Dobor
<s>Dobor je srednjevjekovni utvrđeni grad u donjem toku rijeke Bosne sjeverno od Doboja, u blizini Modriče na izlazu tjesnaca između planina Trebave i Vučijaka.</s><s>Nalazio se na teritoriji srednjovjekovne župe Nenavište, oblast Usora.</s><s>Proglašen je za nacionalni spomenik BiH.</s>

<s>Historija 
Podigao ga je 1387. godine hrvatski ban Ivaniš Horvat, na temeljima još starije tvrđave iz XIII vijeka, da bi poslužio kao oslonac pri upadima u Slavoniju i Mačvu.</s><s>Mađarski kralj Žigmund Luksemburški zauzeo ga je 1394. godine i zapalio, dok je gušio pobunu neposlušne vlastele.</s><s>Iz tog pohoda je njegova povelja pisana 15. jula 1394. in descensu nostro campestri sub castro Dobor vocato (u vojnom kampu pod gradom zvanim Dobor).</s><s>Zbog važnog položaja, kralj ubrzo ga je obnovio.</s><s>Dva dokumenta datirana 26. maja i 5. juna 1408. dokazuju Žigmundovo prisustvo u Dobru.</s>

<s>Pred Doborom Žigmund porazio je u jesen 1408.</s><s>Tvrtka II, te zarobio i pogubio u masakru 171 bosanskog plemića.</s>

<s>U novom ratu 1415. godine porazom od Osmanlija kod Makljenovca (Doboj), Sigismund se povukao iz Bosne u kojoj je izgubio Usora i Soli i Soli i više se nije jače uplitao u bosanske prilike.</s>

<s>Od 1463. do 1536., prema dokumentima iz 1499., 1528. i 1536. godine, Dobor je bio pod vlašću ugarsko-hrvatskih velikaša od kojih su u njemu najduže vladali slavonski plemići Berislavići (koji se prvi puta pominju 1470. godine kao comes perpetuus de Dobor).</s><s>Dobor je bio u okviru Srebreničke banovine i dijelio sudbinu ostalih utvrđenja, koje je kralj Matija Korvin organizovao u Srebreničku banovinu, a to se uglavnom odnosi na pomanjkanje sredstava za odbranu grada.</s><s>Odmah po osvajanju 1536. god.</s><s>Husrev-beg je u tvrđavu smjestio posadu od 40 čuvara koji su ovamo došli iz Šapca.</s><s>Grad je pripojen Bosanskom sandžaku i Brodskom kadiluku.</s>

<s>Prvi poznati dizdar Dobora bio je Muhjudin-aga do 1587. godine.</s><s>Naslijedio ga je njegov sin Jusuf-aga, koji je tu dužnost vršio do 1610. godine.</s><s>Njega je naslijedio njegov sin Aga-dede, učen čovjek koji se rodio u Doboru, i ostavio njegov opis.</s><s>U njegovom djelu koje je nastalo 1622-1623. godine navedena su imena svih dizdara od 1536. do 1623. godine.</s>

<s>Godine 1716. preoteli su ga Austrijanci.</s><s>Požarevačkim mirom 1718. vraćen je Turskoj, ali je napušten kao utvrđenje.</s><s>Zamijenila ga je Derventa.</s>

<s>Opis 
Grad Dobor je primjer odbrambene arhitekture kasnog srednjeg vijeka, u čemu se ogleda njegova vrijednost.</s><s>Najmarkantniji oblici u današnjem izgledu utvrđenja su dvije kule spojene sa dva paralelna bedema duga po 18 metara, dvorište i bedem prema rijeci Bosni.</s><s>Prva kula ima izgled nepravilnog valjka, čiji prečnik u osnovi iznosi oko 10 metara, a vanjska visina oko 18 metara.</s><s>Druga kula ima oblik latiničnog slova D, prečnika je oko 6 metara, a visine oko 19 metara.</s><s>Još jedna kula naknadno je ugrađena u zapadni zid.</s>

<s>Tvrđava je rekonstruisana nakon Drugog svjetskog rata.</s>

<s>Arheologija 
Tvrđava je arheološki sitraživana.</s><s>Najobimnija arheološka istraživanja na Doboru vršio je Ivo Bojanovski u periodu 1969–1973. .</s><s>Stratigrafija i arheološki kontekst ovih nalaza nisu poznati.</s><s>Arheološki materijal nije izdvajan po kulturnim slojevima ili cjelinama, a jedini način datovanja je putem stilsko-tipološke klasifikacije.</s>

<s>Brojno su zastupljeni metalni predmeti, alatke i vojni pribor.</s><s>Od oružja iskopano je mnogo srelica, kopalja, jedna gotička mamuza, vojničke potkove i dio istopljenog pancira.</s><s>Od drugih metala nađeni su dijelovi topovskih cijevi od livene bronze i jedan mesingani prsten.</s><s>Od kamenog materijala pronađeni su dijelovi žrvnjeva, 2 profilirana doprozornika s kule A i kamene kugle.</s><s>Na Doboru je nađeno 29 novčića dubrovačkog, ugarskog, osmanlijskog i austrijskog porijekla, koji pokrivaju cijelo razdoblje postojanja utvrđenja.</s><s>Pokretni arheološki materijal sa lokaliteta Dobor-kule od 1978. godine postoji i čuva se u Muzeju u Doboju.</s>

<s>Keramika iz Iznika 
Direktno svjedočanstvo o upotrebi orijentalne keramike u Bosni potvrđeno je tokom arheoloških iskopavanja doborske tvrđave.</s><s>Riječ je o luksuznoj glaziranoj osmanskoj keramici iz Iznika.</s>

<s>Iznička keramika pripada tradicionalnoj islamskoj keramičkoj produkciji.</s><s>Iako su svi aspekti njezine izrade prisutni u islamskom svijetu puno prije 15. vijeka, iznička keramika tehnološki se razlikuje od srodne islamske keramike7.</s><s>Iznik je grad koji se nalazi na istoimenom jezeru, stotinjak kilometara jugoistočno od Istanbula, na glavnim trgovačkim pravcima unutar Anatolije.</s><s>Njegova pozicija zasigurno je uticala na razvoj i širenje keramičarske proizvodnje.</s>

<s>Keramika iz Iznika svakako nadmašuje onu iz drugih keramičarskih centara na Orijentu u tom periodu.</s><s>Osnovu izničke produkcije predstavlja upotreba vještačkih primjesa zvanih fritware.</s><s>Kvarcno tijelo je fine teksture, ima manje željeza i bijelo je nakon pečenja.</s><s>Vrlo fina tekstura, nizak udio željeza i kvarcne glinene mješavine upotrijebljene za engobu, stvorili su odličnu podlogu za slikanu dekoraciju.</s>

<s>Opticaj ove keramike kroz skoro pola vijeka dokaz je o značaju Dobora u kontekstu regionalne trgovine ne samo keramike već i ostalih zanatskih i privrednih dobara.</s>

<s>Literatura 
 Hamdija Kreševljaković, Naše starine 1953 -Stari bosanski gradovi
 Husref Redžić, 2009 -Srednjovjekovni gradovi u Bosni i Hercegovini
 Hazim Šabanović, Bosanski pašaluk, Sarajevo, 1982.</s><s>Ivo Bojanovski, "Dobor u Usori (sjeverna Bosna) (Rezultati arheoloških istraživanja 1969-1973)", Naše starine, XIV-XV, Sarajevo 1981., 11-38.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjski linkovi 
 Tvrđava Dobor
 Dobor
Tvrđave u Bosni i Hercegovini
Nacionalni spomenici u Modriči</s>

