Renesansni latinski jezik
<s>Renesansni latinski naziv je zasebne forme latinskog stila koja je razvijena za vrijeme evropske renesanse od četrnaestog do petnaestog vijeka, naročito od strane renesansnog humanističkog pokreta.</s>

<s>Ad fontes 
Ad fontes ("izvorima") bila je opća izreka humanista i kao takav njihov latinski stil težio je pročišćavanju latinskog od srednjovjekovnog latinskog vokabulara i stilističkih dodataka koje je nakupio tokom vijekova nakon pada Rimskog carstva.</s><s>Ugledali su se na književnost zlatnog doba latinskog jezika, a naročito na Cicerona u prozi i Vergilija u poeziji, kao sudaca latinskog stila.</s><s>Napustili su upotrebu sekvence i drugih nakupljenih formi metra i umjesto toga su nastojali oživjeti grčke okvire koji su se koristili u latinskoj poeziji za vrijeme rimskog perioda.</s><s>Humanisti su osuđivali velik dio srednjovjekovne književnosti na latinskom kao "gotičku"—za njih, pojam zlostavljanja—i vjerovali su da je umjesto toga samo antički latinski iz rimskog perioda bio "pravi latinski".</s>

<s>Neki ciceronski humanisti 16. vijeka također su nastojali pročistiti pisani latinski od srednjovjekovnih razvoja u svojoj ortografiji.</s><s>Insistirali su, na primjer, da se ae treba pisati u potpunosti ma gdje se pojavljivalo u klasičnom latinskom; srednjovjekovni pisci često su pisali e umjesto ae.</s><s>Bili su mnogo revnosniji od srednjovjekovnih pisaca u vezi s time da se t i c trebaju razlikovati; zbog efekta palatalizacije postali su homofoni, pa su srednjovjekovni pisci često pisali, na primjer, eciam umjesto etiam.</s><s>Njihove reforme utjecale su i na rukopis; humanisti su obično pisali na latinskom humanističkim pismom, koje je nastalo od karolinškog pisma, prvog pretka većine savremenih slogovnih fontova sa malim slovima, izbjegavajući gotička pisma koja su se upotrebljavala u srednjem vijeku.</s><s>Ta vrsta pisanja bila je naročito predostrožna u uređenim djelima, tako da su ih kolege iz međunarodne zajednice mogli lakše čitati, dok su u svojim dokumentima pisanim rukom pisali na latinskom obično onako kako su ga i izgovarali usmeno.</s><s>Prema tome, prve generacije humanista nisu posvetile mnogo pažnje ortografiji sve do kasnog šesnaestog i sedamnaestog vijeka.</s><s>Erazmo je predložio da se napuste tada tradicionalni izgovori latinskog u korist njegove rekonstruirane verzije klasičnog latinskog izgovora, iako se iz njegovih djela može zaključiti da je sam koristio crkveni izgovor.</s>

<s>Humanistički plan za ponovno stvaranje latinskog bio je većim dijelom uspješan, barem u polju obrazovanja.</s><s>Škole su podučavale humanistički pravopis i poticale su istraživanje tekstova koje su odabrali humanisti, većinom isključujući kasnija književna djela na latinskom.</s><s>S druge strane, iako je humanistički latinski bio elegantan književni jezik, postalo je mnogo teže pisati knjige o zakonu, medicini, nauci ili savremenoj politici na latinskom slijedeći norme humanista po pitanju pročišćavanja vokabulara i klasične upotrebe.</s>

<s>Renesansni latinski jezik postepeno se razvio u novolatinski jezik 16–19. vijeka, korišten kao jezik izbora za autore pri raspravi o pitanjima koja su smatrana dovoljno važnim za međunarodnu (tj. panevropsku) publiku.</s>

<s>Renesansni autori i djela na latinskom</s>

<s>14. vijek</s>

<s>1359.</s><s>Epistolæ familiares, Petrarka (1304–1374)
 1360.</s><s>Genealogia deorum gentilium, Giovanni Boccaccio (1313–1375)</s>

<s>15. vijek</s>

<s>1425.</s><s>Hermaphroditus, Antonio Beccadelli (1394–1471)
 1441.</s><s>De elegantiis Latinæ linguæ, Lorenzo Valla (1406–1457)
 1442.</s><s>Historia Florentini populi, Leonardo Bruni (c. 1370–1444)
 1444.</s><s>Historia de duobus amantibus, Æneas Sylvius Piccolomini, papa Pio II. (1405–1464)
 1452.</s><s>De re ædificatoria, Leone Battista Alberti (1404–1472)
 1471.</s><s>Contra amores, Bartolomeo Platina (1421–1481)
 1479.</s><s>De inventione dialectica, Rodolphus Agricola (1444–1485)
 1481.</s><s>Introductiones Latinæ, Antonio de Nebrija (1441–1522)
 1486.</s><s>De hominis dignitate, Giovanni Pico della Mirandola (1463–1494)
 1491.</s><s>Nutricia, Poliziano (1454–1494)
 Theologia Platonica de immortalitate animæ, Marsilio Ficino (1433–1499)
 Francesco Filelfo (1398–1481)</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze 
 Analitička bibliografija online neolatinskih naslova (također renesansnog latinskog).</s><s>Neolatinski humanistički tekstovi  na DigitalBookIndex.</s><s>René Hoven, Lexique de la prose latine de la Renaissance.</s><s>Dictionary of Renaissance Latin from prose sources, uz saradnju Laurent Grailet, Leiden, Brill, 2006 (2. izdanje), 683 str.</s><s>Centar za neolatinske studije, fokusiran na irski renesansni latinski.</s>

<s>Latinski jezik
Latinska književnost
Historija književnosti</s>

