Sveto Trojstvo (Masaccio)
<s>Masacciova freska Sveto Trojstvo u firentinskoj crkvi Santa Maria Novella predstavlja jednu od prvih renesansnih slika u kojoj su prvi put upotrijebljena pravila linearne perspektive, ali i novih elemenata arhitekture koje je ustanovio Filippo Brunelleschi.</s>

<s>Historija</s>

<s>Tommaso di Ser Giovanni di Mone je prozvan Masaccio (talijanski-zamazani) jer je, prema Vasariju, zanemarivao sve, pa i svoj izgled, nauštrb svoje umjetnosti.</s><s>God. 1422. ušao je u slikarski ceh, a 1424. god. se pridružio "Društvu sv. Luke", bratovštini umjetnika.</s><s>Ubrzo je postao vodeći i najmaštovitiji slikar svog doba.</s><s>Sveto trojstvo je vjerojatno posljednje djelo što ga je Masaccio uspio naslikati budući da je umro 1428. god. u dobi od 27 godina.</s>

<s>Odlike</s>

<s>Jedna jedina točka nedogleda nalazi se u sredini naslikane stube koja se nalazi na visini očišta promatrača.</s><s>Linije koje proizlaze iz ove točke protežu se u rebrima naslikanog svoda, čime se stvara iluzija dubine prostora iza crkvenog zida.</s><s>Ovaj lažni prostor je naglašen s dva korintska polu-stuba koji podupiru arhitrav i uokviruju polukružni luk koji nose dva kompozitna stupa.</s>

<s>Ispod iluzionističkog enterijera naslikan je sarkofag kojeg okružuju dvostruki korintski stupovi, a na njemu leži kostur, dok iznad njega piše: "Ja bijah ono što si ti, a što sam sada to ćeš ti biti".</s><s>Ovakvo upozorenje mrtvih živima se naziva "memento mori" (podsjetnik smrti), a bilo je osobito popularno u srednjem vijeku i renesansi.</s><s>Uloga joj je bila da upozori gledatelje na konačnost ljudskog života i ponudi put k spasenju kroz vjeru u Krista.</s>

<s>Razmještaj figura na slici je piramidalan i u hijerarhijskom redu po važnosti likova.</s><s>Tako vrh piramide čini lice Boga (koji stoji na postolju iznad križa) i rukama drži križ na kojemu je raspet Krist, a između njihovih glava lebdi bijela golubica (Duh Sveti).</s><s>Isusove ruke su napete, a glava mu je blago obješena na grudi, a tijelo mu je naslikano s dotada neviđenom preciznošću te se čak nazire i kroz tanku tkaninu njegove robe.</s>

<s>Ostatak kompozicije čine Marija (koja gleda u promatrača i čini simboličan pokret rukom pokazujući na svog sina), Sveti Ivan (u ožalošćenoj pozi), te na stubi zvan svetog prostora luka kleče dva donatora u molitvi (vjerojatno članovi utjecajne obitelji Lenzi koji su platili ovu fresku).</s><s>Renesansni donori su se nadali da će se njihove molitve uslišiti ako plate umjetničko djelo u crkvi, ali njihovo prisustvo na slici nije samo znak njihovog sponzorstva, nego i njihova želja da se prikažu pobožnima, čime su zaslužili da budu u društvu svetaca.</s><s>Zato se njihovi portreti s istančanim karekterima (za razliku od svetih likova koji su idealizirani) u slici nalaze na prijelazu iz stvarnog svijeta u sveti prostor oslikane sobe.</s>

<s>I u postupku s bojom se osjeća istančan ritam.</s><s>Božanski likovi se ističu snažnim sivim i crvenim tonovima koji se spiralno prožimaju.</s><s>Sitnije nepravilnosti visine likova i oštrog kuta njihova rasporeda nadahnjuju sliku životom te kod promatrača stvaraju dojam da se i sam nalazi u kapelici stojeći pred svecima.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze 
 Masaccio’s Holy Trinity</s>

<s>Renesansne slike
Ikonografija</s>

