Vukovarska rezolucija
<s>Vukovarska rezolucija je bio dokument kojim su Srbi iz Vukovara i okolice krajem 1939. godine od centralne jugoslavenske vlasti tražili izuzeće vukovarskog kotara iz Banovine Hrvatske, odnosno njegovo priključenje Dunavskoj ili budućoj Srpskoj banovini.</s>

<s>Političke okolnosti 
Sporazumom Cvetković-Maček, od Savske i Primorske banovine, kao i dijelova Dunavske, Vrbaske, Drinske i Zetske banovine stvorena je Banovina Hrvatska, te su u nju ušla mnoga područja (kotari) gdje Hrvati nisu imali etničku većinu (tj. gdje su Srbi bili većina), odnosno područja koja ranije nisu bila u sastavu hrvatske države (Prevlaka, Dubrovnik i zapadni Srijem).</s><s>To je izazvalo negodovanje dijela srpskog naroda, jer stvaranjem Banovine Hrvatske, nije riješeno tzv. srpsko pitanje.</s><s>Zbog toga, kao i otvorenog antisrpskog raspoloženja režima u banovini, uslijedili su brojni protesti, većinom podstaknuti ili organizirani od strane Srpskog kulturnog kluba, kojima su tražili reviziju sporazuma Cvetković-Maček, odnosno reviziju granica novonastale banovine Hrvatske, tvrdeći da sporazum nisu potpisali predstavnici svih Srba, već da je on rezultat pogodbe krune i predstavnika HSS-a.</s><s>Srpski kulturni klub je, u svojem listu Srpski glas, kroz razne članke iznosio stav o neophodnosti političke autonomije Srba u Banovini Hrvatskoj (u 19 kotara gdje su činili apsolutnu ili relativnu većinu) ili omogućavanja odvajanja od Banovine hrvatske i priključenja drugim banovinama, koje bi kasnije ušle u sastav Srpske banovine.</s><s>Iz tih razloga, Srpski kulturni klub je osnivao svoje pododbore na području istočne Slavonije, Srijema i Bosanske Posavine, te je krajem 1939. godine počeo sa prikupljanjem potpisa za odvajanje iločkog, šidskog i vukovarskog kotara od Banovine Hrvatske.</s>

<s>Iako je vukovarski kotar inicijalno i bio u Savskoj banovini, mnogi Srbi ovog kraja osjećali su se ugroženim od nove antisrpske i antijugoslovenske vlasti.</s><s>Iz tog razloga su 1940. godine, predstavnici Srba iz vukovarskog kotara plebiscitarno zahtjevali "da se vukovarski kotar odvoji od Banovine Hrvatske i pripoji Dunavskoj banovini, u cilju opstanka većinskih Srba, ali i Hrvata Jugoslavena".</s>

<s>Povijesni, zemljopisni i ostali osvrti rezolucije</s>

<s>Povijesni razlozi 
Kao glavni argumenti, u rezoluciji su navedeni povijesni razlozi:
"Vukovar je kroz više godina bio sedište Sremske županije, a takav svakako sastavni deo Srema koji je sa Banatom i Bačkom sačinjavao Srpsku Vojvodinu.</s><s>To ne može niko pobiti, jer i narodna duša dala tome izraza u pesmi 'Srem, Banat i Bačka, tri srca junačka'.</s><s>Srpsku većinu u vukovarskom kotaru imali smo već nekoliko stoljeća.</s><s>To se vidi iz raznih podataka; tako jedan savremeni nemački pisac iz prve polovine 18 veka piše: 'Pravoslavni sagradiše 1731. crkvu, te za njenu građu zatražiše od vlastelinstva 50.000 cigala.</s><s>Bilo im je udovoljeno tim više, što su u spahiluku pravoslavni brojno pretežniji bili, a njihova sekta bila je također i trpljena, te su u Vukovaru već od prije svoju crkvu imali, a i inače je spahijska cigla slabu prođu imala'.</s><s>Kada na poziv sremsko-karlovačkog mitropolita Vićentija Jovanovića dolaze ruski učitelji da uče srpsku mladež, jedan od tih učitelja ostaje u Sremskim Karlovcima, dok drugi odlaze u Beograd i Vukovar, da tamo osnivaju škole.</s><s>To što je 1733. godine Timitej Levandovski otišao u Vukovar i osnovao tamo srpsku školu, pokazuje koliko je već u to doba Vukovar bio jak srpski kulturni centar.</s><s>On to ostaje i dalje kroz istoriju do danas.</s><s>Tako Vukovar daje prvog srpskog novinara i poliglota Zaharija Stefanovića Orfelina, preteču Dositeja Obradovića.</s><s>Na 'Dobroj vodi', izletištu Vukovara, gde su se kraj crkvice Sv. Paraskeve redovno skupljali srpski prvaci Srema, nalazio je Branko Radičević nadahnuće za svoje pesme.</s><s>Svetozar Miletić pri povratku iz Vaca prvo navraća u Vukovar da poseti srpski politički centar Srema.</s><s>Ovi primeri nisu jedinstveni, njima se po potrebi mogu pridodati još mnogi, dok kulturna i prosvetna srpska društva i danas govore o akciji Srba Vukovara".</s>

<s>Zemljopisni i komunikacijski razlozi 
Što se tiče zemljopisnih razloga za pripojenje Vukovara Dunavskoj banovini, predstavnici Srba vukovarskog kotara u svojoj rezoluciji su istakli da "Vukovar, ležeći na ograncima Fruške gore i na Dunavu, svakako čini geografsku celinu sa Sremom, a ne sa Slavonijom".</s>

<s>Komunikacijski razlozi, bili su vidljivi iz činjenica što "Vukovar i najveći deo Srema, leži na Dunavu - najvažnijoj evropskoj arteriji koja ga vodi k Novom Sadu".</s>

<s>Ekonomski razlozi 
Prema potpisnicima rezolucije, Vukovar u gospodarskom pogledu, "čineći ekonomsku celinu sa Sremom, apsolutno i jedino gravitira ka Novom Sadu"...</s><s>"Za regulisanje cena privrednih produkata na vukovarskom tržištu jedino je merodavna novosadska produktna berza.</s><s>Kupovinu poljoprivrednih sprava seljak kotara vukovarskog vrši jedino u Novom Sadu.</s><s>Sama privredna struktura vukovarskog kotara istovetna je sa onom Dunavske banovine."</s>

<s>Politički razlozi 
Kao političke razloge ove rezolucije, potpisnici navode to da je Vukovar politički oduvijek činio cjelinu sa ostatkom Srijema, odnosno tadašnjom Dunavskom banovinom: "Ni na jednim izborima Hrvati i njihove političke stranke nisu dobili nikada u ovom kotaru izbornu većinu, pa prema tome ni svoga poslanika.</s><s>U kampanji za sprovođenje političkog preuređenja zemlje, traženo je od strane Hrvata poštovanje istorijskih individualnosti.</s><s>Ako one budu i ovde poštovane, Vukovar bi mogao da pripadne Vojvodini"</s>

<s>Također, naveli su i to da je prema popisu stanovništva iz 1931. godine u vukovarskom kotaru živjelo 51.334 stanovnika, od čega je bilo 26.342 Srba, 11.893 Hrvata, a ostatak su činile nacionalne manjine (Nijemci, Mađari, Rusi/Rusini, Česi, Slovaci, Židovi...), te time vukovarski kotar, kao područje većinski naseljeno Srbima, nema osnove biti dijelom Banovine Hrvatske.</s>

<s>Potpisnici 
Inicijatori i autori rezolucije su bili Marko R. Bingulac i Marko Lj.</s><s>Bugarski, te su kao takvi navedeni kao prvi potpisnici rezolucije.</s><s>Nakon njih uslijedili su potpisi predstavnika srpskih pravoslavnih crkvenih općina:
 za srpsku crkvenu općinu vukovarsku potpisnici su bili njezin predsjednik Teodor Selaković i Cvetko Bingulac i prota Jovan Kozobarić
 za crkvenu općinu borovsku paroh borovski Bogdan Dejanović, protojerej Đurica Skakić i potpredsjednik Milan Buzaretić
 za crkvenu općinu u Gabošu potpisnici su bili predsjednik Andrija Čelić i paroh Milan Petović
 za Trpinju predsjednik Jovo Palić i paroh Spasoje Vukotić
 za crkvenu općinu u Markušici predsjednik Mladen Petrović
 za crkvenu općinu u Veri potpisnici su bili predsjednik Đuro Mašić i paroh Đuro Mašić
 u Negoslavcima predsjednik Radovan Crnjanski i paroh Petar Ostojić
 u Boboti predsjednik Miloš Maletić i paroh Đuro Mašić
 u Pačetinu predsjednik Dimitrije Crnogorac i paroh Nikolaj Semčenko
 u Bršadinu predsjednik Živko Simić i jerej Đorđe Mišić
 u Mikluševcima i Čakovcima potpisali su paroh Kiprijan Relić i Kosta Anđelić
 u Ostrovu predsjednik Milan Vučevac i paroh Dušan Blidović
 u Marincima paroh Vasilije Lengenfelder i predsjednik Nikola Živanović
 u Opatovcu i Sotinu prota Emilijan Josifović i predsjednik Milivoj Kekić
 u Palači paroh Borisav Božić i predsjednik Dušan Petojević</s>

<s>Epilog 
Autori rezolucije su od kraljevskog namjesništva zahtjevali isključenje vukovarskog kotara iz Banovine Hrvatske direktno ili raspisivanjem plebiscita.</s><s>Nakon toga su i Srbi iz šidskog kotara isto zahtjevali od banovinske vlasti, odnosno, uputili su telegram banu Ivanu Šubašiću u kojem se pridružuju rezoluciji vukovarskih Srba.</s><s>Isključenje se nikada nije desilo, što zbog nezainteresiranosti vlade Cvetković-Maček, što zbog početka 2. svjetskog rata.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Historija Jugoslavije
Vukovar
Srbi u Hrvatskoj</s>

