Heydər Əliyev
<s>Heydər Əlirza oğlu Əliyev (Nahičevan, 10. svibnja 1923. - Cleveland, 12. prosinca 2003.) bio je predsjednik Azerbajdžana od 1993. do 2003.</s><s>U vrijeme Sovjetskog Saveza bio je predsjednik Odbora državne sigurnosti (KGB) u Azerbajdžanskoj SSR od 1967. do 1969., a potom prvi tajnik CK KP Azerbajdžana od 1969. do 1982.</s><s>Član je Politbiroa CK KP SSSR-a i zamjenik premjera sovjetske vlade od 1982. do 1987., kada ga je smijenio Mihail Gorbačov kao protivnika reformske politike.</s>

<s>Nakon povratka u Azerbajdžan istupao je kao nacionalist.</s><s>Komunističku partiju napustio je 1991. i postao predsjednik parlamenta u Nahičevanskoj AO.</s><s>U lipnju 1993. uklonio je predsjednika Əbülfəza Elçibəya s vlasti i postao predsjednik države.</s><s>Kao predsjednik Azerbajdžana, 1994. potpisao je mirovni sporazum s Armenijom kojim je okončan Rat u Gorskom Karabahu, a Armenija zadržala vlast nad enklavom Gorski Karabah zbog koje se vodio rat od 1988.</s><s>Njegovim dolaskom na vlast prekinuto je razdoblje nestabilnosti.</s><s>Američke i druge naftne kompanije uključile su se u eksploataciju nafte.</s><s>Vladavina Əliyeva bila je obilježena korupcijom i nepotizmom.</s><s>Zbog bolesti je odstupio s vlasti 2003., a za predsjednika je izabran njegov sin İlham Əliyev.</s>

<s>Mladost</s>

<s>Heydər Əliyev rođen je u Nahičevanu u kući koja se nalazila u Puškinovoj ulici, poznatoj kao Puškinski potok.</s><s>Rođen je u obitelji željezničkog radnika kao četvrto od osmero djece.</s><s>Obitelj Əliyev u Nahičevan je došla iz azerskog sela Džomartli u nekadašnjem Zangezurskom ujezdu (današnje selo Tanaat kod Gorisa u Armeniji).</s><s>Majka njegovog oca bila je iz sela Urud (danas selo Vorotan u Armeniji).</s><s>Među njegovim pretcima ima i onih koji su nosili počasni naslov kerbalai koji se davao onim šijitskim muslimanima koji su hodočastili u Karbalu u Iraku.</s><s>U jednom intervjuu Əliyev je rekao: "Ja po svojim korijenima pripadam muslimanskoj religiji.</s><s>Po nacionalnosti sam Azer i ponosan sam s tim".</s><s>U njegovoj je obitelji bilo još četvero braće: Həsən (1907. - 1993.), Hüseyn (1911. - 1991.), Aqil (1926. - 2006.) i Cəlal (r. 1928.) te tri sestre: Sura, Shafika i Rəfiqə (r. 1932.).</s>

<s>Nakon završenog obrazovanja na Pedagoškoj visokoj školi 1939.</s><s>Əliyev je otišao studirati arhitekturu na Azerbajdžanskom industrijskom institutu.</s><s>Međutim, početak Drugog svjetskog rata je prekinuo njegovo obrazovanje.</s>

<s>Komunističko razdoblje</s>

<s>Djelatnost u službi sigurnosti</s>

<s>Od ljeta 1941.</s><s>Əliyev je radio kao načelnik odjela u Narodnom komesarijatu unutarnjih poslova Nahičevanske ASSR i u Vijeću narodnih poslanika Nahičevanske ASSR.</s><s>U ljeto 1944. premješten je u službu državne sigurnosti.</s><s>Bio je pripadnik SMERŠA, vojne protuobavještajne službe, na Ukrajinskom bojištu.</s><s>U Komunističku partiju SSSR-a učlanio se 1945., a iste godine završio je tečaj osposobljenja u Školi obuke rukovodstva operativnog sastava MUP-a SSSR-a.</s><s>Nakon toga se vratio u Nahičevan gdje je radio u službi sigurnosti s činom poručnika.</s>

<s>Na 30. obljetnicu sovjetske vojske i mornarice, 1948., Əliyev je odlikovan jubilarnom medaljom, a u to vrijeme promaknut je u čin natporučnika.</s><s>Od te je godine vodio 5. odjel MUP-a u Azerbajdžanskoj SSR.</s><s>Između 1949. i 1950. pohađao je Školu obuke rukovodstva operativnog sastava MUP-a SSSR-a radi prekvalificiranja u Lenjingradu koju je završio s odličnim uspjehom.</s><s>Nakon toga vratio se u Baku i ubrzo je promaknut u čin satnika.</s><s>Od 1953. radio je u Istočnom odjeljenju KGB-a, te je putovao u Pakistan, Iran, Afganistan i Tursku.</s>

<s>Zamjenikom šefa KGB-a u Bakuu imenovan je 1956.</s><s>Pod njegovim rukovodstvom i izravnim sudjelovanjem provedene su operacije djelovanja "Dvoboj", "Alagez", "Prirodoslovac" i druge.</s><s>Usporedno je pohađao večernje odjeljenje Fakulteta povijesti Azerbajdžanskog državnog sveučilišta, na kojemu je diplomirao 1957.</s><s>Zbog uzorne službe KGB ga je odlikovao više puta.</s><s>Od 1960. bio je na čelu protuobavještajnog odjela Vijeća ministara Azerbajdžanske SSR.</s><s>Zamjenikom predsjedavajućeg KGB-a Azerbajdžanske SSR imenovan je 1964.</s><s>Na čelu azerbajdžanskog KGB-a bio je general Semjon Cvigun, pomoćnik i zet glavnog tajnika KP SSSR-a Leonida Brežnjeva, koji je Əliyeva preporučio na položaj prvog zamjenika.</s><s>Dvije godine završio je obuku rukovoditeljskog sastava s odličnim uspjehom na Višoj školi KGB-a nazvanu po Feliksu Dzeržinskom.</s>

<s>Cvigun je, nakon što ga je Brežnjev imenovao zamjenikom šefa KGB-a, pomogao Əliyevu da ga zamjeni na čelu Azerbajdžanskog KGB-a.</s><s>Tako je Əliyev odlukom Prezidijuma Vrhovnog sovjeta Azerbajdžanske SSR imenovan na dužnost šefa azerbajdžanskog KGB-a 21. lipnja 1967.</s><s>Bio je prvi Azer na toj dužnosti nakon Mir Cəfəra Bağırova.</s><s>Na toj dužnosti ostao je do 14. srpnja 1969.</s><s>Kao šef azerbajdžanskog KGB-a, dao je velik doprinos nacionalizaciji i obuci obavještajnih stručnjaka.</s><s>Promaknut je u čin generala bojnika.</s><s>Zbog zasluga u službi, šef KGB-a u SSSR-u Jurij Andropov poslao mu je pismo zahvale i vrijedan poklon.</s>

<s>Vođa sovjetskog Azerbajdžana</s>

<s>U srpnju 1969.</s><s>Əliyev je bio izabran za predsjednika CK AzKP.</s><s>Nedugo nakon što je preuzeo vodstvo nad partijom, započeo je čišćenje kadrova u partiji, državi, poduzećima i Komsomolu, a uklonio je i nekoliko republičkih ministara.</s><s>U prve dvije godine na čelu Republike, smijenio je gotovo desetak ministara, partijskih tajnika u rajonskim ograncima, uključujući glavnog tajnika KP AO Gorskog Karabaha i svog rodnog Nahičevana.</s><s>Novoimenovani dužnosnici bili su povezani s Əliyevim preko njegove mreže u KGB-u ili na drugi način.</s><s>U prvih pet godina vlasti, dvije trećine Vijeća ministara, osam od deset članova partijskog biroa, tri od četiri tajnika Centralnog komiteta, trinaest od četrnaest šefova odjeljenja CK-a, trideset i sedam od četrdeset i pet rajonskih partijskih tajnika je bilo zamijenjeno.</s><s>Popunjavajući položaje svojim ljudima, Əliyev je izgradio širok aparat pod svojom kontrolom.</s>

<s>Nakon što je preuzeo vodstvo, životni standard u Azerbajdžanu je porastao, iako je bio ispod sovjetskog prosjeka.</s><s>U Azerbajdžanu je 1970. dohodak po glavi iznosio svega 63% prosječnog sovjetskog dohotka po glavi, da bi do 1980. porastao na 80%.</s><s>Azerbajdžanska SSR je pod Əliyevim vodstvom zabilježila rast industrijske i poljoprivredne proizvodnje i temeljito čišćenje od korupcije, te jačanje partijskog ideološkog držanja.</s>

<s>Njegovim dolaskom na čelo Azerbajdžana uveden je i kult ličnosti.</s><s>Od gospodarstva do umjetnosti, Əliyev je isticao ideologiju i središnju ulogu Komunističke partije, posebice kao ideološku vodilju.</s><s>Jačanje uloge partije ili primjena ideologije često su bila djelomična rješenja svakom problemu u Republici.</s><s>Əliyevljev prvi govor pred plenumom CK AzKP u kolovozu 1969. imenovao je "krivce" i osudio uzimanje mita, ucjenjivanje i pokroviteljstva.</s><s>U obraćanju pred 25. kongresom KP SSSR-a 1976., najavio je veću partijsku kontrolu nad gospodarstvom, izborom kadrova i "moralnom naobrazbom radnika" u borbi protiv sebičnih interesa, malograđanskog mentaliteta i pohlepe.</s><s>U siječnju 1981., na 30. kongresu AzKP, predložio je plan temeljite rekonstrukcije višeg obrazovanja kroz jaču ulogu partije među učiteljima i školama, umjetnosti i društvenih znanosti.</s>

<s>Əliyev je vodio politiku balansiranja između korjenizacije i održavanja dobrih odnosa sa središnjom vlasti.</s><s>Promaknuo je Azere na gotovo sve vladajuće položaje.</s><s>Simbolično je vratio posmrtne ostatke pisca Hüseyna Cavida koji je umro u izbjeglištu u Sibiru 1941. u vrijeme Staljinovih čistki.</s><s>Istovremeno je održavao dobre odnose s glavnim tajnikom Leonidom Brežnjevim te izbjegavao sukobe s Moskvom.</s><s>Oštro je optuživao članove partije zbog neadekvatnog obnašanja dužnosti.</s><s>Mnogi su izgubili položaje, a neki su bili izbačeni iz partije.</s><s>Krajem 1970-ih, glavni tajnik partijskog gradskog ogranka u Gənci i član CK AzKP bio je smijenjen s položaja, a glavni tajnici regionalnih ogranaka u Şamaxıu i Qazaxlıu su izbačeni iz partije.</s><s>Zbog "greški u pripremanju kadrova", glavni tajnici rajonskih ogranaka iz Ağsua, Culfa, Qəbəle i Daşkəsəna i drugih mjesta, bili su uklonjeni s položaja.</s><s>Nakon što je kritizirao rad pravosuđa, Əliyev je uklonio i tužitelja Gamboja Mamedova te njegova tri pomoćnika.</s><s>Većina uklonjenih bili su Azeri, a samo nekolicina Rusi.</s>

<s>Broj članova AzKP je 1979., u odnosu na 1970 porastao za 27%, pa je ukupan broj članova bio 330 319.</s><s>Əliyev nije isticao da taj broj ipak predstavlja samo 6% ukupnog stanovništva, i da je udio radnika i kolhoznika u partiji nastavio opadati.</s><s>Nacionalnost članova partije također nije isticana.</s><s>Iako je postotak Azera u AzKP porastao, oni su i dalje bili nerazmjerno predstavljeni.</s><s>Činili su 66% članstva, dok su Azeri činili 74% ukupnog pučanstva Azerbajdžana.</s><s>Istodobno, Rusi i Armenci su bili prezastupljeni.</s>

<s>Nakon smrti Brežnjeva, Andropov je 1982. pozvao Əliyeva u Moskvu i imenovao ga članom Politbiroa te prvim potpredsjednikom vlade.</s><s>Svoje imenovanje mogao je zahvaliti uspješnom radu u KGB-u i na dužnosti prvog tajnika KP Azerbajdžana.</s><s>Bio je prvi musliman koji je postao član Politbiroa.</s><s>Kao štićenika Brežnjeva, Əliyeva su smatrali Andropovim odanikom, posebice zato što je zbog promaknuća bio obvezan isključivo prema Andropovu.</s><s>Kako je bio Azer i porijeklom musliman, iako ateist, njegovo promaknuće izazvalo je mnogo sumnje u stranom tisku.</s><s>Njegov dobar odnos s komunističkim partijama na Bliskom Istoku i njegova veza s Turskom, mnogima je sugerirala jačanje sovjetskog djelovanja na tom prostoru.</s><s>Alijev se, međutim, nikada nije predstavljao kao musliman, niti kao predstavnik sovjetskih muslimana.</s><s>Čak i nakon što je napustio položaj glavnog tajnika AzKP, njegov nasljednik, Kamran Bağırov, zadržao je aparat odan Əliyevu, čime je i dalje zadržao utjecaj u Azerbajdžanu.</s>

<s>Njegov položaj je oslabio 1985. kada je Mihail Gorbačov postao glavni tajnik KP SSSR-a.</s><s>Gorbačov je imao u vidu smanjiti utjecaj elite iz Brežnjevljevog razdoblja u partiji i vladi.</s><s>U razdoblju od 20 godina bio je narodni poslanik u Vrhovnog sovjeta SSSR-a, a u razdoblju od pet godina obnašao je dužnost predsjednika Vrhovnog sovjeta SSSR-a.</s>

<s>Kako je pripadao konzervativnim antireformskim snagama u SSSR-u, Əliyev je bio primoran odstupiti s položaja, službeno zbog zdravstvenih razloga, no i usred sumnji zbog upletenosti u korupciju.</s><s>Zbog krvoprolića kojeg je počinila Crvena armija nad nedužnim stanovništvom glavnog grada Azerbajdžana Bakua 20. siječnja 1990., Əliyev je, kao zastupnik Azerbajdžana u Moskvi, tražio da se kazne organizatori i počinitelji.</s><s>U znak prosvjeda protiv komunističkog vodstva SSSR-a nakon što je Azerbajdžan izgubio enklavu Gorski Karabah, Əliyev je u srpnju 1991. napustio Komunističku partiju.</s>

<s>Neovisni Azerbajdžan</s>

<s>Nakon što se u srpnju 1990. vratio u Azerbajdžan, Əliyev je najprije živio u Bakuu, a potom u Nahičevanu.</s><s>Iste godine izabran je za poslanika u Vrhovnom sovjetu Azerbajdžanske SSR.</s><s>Između 1991. i 1993. bio je predsjednik Narodne skupštine Nahičevanske Autonomne Republike i zamjenik predsjednika Vrhovnog sovjeta Azerbajdžanse SSR.</s><s>Na osnivačkoj skupštini Stranke Novi Azerbajdžan održanoj 1992. u Nahičevanu, izabran je za njezinog predsjednika.</s>

<s>Na prvim demokratskim izborima održanim u rujnu 1991. za predsjednika je izabran Ayaz Mütəllibov, glavni tajnik Komunističke partije Azerbajdžana koji se natjecao bez protukandidata.</s><s>Mjesec poslije, 18. listopada 1991.</s><s>Azerbajdžan je postao neovisan od Sovjetskog Saveza.</s><s>Mütəllibov je nakon niza poraza u ratu za Gorski Karabahu i pokolja Azera od strane Armenaca u gradu Hodžali (Ivanjan) postao vrlo nepopularan.</s><s>U ožujku 1992. odstupio je s položaja predsjednika, no Narodna skupština ga je ponovno nakon dva mjeseca postavila na predsjednički položaj.</s><s>Međutim, Azerbajdžanska narodna fronta zbacila ga je s vlasti i novi izbori održani su u lipnju 1992.</s><s>Əliyev, koji je tada živio u Nahičevanu, nije se mogao kandidirati zbog dobnog ograničenja.</s><s>Izbore je dobio Əbülfəz Elçibəy, vođa Narodne frone, s 55% glasova.</s>

<s>Elçibəy nije bio u stanju nositi se s frakcijskim borbama unutar Azerbajdžanske narodne fronte niti ovladati upravom koju su činili bivši komunisti, štoviše, nije imao vlast niti nad oružanim snagama.</s><s>Zbog gomilajućih azerskih poraza u ratu za Karabah, Elçibəy je smijenio jednog od ključnih zapovjednika u ratu, Surəta Hüseynova.</s><s>Hüseynove postrojbe su zbog toga u lipnju 1993. povele otvorenu pobunu protiv Elçibəya i zauzele grad Ganju te krenuli prema glavnom gradu Bakuu.</s><s>Da bi izbjegao državni udar Elçibəy je pozvao Əliyeva da posreduje u nastaloj krizi.</s><s>Əliyev je prihvatio poziv i truskim zrakoplovom stigao u Baku.</s><s>Njegov dolazak u Baku označio je kraj Elçibəyeve vladavine.</s>

<s>Na vlasti</s>

<s>Stabilizacija</s>

<s>Əliyev je djelovao brzo.</s><s>Pregovarao je s Hüseynovim čije su postrojbe opkolile Baku.</s><s>Hüseynov je uskoro dobio položaj predsjednika vlade, no nije ga zadržao dugo.</s><s>Əliyev je 15. lipnja 1993. izabran za predsjednika Narodne skupštine Azerbajdžana, čime je privremeno stekao predsjedničke ovlasti.</s><s>Tri dana poslije Elçibəy je sam otišao u izbjeglištvo u rodno selo Keleki kod Nahičevana, a u međuvremenu Əliyev je raspisao referendum kojim je Elçibəyu izglasovano nepovjerenje.</s><s>Əliyev je 3. listopada 1993. izabran za predsjednika s 98.8% glasova.</s>

<s>Kada je Əliyev stigao u Baku, Azerbajdžan je doživljavao poraze na brojnim područjima.</s><s>Gubio je rat za Gorski Karabah, gradovi su bili prenapučeni izbjeglicama, gospodarstvo je bilo zahvaćeno kolapsom širom bivšeg gospodarskog područja SSSR-a, Rusija i Iran imali su neprijateljski stav prema Azerbajdžanu, a Zapad je bio nezainteresiran.</s><s>Əliyev je uspio državi dati stabilnost.</s><s>Poništio je neke Elçibəyeve odluke i tako uspio normalizirati odnose s većim silama u okruženju.</s>

<s>Najveći problem s kojim se suočavao Əliyev bio je Gorski Karabah i okolna područja.</s><s>U tom vremenu zbunjenosti, od kada je Elçibəy otišao u izbjeglištvo do Əliyevog izbora za predsjednika, Azerbajdžan je izgubio veliki dio područja istočno i jugoistočno od Gorskog Karabaha od Armenaca.</s><s>Əliyev je pokušao vratiti oduzeto područje.</s><s>Da bi uklonio prijetnju, raspustio je postrojbe odane Narodnoj fronti.</s><s>Pred njim je bio zadatak izgradnje pravih oružanih snaga.</s><s>U prosincu 1993.</s><s>Əliyev je pokrenuo novu vojnu kampanju u Gorskom Karabahu koja je trajala do proljeća 1994., no bez uspjeha.</s><s>U tom razdoblju azerske žrtve uvelike su nadmašivale armenske.</s><s>U svibnju 1994. uz posredovanje Rusije postignuto je primirje kojim je okončan rat za Gorski Karabah.</s>

<s>Vanjska politika</s>

<s>Əliyev je pokušao popraviti odnose s Rusijom i Iranom te istodobno izgraditi bolje odnose sa Zapadom.</s><s>Vodio je vanjsku politiku balansiranja za koju je vjerovao da je nužna radi preživljavanja Azerbajdžana u nezgodnom okruženju te radi oživljavanja gospodarstva.</s><s>Uspješno je vodio vanjsku politiku s Iranom te se nije uzdizao pred Rusijom, što je bila taktika njegove realne politike.</s><s>Azerbajdžan se pridružio Zajednici neovisnih država (ZND) 1993., što su kritizirale mnoge pristaše Narodne fronte i bivši predsjednik Elçibəy.</s>

<s>Priznao je ruske interese u Zakavkazju te potpisao protokole o zajedničkom obrambenom i gospodarskom pojasu.</s><s>Međutim, njegovi odnosi s Moskvom bili su prazna priča, jer nije značajno implementirao niti jedan od sporazuma.</s><s>Odnosi između dvije države su se poboljšali i ishodili su brojnim strateškim trgovinskim i gospodarskim sporazumima, među kojima su najznačajniji najam radara u Qabali i razgraničenje Kaspijskog jezera.</s>

<s>Əliyev je održavao dobre odnose s Turskom preko osobnih odnosa s turskim predsjednikom Süleymanom Demirelom.</s><s>Tursku je smatrao strateškim partnerom i vratima prema Zapadu za azerbajdžansko gospodarstvo te je zbog toga vjerno održavao prijateljstvo s njom.</s><s>Također, Turska je bila siguran prolaz za azerbajdžansku naftu prema zapadnom tržištu.</s>

<s>Azerbajdžanski ugljikovodik Əliyev je rabio kao ulog Zapada u azerbajdžansku stabilnost.</s><s>Važni čimbenici u Əliyevoj vanjskoj politici bili su izvoz nafte i izgradnja naftovoda Baku-Tbilisi-Ceyhan.</s><s>Stoga je Azerbajdžan trebao ulaganja na visokoj razini kao i tehničku stručnost radi razvoja azerbajdžanskih ugljikovodičnih resursa.</s><s>Radi toga je donesena odluka o pozivu stranih kompanija u Azerbajdžan.</s><s>Kada je tek došao na vlast, Əliyev je zamrznuo pregovore sa stranim kompanijama, izuzev ruskih i iranskih, koje je ranije vodio Elçibəy.</s><s>Prva stvar koju je napravio Əliyev bila je davanje 10% udjela ruskom Lukoilu u predstojećem ugovoru.</s>

<s>Əliyev je sastavio tim radi postavljanja uvjeta ugovaranja s konzorcijem međunarodnih kompanija pod vodstvom British Petroleuma radi proširivanja prava azerbajdžanskih naftnih polja.</s><s>Također je poslao svoga sina İlhama Əliyeva kao svog doušnika u pregovorima.</s><s>Ugovaranje se vrtilo oko distribucije profita i naftih polja koja trebaju biti uključena.</s><s>Sudeći po svemu, ugovaranje je završilo dobrom pogodbom za Azerbajdžan.</s><s>Ugovor je povukao 7.4 milijardi USD ulaganja na preko 30 godina u tri naftna polja u azerbajdžanskom šelfu.</s><s>Nadalje, konzorcij je morao platiti Azerbajdžanu 300 milijuna USD kao bonus.</s>

<s>Konzorcij je činilo deset velikih kompanija iz šest zemalja.</s><s>Davanje udjela naftnih polja konzorciju bila je strategija izgradnje diplomatskog štita.</s><s>Posljednji ugovor, kojeg Azeri nazivaju "ugovorom stoljeća", potpisan je 20. rujna 1994. u palači Gulistan u Bakuu.</s><s>Važnost ugovora nije se očitovala samo u veličini investicija nego i u poruci drugima da je Azerbajdžan dovoljno stabilan za investicije velikih razmjera.</s>

<s>Unutarnja politika</s>

<s>Kako je osigurao probitke u vanjskoj politici i naftnoj diplomaciji, Əliyev se počeo baviti učvršćivanjem vlasti unutar države.</s><s>U listopadu 1994., pod optužbom za izdaju, raspustio je generala Hüseynova s položaja predsjednika vlade, a on je potom pobjegao u Rusiju.</s><s>Za izdaju su optuženi i drugi ministri nadležni za državni monopol sile - ministar obrane i ministar unutarnjih poslova.</s>

<s>Əliyev položaj, međutim, i dalje nije bio siguran.</s><s>U prvim godinama predsjednikovanja, njegov položaj osporavali su razni područni klanovi kao i podanici raznih ruskih, turskih i iranskih mreža.</s><s>Na površinu je izbio separatizam na jugu Azerbajdžana, naseljenog Tališima, nacionalnom skupinom koja govori perzijski jezik.</s><s>Tališki nacionalistički general Alikram Hummatov je u lipnju 1993., u vrijeme opsjedanja grada Lenkarana na jugu Azerbajdžana, proglasio Tališku Mugansku Autonomnu Republiku.</s><s>Kako nije imao raspoloživu vojsku protiv Hummatova, Əliyev je pokrenuo lokalni ustanak protiv njega, zbog čega je Hummatov pobjegao.</s><s>Əliyevu je uvelike pomoglo što je bio u središtu mreže onih prijatelja i kolega iz vremena kada je bio čelnik Komunističke partije, no, što je još značajnije, i onih kada je vodio azerbajdžanski KGB.</s><s>Uslijedili su drugi pokušaji ustanaka i atentata protiv Əliyeva, no poslije svakog napada on je učvrstio vlast.</s>

<s>Novi Ustav Azerbajdžana donesen je 1995.</s><s>Prvi parlamentarni izbori u neovisnom Azerbajdžanu održani su 12. studenog 1995., a Əliyeva Stranka Novi Azerbajdžan izašla je kao pobjednik.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura</s>

<s>Elmira Ahundova: Гейдар Алиев.</s><s>Личность и эпоха.</s><s>Часть 1 (na ruskom).</s><s>Baku: Ozan, 2007.</s><s>Audrey L. Altstadt: The Azerbaijani Turks: Power and Identity Under Russian Rule (na engleskom).</s><s>Stanford, Kalifornija: Hoover Press, 1992.</s><s>Mihail Gusman: Формула власти: 55 интервью в золотом галстуке (na ruskom).</s><s>Moskva: ТЕРРА-Книжный клуб, 2005.</s><s>Thomas de Wall: Black Garden: Armenia and Azerbaijan through Peace and War.</s><s>New York: New York University Press, 2004.</s><s>Ryszard Kapuściński: Imperium.</s><s>Sowjetische Streifzüge.</s><s>Eichbornverlag, Frankfurt am Main 1993,</s>

<s>Vanjske veze 
 Official website
 Official website Heydar Aliyev Foundation
 Envisioning the Nation - Interview: Azerbaijan's President, Heydar Aliyev
 Persönliche Seite von Heydər Əliyev  (aserbaidschanisch, englisch, russisch)</s>

<s>Biografije, Azerbejdžan
Predsjednici Azerbejdžana
Azerbejdžanski komunisti
Sovjetski komunisti</s>

