Apostolski oci
<s>Izraz Apostolski oci (; ) označava grupu ranokršćanskih pisaca koji su bili neposredni učenici apostola, ili se pretpostavlja da su to mogli biti.</s><s>Oni spadaju među najranije kršćanske pisce, čija su djela sačuvana u cijelosti ili fragmentarno, a napisana su u razdoblju od konca 1. pa do polovice 2. stoljeća.</s>

<s>Naziv "Apostolski otac", nastao je u 17. stoljeću, prvi ga je koristio patrolog J. B. Cotelier, koji je g. 1672. u Parizu objavio knjigu: "Patres aevi apostolici",  u kojoj govori  petorici otaca: Barnabi, Klementu Rimskom, Ignaciju Antiohijskom, Polikarpu i Hermi.</s><s>Njima su kasnije pridodani: Papija Hijerapolski, te nepoznati pisac "Poslanice Diognetu".</s><s>U prošlom stoljeću (19.), pronađen je drevni spis Didahe, te je pribrojen spisima Apostolskih otaca.</s>

<s>Djela Apostolskih otaca pokazuju usku vezu sa svetim Pismom, (osobito s poslanicama i usmenom predajom), kako po svom sadržaju tako u načinu izražavanja.</s><s>U vrijeme nastajanja tih spisa, još ne bijaše kompletiran Novi Zavjet.</s><s>Didahe je napisan prije Apokalipse i Ivanova Evanđelja.</s><s>Barnabina, te Klementova poslanica, su nastali u isto vrijeme kad Apokalipsa i četvrto Evanđelje.</s>

<s>Spisi Apostskih otaca su više pastoralnog karaktera.</s><s>Pisani su uglavnom jednostavnim i lako razumljivim jezikom.</s><s>Budući da nisu imali apologetskih ciljeva (obraćaju se kršćanima), ti spisi jednostavno slijede vjernicima dobro poznatu Božju riječ i na njoj grade svoj govor.</s><s>Stoga u tim drevnim spisima nećemo naći metodičkog, organičkog i iscrpnog izlaganja kršćanskog nauka.</s><s>Djela tih ranokršćanskih pisaca su nastala u raznim krajevima: Rimu, Antiohiji, Smirni..., i premda su plod raznih okolnosti, autora i mjesta nastanka, ipak jasno izražavaju jedinstvo vjere u Krista, koji sve povezuje u svojoj Crkvi.</s><s>Apostolski oci iznose svoja osobna iskustva vjere i povijesne stvarnosti svoga vremena.</s><s>U njihovim se djelima osjeća velika ljubav prema Kristu, što je izraženo osobito u njihovoj želji da ga nasljeduju.</s><s>To nasljedovanje ide sve do čežnje za mučeništvom, kao najizvrsnijem sudjelovanju u Kristovim patnjama.</s>

<s>Spisi Apostolskih otaca, premda nemaju duboke i razrađene teologije, vrlo su važni za kasnije teološko umovanju.</s><s>U njima nalazimo, najneposrednija svjedočanstva prve i druge kršćanske generacije.</s><s>Iz tih djela može se vidjeti kako su prve generacije doživjele i shvatile Krista i njegovo propovijedanje, te djelovanje i ulogu apostola.</s>

<s>Spisi Apostolskih otaca donose i važne podatke o organizaciji prvih kršćanskih zajednica.</s><s>Povod njihovom nastajanju uglavnom bijahu neposredna potreba ili događaj u pojedinim mjesnim crkvama.</s>

<s>Pokazatelj velikog ugleda tih drevnih spisa, jest činjenica da su neki od njih smatrani kanonskim, tj. inspiriranim poput knjiga Svetog pisma."</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze
Patres Apostolici lingua Theodisca
Patres Apostolici lingua Francogallica 
Apostolic Fathers, Encyclopædia Britannica, 1911 .</s>

<s>Rano hrišćanstvo</s>

