Pset
<s>Pset je jedna od 11 najstarijih srednjovjekovnih županija Primorske Hrvatske.</s><s>Prvi je spominje vizantijski car Konstantin VII.</s><s>Porfirogenet u svome djelu De administrando imperio (O upravljanju carstvom), iz 10. stoljeća.</s>

<s>Teorija Vjekoslava Klaića 
Teorija se zasniva na dokumentu sa kraja XII stoljeća.</s><s>Prema spisu crkvenog sabora u Splitu iz 1185. godine, koji je pronašao Franjo Rački, župa Pset je pripadala u crkvenom pogledu Kninskoj biskupiji.</s><s>Obuhvatala je Petrovačko i Bravsko polje.</s><s>Na zapadu se prostirala do Plješivice i rijeke Une, na istoku do rijeke |Sane,  a na jugu negdje oko Drvara i rijeke Unca.</s>

<s>Prvi poznati župan koji je upravljao župom Pset u kraljevo ime bio je Dionizije koji se spominje u jednom spisu iz 1266. godine.</s><s>Od 1276.-1280. župu drže Babonići, a zatim knezovi Blagajski.</s><s>U to vrijeme prostrana župa dijelila se na dvije manje comitatus župe, Veliki i Mali Pset, svaka sa sjedištem u kraljevskom gradu.</s><s>Gdje su se nalazila ta dva kraljevska grada u župi Pset nije ni do danas poznato.</s><s>Potkraj XIII. stoljeća krajevima do preko Vrbasa vladaju knezovi Šubići od Bribira.</s>

<s>Teorija Tibora Živkovića 
Ovaj historičar je analizirao granice između Hrvatske i Srbije u vrijeme Cara Porfigeneta.</s><s>Području od Grahovskog polja na jugoistoku do dolina Unca i Une na sjeverozapadu je neuobičajeno velik teritorij za jednu srednjovjekovnu župu.</s><s>Župu Pesenta smješta kod Knina, pozivajući se i na isti dokument iz 1185. godine, povezanim za crkvenu organizaciju Splitske nadbiskupije: Tiniensis episcopus habeat sedem suam in Tenin et habeat has parochias: Tenin campum, Verchreca, Pset.</s>

<s>XIV i XV stoljeće 
Prema raznim, uglavnom sudskim, dokumentima iz 14. i 15. stoljeća poznato je nekoliko plemenitaških rodova koji su imali svoje posjede u župi Pset, a bili su iz plemena Kolunić.</s><s>U plemenu Kolunić bilo je više zadruga ili hiža - porodica.</s><s>Iz 15. stoljeća, pored 11 poznatih kuća, najpoznatija je zadruga ili hiža Mišljenovića od Kolunića, čiji je predak poznat iz jedne povelje 1325. godine.</s><s>Drugi poznati plemenitaški rod (hiža) u 15. stoljeću u župi Pset bili su Perušići.</s><s>Blagajnik kralja Vladislava II zabilježio je 1495. godine da je isplatio određenu sumu novca Gašparu Perušiću za očuvanje njegovog grada Bjelaja (u originalu Belay).</s><s>Ostaci tvđave su nacionalni spomenik BiH.</s>

<s>Treći poznati rod bili su Oršići iz Drinića koji su osnovali naselje Slavetići kod Karlovca po kojem su se i oni prozvali.</s>

<s>O životu iz tih vremena svjedoče ostaci srednjovjekovne crkve Sv. Đurđa (Panađur) koju neki datiraju u 14. stoljeće, a neki istoričari možda i u 12.</s><s>Proglašena je za  nacionalni spomenik BiH.</s>

<s>Navedene najpoznatije porodice iz plemena Kolunića, kao i druge, manje poznate, počele su se preseljavati sa svojih posjeda u Psetu dalje na zapad i sjever, po padu Bosne pod osmansku vlast 1463. godine, a sve jača preseljenja uslijedila su iza Krbavske bitke 1495. godine.</s>

<s>Oršići iz Pseta su osnovali naselje Slavetići  kod Karlovca po kojem su se i oni prozvali.</s><s>Perušići su osnovali današnje naselje istog imena u Lici.</s><s>Neke porodice su zadržale rodovska imena a neke su se u novom zavičaju zvale plemenskim imenom Kolunić.</s><s>Poznat je i Martin Rota-Kolunić, bakrorezac iz 16. stoljeća, rođen u Šibeniku.</s><s>Stara imena naselja na teritoriji ove nekada srednjovjekovne župe koja i danas postoje:  Očijevo,  Kolunić, Cvijetnić, Smoljana, Bjelaj i Drinić.</s>

<s>Pad pod osmansku vlast 
Bosanska srednjovjekovna feudalna država nestala je 1463. god, kada je postala dijelom Osmanskog carstva.</s><s>Zapadne i sjeverne krajeve bivšeg kraljevstva preuzela je Ugarska i na njima su formirane Jajačka i Srebrenička banovina.</s><s>Župa Pset ostala je u ranijoj ugarskoj administrativnoj podjeli, kao dio Hrvatske banovine.</s>

<s>Osmansko napredovanja od Jajca do Bihaća  trajalo je preko 120 god i završilo se 1592.</s><s>Pred osmanskom opasnošću, hrvatsko plemstvo nije dozvolilo da, gubeći svoje posjede, izgubi i potčinjeno stanovništvo, a u njemu radnu snagu i vojnike.</s><s>Tako su neki krajevi Bosanske Krajine ostali pusti.</s><s>Hrvatsko stanovništvo iz Unca i Pounja je potpuno iseljeno.</s><s>Među njima bile su i porodice: Oršići (kasnije Slavetići kod Karlovca), Mišljenovići, Kolunići, Cvijetnići.</s><s>Sela oko Dubice izgubila su sve svoje stanovništvo, pa ni tridesetak godina poslije osmanskih osvajanja, tamo nije bilo ni jedne kuće.</s><s>Dio starosjedilačkog stanovništva u plodnijim krajevima oko Vrbasa, Sane i Bjelajskog polja u prvim decenijama osmanske vladavine prelazi na islam, zadržavajući kompaktnost svojih naselja.</s>

<s>Između 1530-1537. godine područje župe Pset u potpunosti je potpalo pod osmansku vlast.</s><s>Već 1540. godine spominje se prvi put nahija Bjelaj, a nešto kasnije spominje se kao nahija Bjelaj-Blagaj, ali ubrzo potpada pod kadiluk Kamengrad.</s><s>Od 1562. godine nahija Bjelaj je priključena kadiluku Novosel koji je bio u Kliškom sandžaku.</s><s>Tokom 1577. godine u bjelajskoj tvrđavi je smještena posada od 370 osmanskih plaćenika pod zapovjedništvom dizdara.</s>

<s>Seobe stanivništva 
Posljedica ovih osmanskih napredovanja bilo je pregrupisavanje stanovništva i došlo je do nove slike rasprostranjenosti naroda u Bosni i Hercegovini i velikom dijelu Hrvatske (Lika i Dalmacija).</s>

<s>Politika osvajanja realizovana je kroz primjenu dvaju oprobanih metoda:
 pridobijanjem susjednog stanovništva različitim mirnim sredstvima a zatim anektiranjem njegovog teritorija
 upotrebom sile tamo gdje bez nje nije mogao biti ostvaren određeni cilj</s>

<s>Od promjene jednog ili drugog metoda zavisila je često, u većoj ili manjoj mjeri, i sudbina naroda u kraju gdje se radilo o uspostavljanju osmanske vlasti.</s><s>U prvom slučaju naselja nisu trpila većih promjena.</s><s>U drugom - bila su izložena čestim pljačkaškim upadima osmanskih odreda, što je, pored gubitaka u ljudstvu, stoci i materijalu, stvaralo psihozu straha i nesigurnosti i dovodilo do masovnog iseljavanja.</s>

<s>Takvo stanje (ne)naseljenosti nije pogodovalo Osmanlijama, ni u ekonomskom ni u vojnom pogledu.</s><s>Bilo je nužno da se ono dovede u sklad sa interesima države na ovom graničnom području.</s><s>Najpogodniji element za kolonizaciju bili su stočari, poznati pod imenom vlaha.</s><s>Prve veće grupe stočara koje se kreću zajedno sa Osmanlijama, prelaze u Bosansku Krajinu preko gornjeg toka Vrbasa i Rame, i naseljavaju planinska zemljišta oko Kupresa,  Glamoča, doline Unca, izvorišta Plive i Sane i stare hrvatske župe Pset.</s><s>Ti su se stočari iz ovih krajeva radijalno dalje širili, spuštajući se i u plodnije krajeve, izuzev onih u kojima su se sačuvale starosjedilačke, dobrim dijelom islamizirane mase, koje su očuvale cjelovitost ranijih naselja.</s>

<s>Literatura 
 Vjekoslav Klaić,  Županija Pset (Pesenta) i pleme Kolunić, Vjesnik Hrvatskog arheološkog društva, n.s. Sv. XV, Zagreb, 1928., 1-12.</s><s>Nada Miletić, Arheološki leksikon Bosne i Hercegovine, tom 2, br. 11.17, 159., Izdavač Zemaljski muzej Bosne i Hercegovine, Sarajevo, 1988. - Crkvina (Panađur), Kolunić,</s>

<s>Reference</s>

<s>Župa Pset</s>

