Ernst von Bergmann
<s>Ernst Gustav Benjamin fon Bergman (; 18.12. 1836 — 25.3. 1907) je bio profesor na katedri za hirurgiju u Berlinu, jedan od najvećih hirurga svog vremena i prvi lekar koji je uveo u medicinsku praksu asepsu.</s><s>Ernst fon Bergman je bio vodeći nemački hirurg ne samo zbog svojih hirurških i naučnih dostignuća u oblasti asepse i ratne hirurgije, već i zbog njegovog, predanog, angažovanja u medicinskim istraživanjima nastavi i mnogobrojnim medicinskim društvima.</s><s>Kao dostojan naslednik Bernhard-a von Langenbec-a on je istovremeno i veoma uspešno obavljao više dužnosti; profesora hirurgije na Univerzitetskoj bolnici u Berlinu (25 godina), predsednika Nemačkog društva za hirurgiju i profesora na Medicinskoj i hirurškoj vojnoj akademiji (na osnovu ukaza cara Vilhelma I).</s>

<s>Životni put 
Ernst fon Bergman je rođen 18. 12. 1836. u Rigi (danas Letonija), od oca Ričarda fon Bergmana Richard von Bergmann (1805—1878), župnik u Rugi i Berte Kriger Bertha Krueger (1816—1877).</s><s>Dva puta se ženio, a sa drugom ženom rodio mu se sin poznati nemački internista Gustav fon Bergman (1878—1955).</s><s>Kako nije uspeo da dobije dozvolu cara da upiše Bogoslovski fakultet Bergman je 1854 upusao studije medicine i iste završio na Univerzitetu u Dorpatu 1860. sa tezom iz farmakologije ().</s><s>Po završetku studija Bergman je nastavio je da radi u Dorpatu kao asistent Georga Adelmanna (1811–1888), sa kojim se mnogo bavio eksperimetalnim istraživanjima (embolizama, sklopetarnih i eksplozivnim povreda).</s><s>Habilitirao se 1863. sa tezom o masnoj emboliji.</s>

<s>Inspirisan delima Pirogova, Bargman 1866 učestvuje kao dobrovoljac u austrijsko-pruskom ratu, u kome je posle bitke kod Kenigsberga radio u pruskom lazaretu.</s><s>Nakon ovog rata Bergman učestvuje u još dva; nemačko-francuskom (1870—1871) i rusko-turskom 1877, u kojima je stekao bogato iskustvo u hirurškom lečenju ratnih povreda.</s>

<s>Ernst fon Bergman je imenovan za profesora fakulteta.</s><s>1871.</s><s>Kao profesor obavljao je dužnosti; šefa hirurgije na univerzitetima u Dorpatu (1871–1878), Vircburgu (1878–1882) i Berlinu (Charité, 1882–1907).</s><s>Posle penzionisanja Langenbeka, kandidati za njegovo mesto u berlinskom Charitéu, (verovatno najpoznatijem hirurškom centru tog doba), bili su pored Bergmana i Franz King iz Getingena i Vincenz von Czerny iz Hajdelberga, ali za naslednik B. von Langenbecka na katedri hirurgije u Berlinu, imenovan je Ernst fon Bergman (kao jedan od najvećih hirurga svog vremena).</s>

<s>Posle više „napada“ kolitisa (zapaljenja debelog creva), Bergman je umro 25. marta 1907. u Visbadenu od peritonitisa (zapaljenja trbušne maramice).</s><s>Sahranjen je na groblju u Potsdamu.</s>

<s>Delo</s>

<s>„Bergman je bio izuzetan operator, a njegovu hiruršku karijeru obeležilo je shvatanje hirurgije kao nauke.“ Niz eksperimentalnih istraživanja Bergman je primenio u kliničkoj praksi.</s><s>Nekoliko godina, pre istraživanja i otkrivanja mnogih bakterija, intenzivno se bavio istraživanjima infekcije rane i osteomijelitisa.</s><s>Posebno su bila značajna Bergmanova istraživanja u neurohirurgiji, ratnoj i opštoj hirurgiji, onkologiji, abdominalnoj hirurgiji i laringologiji.</s>

<s>„Bergman je u Dorpatu, sa svojim asistentom Kramerom, sproveo niz eksperimenata na psima.</s><s>Posebno su proučavali odnos intrakranijalnog pritiska, arterijskog i venskog pritiska i utvrdili su, ubrizgavanjem želea, da dolazi do porasta arterijskog pritiska uz usporenje pulsa, a mereći intramoždani venski pritisak, utvrdili su mehanizam kasnije poznat kao Kušingov refleks“.</s>

<s>Zahvaljući brojnim eksperimentnim istraživanjima i ratnim iskustavima Bergman je postao jedan od utemeljivača intrakranijalne neurohirgije, 29.
ali i jedan od inicijatora primene antisepse (1877) i asepse (sterilizacija, 1886).</s><s>Zato se u stručnim krugovima naziva „ocem asepse“.</s>

<s>Bergman je obavljao dužnost predsednika nemačkog udruženja hirurga (od 1888 do 1890, 1896 i 1900), a od 1902 je bio njihov počasni član.</s>

<s>Napomene</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija 
 „Das putride Gift und die putride Intoxication“, Dorpat, 1868.</s><s>„Die Resultate des Gelenkresectionen“, Giessen, 1874.</s><s>„Die Diagnose der traumatischen Meningitis.“ – Volkmann’s Sammlung, klin.</s><s>Vortr., 1876, No.</s><s>101, 837.</s><s>„Kopfverletzüngen“. – Pitha’s Handbuch, 1873, Bd. iii, Abt.</s><s>1.
 „Die Behandlung der Schusswunden der Kniegelenks im Kriege“, Stuttgart, 1878, 274, 1. 
 „Die Lehre von den Kopfverletzungen.“ – Billroth und Leuke: Deutsche Chirurgie, 1880, Lief.</s><s>30.</s><s>„Die Hirnverletzungen.“ – Volkmann’s Sammlung, 1881, No.</s><s>190.</s><s>„Die Erkrankungen der Lymphdrüsen.“ – Gerhardt’s Kinderkrankheiten, 1882, Bd. vi, Abt 1.
 „Die isolerten Unterbindungen der Vena femoralis communis.“ – Würzburg Universität Festschrift, 1882, Bd. i.
 Von Bergmann, E, und O Angerer: „Das Verhältniss des Ferment-intoxication zur Septicæmie.“ – Würzburg Universität Festchrift, 1882.</s><s>„Die Schicksale der Transfusion im letzten Decennium“, Berlin, 1883.</s><s>„Die chirurgische Behandlung von Hirnkrankheiten.“ – v. Langenbeck’s Arch., 1888, 36, 2 Auf., 1889; 3 Auf., 1899.</s><s>„Die chirurgische Behandlung der Hirngeschwülste.“ – Volkmann’s Sammlung, N.F. 200, C 57.</s><s>„Die Behandlung der Lupus mit dem Koch’schen Mittel.“ – Volkmann’s Sammlung, N.F., 22, C 7.
 Anleitung zur aseptischen Wundbehandlung von Dr. C. Schimmelbusch.</s><s>Mit einem Vorwort des Herrn Geheimrath Professor E. von Bergmann, Berlin, 1892.</s><s>Von Bergmann, Von Bruns, und Von Mikulicz:–Handbuch der praktischen Chirurgie, 1902.</s><s>Arch. f. klin.</s><s>Chir., 1906, Bd. lxxxi, Th.</s><s>I, II.</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Literaturliste im Online-Katalog 
  Personalsammlung mit digitalisierten Werken</s>

<s></s>

<s>Njemački liječnici
Kirurgija</s>

