Tekija u Blagaju
<s>Tekija u Blagaju  nalazi se na izvoru rijeke Bune, nedaleko od centra Blagaja kod Mostara.</s><s>Predstavlja vrijedan sakralno-stambeni objekat osmanske arhitekture u Bosni i Hercegovini, sa osobinama koje su proistekle iz utjecaja baroka na osmansku arhitekturu.</s><s>Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 6. do 11. decembra 2003. godine u Sarajevu, donijela je odluku da se Tekija u Blagaju proglasi za nacionaln spomenike Bosne i Hercegovine.</s><s>Ovu odluke Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović, Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo (predsjedavajuća) i Tina Wik.</s>

<s>Sufijstvo ima svoje korijene u životu poslanika Muhameda, koji se ponekad osamljivao u molitvama.</s><s>Kada je u 12. stoljeću sufijstvo poprimilo institucionalne oblike izražavanja i kada su nastala sufijska bratstva), nastaju i vjerski objekti pod različitim nazivima: hanikah, tekija, zawija, dargha, ribat, itd.</s><s>Sufijstvo se javlja u svim krajevima Osmanskog carstva.</s><s>Ono je ostavilo  tragove u književnosti, filozofiji kao i u samom životu muslimanskog stanovništva.</s><s>Pripadnici tog pravca su derviši koji se dijele u više redova.</s>

<s>U Bosni i Hercegovini uobičajno se koristi naziv tekija, mada se pojavljuju i nazivi zavija i hanikah, u nešto izmijenjenom značenju.</s><s>U Bosni i Hercegovini je bilo više derviških redova i oni su se raširili po čitavoj njenoj teritoriji, skoro u svakom većem mjestu.</s>

<s>Historija 
Blagajske tekija izgrađena je oko 1520. godine.</s><s>Prvobitno vođena je od strane bektijaškog reda, a kasnije, u 18. stoljeću, postat će centar okupljanja halvetija.</s>

<s>Usljed odronjavanja stijena i biljnog rastinja, tekija je više puta stradala i obnavljana.</s><s>Omer-paša Latas je 1851. godine naredio izvršenje prve restauracije tekije, turbeta i musarfihane.</s><s>Tridest godina nakon restauracije tekija je ponovo srušena usljed odrona stijene.</s>

<s>Nakon opsežnih studija u ljeto 1952. godine Zemaljski zavod za zaštitu spomenika kulture NR BiH pristupio je restauraciji turbeta i musafirhane sa ciljem da se tekija što potpunije dovede u prvobitno stanje i očuva dojam starine.</s><s>Tamo gdje materijal nije vidljiv korišteni su i neki novi materijali kao što je cigla i rezano drvo.</s><s>Krovna konstrukcija koja je bila gotovo potpuno porušena, izrađena je od rezane građe.</s><s>Stropovi i stropne grede iznad turbeta i na tavanu, kao i strop u lođi i kahvodžaku izrađeni su od blanjanih dasaka.</s><s>Zamijenjeni su podovi u skoro svim prostorijama i to je urađeno od starih dasaka.</s>

<s>U toku ratnih djejstava 1993. godine tekija je pretrpila manja oštećenja na krovu i kruništu zapadne fasade, što je sanirano po završetku rata.</s>

<s>Tekija je aktivno radila do 1925.g. Od Drugog svjetskog rata rad derviša i tekija službeno je bio zabranjen u Bosni i Hercegovini.</s><s>Tekijom je do ranih 70-tih godina upravljao Zemaljski muzej Bosne i Hercegovine.</s><s>Od tada do 1974.g. službeno bila je bez titulara, kad je Islamska zajednica bez ikakve saglasnoti ponovo počinje koristiti i štititi od daljeg propadanja.</s>

<s>Opis</s>

<s>Musafirhana ima  podrum, prizemlje i sprat.</s><s>Podrum se nalazi ispod prostorija hajata i sobe na etaži prizemlja i zauzima 1/3 površine prizemlja.</s><s>Prostorije podruma čine hajat sa londžom i izba.</s><s>Preko 5 kamenih stepenica se silazi do rijeke.</s><s>Jednokrakim kamenim stepeništem  se penje do prizemlja.</s><s>Na londžu se izlazi iz hajata i ona je izbačena nad rijekom.</s><s>Londža je izrađena od drvene konstrukcije sa drvenim podom i drvenom ogradom.</s>

<s>Prizemlje je nepravilne osnove i sastoji se od četiri prostorije.</s><s>U ove prostorije se ulazi iz natkrivenog prostora, hajata.</s><s>Kuhinja) ima ravan strop (nije otvorena do pod krov što je bilo uobičajeno rješenje za objekte iz tog perioda), a ognjište je uzdignuto i uvučeno u nišu iz koje se odvodi dim širokim dimnjakom.</s><s>Zidovi prostorija okrenutih na sjevroistočnu i sjeverozapadnu stranu su ukopani u stijenu.</s>

<s>Sprat musafirhane je nepravilne osnove, a sastoji se od: ulaznog prostora koji se naziva tavan, prostorije na uglu koja se zove ćošak, velike prostorije koja se zove odaja (3,6 x 4,7 m), zatim kafane i pomoćnih prostorija sa toplom i hladnom vodom.</s><s>Uređaj za zagrijavanje samog hamama je ispod kamenog poda i pomoću glinenih cijevi kroz njegove zidove se razvodi toplota.</s><s>U perforirane dijelove kupole hamama su bili ubačeni komadi stakla u boji.</s>

<s>Otomanski barokni utjecaj  se vidi u oblikovanju krova i dekorativnim elementima  na zabatu glavne fasade (iznad gostinjske sobe zvane ćošak).</s><s>Krov je blago povijen, neuobičajne forme za pokrivanje kamenim pločama.</s><s>U prostoriji ćošak strop je raskošno ukrašen drvenim polihromnim rezbarijama.</s><s>U prostoriji su i tradicionalne musandere zamijenjene nišama koje danas imaju dekorativnu ulogu.</s><s>Uz tekiju se nalazi turbe u kome se nalaze dva groba, obilježena drvenim kaburima.</s><s>O tome ko je ovdje sahranjen nema pisanih podataka, ali prema legendi tu leži dugogodišnji šejh blagajske tekije Ačik-paša (Muhamed Hindija), koji je 1848. godine postao šejhom ove tekije.</s><s>On se izdavao za Indijca, a stvarno je bio poslan iz Istambula da špijunira rad Ali-paše Rizvanbegovića i druge feudalne gospode u Herecegovini.</s>

<s>Prema Nominaciji za listu nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine pod nazivom Ambijentalna cjelina grada Blagaj koju je izradio Zavod za zaštitu kulturnog, historijskog i prirodnog naslijeđa Bosne i Hercegovine, Vrelo Bune sa liticama je svrstano u geomorfološke spomenike prirode, a Vrelo Bune u hidrološke spomenike prirode.</s><s>Stijena iznad tekijskih građevina također je dio sakralne cjeline.</s><s>Ona je istovremeno i dio objekta.</s>

<s>Sadašnje stanje 
Turbe sa musafirhanom blagajske tekije je u građevinski dobrom stanju.</s><s>Osim za sakralnu namjenu musafirhana se danas koristi i kao  ugostiteljski objekat sa prodajom suvenira.</s><s>Vodenica na desnoj strani rijeke je u dobrom stanju, i sada služi za prodaju suvenira, dok su od vodenice na lijevoj strani rijeke ostali samo ostaci kamenih zidova.</s>

<s>Literatura 
 Džemal Ćehajić - Derviški redovi u jugoslovenskim zemljama sa posebnim osvrtom na Bosnu i Hercegovinu, Orijentalni institut u Sarajevu, Sarajevo, 1986.</s><s>Amra Hadžimuhamedović - Prostorne osobenosti tekija u Bosni i Hercegovini, University of Trieste.</s><s>Mehmed Mujezinović - Islamska epigrafika Bosne I Hercegovine, knjiga 2, Istočna i centralna Bosna, Veselin Masleša, Sarajevo
 Nermina Mujezinović - Blagaj kod Mostara, Hercegovina br. 11-12, Mostar, 2000.</s><s>Alija Bejtić - Prilozi za orijentalnu filologiju i istoriju jugoslovenskih naroda pod turskom vladavinom, III-IV, 1952-53, Veselin Masleša, Sarajevo
 Džemal Čelić - Naše starine I, Sarajevo, 1953.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjski linkovi 
 Tekija Blagaj - Zvanična stranica</s>

<s>Mostar
Islam u Bosni i Hercegovini
Osmanska arhitektura u Bosni i Hercegovini</s>

