Jovan Ristić
<s>Jovan Ristić (Kragujevac, 4. januar (julijanski)/16. januar (gregorijanski) 1831. – Beograd, 23. avgust (julijanski)/4. septembar (gregorijanski) 1899) bio je političar, državnik i istoričar.</s><s>Uz Iliju Garašanina i Nikolu Pašića spada u red najvećih državnika Srbije 19. veka.</s><s>Bio je osnivač i vođa Liberalne stranke.</s><s>Postao je jedan od najmoćnijih ljudi u srpskoj politici od 1868. do 1893.</s><s>Zato je imao mnogo ključnih uloga u Srbiji, praktično, on je imao moć, bio je siva eminencija.</s><s>Ristić je dva puta namesnik u ime maloletnih vladara, prvo u ime kneza Milana Obrenovića, a kasnije i u ime njegovog sina kralja Aleksandra Obrenovića.</s><s>Uspeo je da iskoristi Milanovo maloletstvo i političko neiskustvo drugih namesnika da se usvoji Namesnički ustav.</s><s>Bio je predstavnik Kneževine Srbije na Berlinskom kongresu kojim je priznata nezavisnost Srbije.</s>

<s>Bio je redovni član Srpske kraljevske akdemije (danas SANU) i jedno vreme njen predsednik 1899.</s>

<s>Biografija 
Jovan Ristić je bio čovek impresivne inteligencije, velika ličnost u srpskoj politici u 19. veku.</s><s>Bio je jedini srpski diplomata koji je mogao ravnopravno da razgovara sa evropskim diplomatama.</s><s>Rođen je 1831. u Kragujevcu, u siromašnoj porodici, od oca Riste i majke Marije.</s><s>Rano je ostao bez oca, a u svom „Testamentu“ Ristić je pisao: „Iznad svega sam osećao potrebu da se povinujem Božjem proviđenju, zahvalan što me je izvukao iz siromaštva i izveo na put na kojem sam u građanskom životu i državnim položajima mogao da zauzmem određeno mesto i pod teškim okolnostima zarađujem za život.“ Odličan uspeh Ristića u osnovnoj školi je ubedilo porodičnog prijatelja da ga pošalje u srednju školu u Beogradu.</s><s>U Beogradu je Ristić postao istaknuti član Družine mladeži srpske, kvazipolitičkog studentskog udruženja koje je napredovalo posle događaja iz 1848.</s><s>Mladi Ristić je bio mešu nekolicinom ljudi iz Srbije koji su prisustvovali Majskoj skupštini.</s>

<s>Pošto je diplomirao na beogradskom Liceju stipendijom srpske države 1852, Ristić je odbio da studira teologiju u Rusiji.</s><s>Jedna od osoba koja je prihvatila stipendiju za školovanje u Rusiji bio je budući mitropolit beogradski Mihailo koji će kasnije biti Ristićev saveznik u relativnoj liberalnoj rusofilskoj struji u drugoj polovini veka.</s><s>Ristić je 1849. otišao na studije u Berlinu, a zvanje doktora filozofije stekao je na Hajdelbergu.</s><s>Potom je nastavio studije na prestižnoj pariskoj Sorboni.</s><s>U Nemačkoj je studirao kod istoričara Leopolda fon Rankea, i posle studija nameravao je da karijeru nastavi kao istoričar.</s><s>Ali, nije uspeo da dobije mesto profesora istorije na beogradskom Liceju.</s>

<s>Godine 1854, igrom slučaja, postao je državni nameštenik: počeo je da radi u Ministarstvu unutrašnjih dela, koje je vodio uticajni politički lider Ilija Garašanin.</s><s>Na mladog Ristića snažan uticaj izvršila je stroga birokratska škola.</s><s>Postao je uveren da se odatle može upravljati zemljom.</s><s>Uskoro se oženio Sofijom, ćerkom najbogatijeg beogradskog trgovca Hadži Tome.</s><s>Ovaj brak mu je, pored novca, doneo i naklonost srpskih kneževa iz dinastije Obrenović.</s><s>Zanimljivo je da je u jednom periodu, radeći kao urednik „Srpskih novina“, popularisao Šekspira u Srbiji.</s>

<s>Vladavina Mihaila Obrenovića 
Garašanin je poslao Ristića u Srpsko poslanstvo u Carigradu 1861.</s><s>Bio je to početak njegove uspešne diplomatske karijere.</s><s>Ristić je u pregovorima ca Turcima 1867. uspeo da izdejstvuje ukidanje njihovih tvrđava u Srbiji.</s><s>Vrativši se u Beograd, postavljen je za ministra inostranih dela.</s><s>Kada je knez Mihailo 1867. promenio smer spoljne politike, smanjujući oslanjanje na Rusiju i smenivši Garašanina sa mesta predsednika Ministarskog saveta, na njegovo mesto je nakratko postavio Ristića.</s><s>Ali Ristić nije želeo da u vladi budu predstavnici konzervativaca.</s><s>Smatrao je da ako ne može sam da sastavi vladu, u kojoj neće biti njegovih istomišljenika poput Jevrema Grujića, vođe svetoandrejskih liberala, onda je uopšte neće sastavljati.</s><s>Knez Mihailo je ovaj zahtev smatrao uvredljivim i nečuvenim, pa je za predsednika ministarskog saveta postavio konzervativca Nikolu Hristića.</s>

<s>Prvo namesništvo 
Posle ubistva kneza Mihaila, maja 1868, pukovnik Milivoje Blaznavac je uz pomoć beogradskog garnizona na presto doveo kneza Milana iz Pariza, kada je ovaj imao 14 godina.</s><s>Ristić je doveo kneza Milana iz Pariza.</s><s>Pošto je Milan bio maloletan, do njegovog punoletstva je obrazovano namesništvo u kom su bili Blaznavac, Ristić i Jovan Gavrilović.</s><s>Gavrilović je bio samo figura, a stvarna vlast je bila kod Blaznavca i Ristića.</s>

<s>Za razliku od radikalnijih liberala poput Vladimira Jovanovića i Ljubomira Kaljevića, Ristićev model uređene države nisu bile Ujedinjeno Kraljevstvo ili Francuska, već Pruska.</s><s>Smatrao je da Srbiji treba dvodomni parlament.</s><s>U spoljnoj politici Ristić je pokušavao da ujedini srpski narod u jednu državu kao što su ti uradile Pijemont u Italiji i Pruska u Nemačkoj i da smanji zavisnost Srbije od Austrije i Rusije.</s><s>Velika narodna skupština koja je potvrdila Milanov izbor za kneza, je bez razmatranja, usvojila program od sedamnaest tačaka, u kojima je bilo nekoliko liberalskih zahteva.</s><s>Ristić je odmah shvatio da može da iskoristi autoritet odluke Velike narodne skupštine da preoblikuje upravu u Srbiji.</s><s>Decembra 1868. sazvao je delegate u Nikoljski odbor da diskutuju da li je Srbiji potreban novi ustav koji bi zamenio Turski ustav iz 1838. koji je knez Mihailo izmenio 1861.</s><s>Delegati su se složili da je potreban nov ustav u kom bi narodnoj skupštini bila data veća uloga, ali je ostalo nerešeno pitanje uređenja skupštine.</s><s>Ristić je predlagao dvodomnu skupštinu sa gornjim domom koji bi činio Državni savet uz članove koje bi imenovala vlada na ograničen period i na donji dom.</s><s>Radikalniji liberali su zagovarali jednodomnu skupštinu koja bi bila u potpunosti izabrana.</s><s>Nikoljski odbor je raspušten bez donošenja jasne odluke o uređenju skupštine, ali i sa jasnim zaključkom o potrebi usvajanja novog ustava.</s><s>Ristić je ovo iskoristi za sazivanje Velike narodne skupštine u Kragujevcu.</s><s>Za razliku od liberalnijeg Beograda, Kragujevac je još bio patrijarhalna sredina, a delegati na Velikoj narodnoj skupštini su uglavnom bili lokalni nepismeni seljaci spremniji da prihvate šta vlast naredi.</s><s>Nacrt novog ustava je napisao sam Ristić.</s><s>Nov ustav, prozvan Namesnički ustav je usvojen u suprotnosti sa do tada važećim Turskim ustavom koji nije dozvoljavao promenu ustava za vreme maloletnosti kneza.</s>

<s>Vladavina Milana Obrenovića 
Budući nesiguran, knez Milan nije voleo Ristića, bojao ga se.</s><s>Voleo je jednog drugog diplomatu, Jovana Marinovića.</s><s>Zato što se nije petljao u vlast.</s><s>Tako da je vladala konkurencija između te dve ličnosti, ali Marinović nije bio kuražan, povlačio se.</s><s>Upravo zahvaljujući Ristiću Srbija je dobila nezavisnost na Berlinskom kongresu.</s>

<s>Budući da je Srpsko-turski rat (1877–1878) bio uspešan za srpsku vojsku, činilo se da postoje dobri izgledi da se ostvare politički ciljevi Srbije.</s><s>Na Ristićevoj vladi bilo je da donese odluku o vojnim zahtevima Srbije, koji bi se zasnivali na ovim srpsko-ruskim pobedama.</s><s>Knez Milan i srpska vlada odabrali su za taj zadatak Ristića kao dugogodišnjeg borca za nacionalnu politiku Srbije.</s>

<s>Srpsko-bugarske svađe, uglavnom oko granica, koje su izazvali glupost i probugarska pristrasnost odgovornih ruskih zvaničnika, razvile su se u smrtno neprijateljstvo.</s><s>Knez Čerkaskij podržava maksimalne bugarske pretenzije.</s><s>Čitavo područje koje su zauzele srpske trupe on označava kao bugarske, dodeljujući Bugarskoj Prizren i Prištinu, čak i niški okrug.</s>

<s>Premda nikad nije sproveden, Sanstefanski sporazum imao je dalekosežne posledice za Južne Slovene i njihove odnose c Rusijom.</s><s>Sporazum je Srbiji dao nezavisnost, ali je ispunjen tek delić njenih teritorijalnih zahteva.</s><s>Za srpsku javnost i političke lidere ovo je bila velika nepravda, koju su nametnuli Rusi a čije razloge Srbi nisu mogli da razumeju.</s><s>Ristić je bio ozlojeđen odlukama iz San Stefana.</s><s>Priliku da Srbija izađe iz gotovo beznadežne situacije video je u nezadovoljstvu Beča i Londona Sanstefanskim ugovorom.</s><s>Dve velike sile bile su rešene da miniraju sporazum, posebno njegov ključ: veliku Bugarsku.</s><s>Srpske vojničke pobede i Ristićeva vešta diplomatija učinili su da se dobije saglasnost Rusije o zadržavanju postojeće vojne situacije, do postizanja definitivnog rešenja.</s><s>„Ne smemo pristati na ulogu piona koja nam je data“, napisao je Ristić šefu srpskog generalštaba Kosti Protiću u martu 1878.</s>

<s>Sporazum iz San Stefana izveo je veliki zaokret u spoljnopolitičkoj orijentaciji Srbije, u čemu su knez Milan i ministar inostranih dela Ristić odigrali glavnu ulogu.</s><s>Ristić će uskoro otići u Beč, potom u Berlin da brani srpska stanovišta kod ministra inostranih dela Andrašija i kancelara Ota fon Bizmarka.</s><s>Ovi pregovori označiće vrhunac Ristićeve diplomatske karijere, a Srbiji doneti značajnu korist.</s>

<s>Sve do San-Stefana knez Milan je bio slepo odan Rusiji, videći u caru svog prirodnog branioca.</s><s>Kada je video da su dva rata Srbije c Turskom kao glavni rezultat imala stvaranje velike Bugarske, knez je shvatio da se srpska spoljna politika zasniva na opasnoj slovenskoj sentimentalnosti.</s><s>Odlučio je da krene novim pravcem, koji će počivati isključivo na interesima Srbije.</s><s>Bez poniženja za Srbiju i njenu vladu, Ristić je diskretno i obazrivo izveo zaokret ka austrijskoj spoljnoj politici.</s><s>Izbegavajući žurbu i nesmotrenost, zatražio je austrijsku zaštitu i podršku, dobivši je bez uvrede za Rusiju, na koju je i dalje računao tokom svoje bečke misije i na Berlinskom kongresu.</s>

<s>Većina odluka, koje su potvrđene Berlinskim sporazumom, postignuta je nezvanično, iza zatvorenih vrata.</s><s>Ministar inostranih dela Ristić odigrao je ključnu i pozitivnu ulogu.</s><s>Pomogao mu je izaslanik Kosta Cukić, zajedno su bili ono najsposobnije što je Srbija tada imala.</s><s>Ristićev položaj bio je težak i delikatan: pritisnut od Beča da prepusti teritorije na zapadu, a od Rusije da prepusti oblasti oko Pirota i Trna Bugarskoj na istoku.</s><s>Borio se da obezbedi adekvatnu dobit za Srbiju, a da istovremeno zadrži prijateljske odnose sa obema silama.</s><s>Srbija je veoma dobro prošla u Berlinu, dobila je za četvrtinu veću teritoriju.</s><s>Od svih balkanskih diplomata, samo je Ristić, koji je skromno nastupao na kongresu, dobio sve što je trebalo za Srbiju, ne uvredivši nijednu silu i ostavši sa svima u dobrim odnosima.</s><s>Preuzimanjem kontrole nad južnomoravskom dolinom Srbija je postala vladar glavnih pravaca iz Evrope na Balkan, a otvoren je i pravac dolinom Vardara.</s><s>Ristić je uspešno završio borbu Srbije sa Osmanskim carstvom.</s><s>Takođe, dao je temeljan doprinos ustavnom razvoju Srbije svojom odlučujućom ulogom u pripremi ustava od 1869. i 1888.</s><s>Ovi dokumenti podstakli su jačanje demokratskih institucija u Srbiji i istakli je u prve redove balkanskih zemalja.</s><s>Stoga Ristić zaslužno spada u red najvećih državnika i naučnika Srbije 19. veka.</s>

<s>Naučni rad 
Bavio se i istorijom i napisao:
 Spoljašnji odnošaji Srbije od 1848-1872
 Diplomatska istorija Srbije 1875 – 1878</s>

<s>Napisao jednu od prvih istorija srpske književnosti.</s>

<s>Vidi još 
 Hadži-Tomini
 Spisak predsednika vlada Srbije
 Spisak ministara inostranih poslova Srbije
 Prva vlada Jovana Ristića
 Druga vlada Jovana Ristića
 Treća Vlada Jovana Ristića</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
 
 Dejvid Mekenzi, Jovan Ristić
 Ljubiša Stavrić, Kruna srpske diplomatije</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Biografija na sajtu SANU</s>

<s>Srpski pisci
Srpski ministri
Srpski diplomati
Predsednici Vlade Kneževine Srbije
Predsednici Vlade Kraljevine Srbije
Akademici SANU
Članovi Društva srpske slovesnosti
Članovi Srpskog učenog društva
Biografije, Kragujevac</s>

