đuru Pucara i dr.</s>

<s>Njegovo zdravstveno stanje, usled dugogodišnjeg teškog robijanja, bilo je znatno pogoršano.</s><s>Bio je oboleo od tuberkuloze, a kasnije mu se oduzela čitava leva strana tela.</s><s>I pored toga bio je i dalje okovan.</s><s>Od povreda zadobijenih od strane zatvorskih čuvara, umro je jula 1936. godine, ne dočekavši da izađe na slobodu.</s>

<s>Nasleđe 
Jedna osnovna škola u Bačkoj Topoli nosi njegovo ime.</s>

<s>Vidi još 
 Komunistički revolucionarni savez Pelagić
 Atentat na regenta Aleksandra Karađorđevića (1921)</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Likovi revolucije (knjiga prva).</s><s>„Prosveta“, Beograd 1962. godina.</s><s>Pero Morača i Stanislav Stojanović Komunisti Jugoslavije 1919-1979.</s><s>„Eksport Pres“, Beograd 1979. godina.</s><s>Dr. Đuro Batričević Ljudevit Lajoš Čaki.</s><s>„Forum“, Novi Sad 1984. godina.</s>

<s>Jugoslavenski komunisti
Ličnosti radničkog pokreta Jugoslavije
Politički zatvorenici (komunisti)
Biografije, Novi Sad</s>

