La Répétition ou l'Amour puni
<s>La Répétition ou l'Amour puni (srpskohrvatski: Proba, ili Kažnjena ljubav) je drama u pet činova Jeana Anouilha iz 1950. godine, koja je premijerno izvedena 27. listopada 1950. godine u Théâtre Marigny.</s><s>Dramu je režirao Anouilhov prijatelj Jean-Louis Barrault, a izvela ju je glumačka trupa Renaud-Barrault, koju je vodio zajedno sa suprugom.</s>

<s>La Répétition danas ostaje jedno od najznačajnijih Anouilhovih djela i najznačajnije djelo iz niza "blistavih komada", kojeg sačinjavaju još drame L'Invitation au château, Colombe i Cécile ou l'École des pères.</s><s>Anouilh u ovoj drami koristi jedan od najinovativnijih postupaka u suvremenom teatru, prateći tendencije Pirandella, i to na način da svoje likove animira tako da oni animiraju sami sebe da igraju likove iz druge drame, u ovom slučaju romantične komedije La Double Inconstance Pierrea de Marivauxa iz 1723. godine.</s><s>Tehnika teatra u teatru bila je jedna od omiljenih za Anouilha, koji inače nije preferirao inovacije modernog teatra svojih suvremenika poput Ionesca ili Becketta.</s>

<s>Djelo je premijerno objavljeno 1950. godine, a naredne godine ga je Éditions de la Table Ronde reizdala u sklopu niza "blistavih komada", zajedno s ostale tri drame iz istog niza.</s>

<s>Sinopsis</s>

<s>Grof Tigre je plemić poznat diljem pariškog visokog društva po svojim blistavim i originalnim zabavama.</s><s>Zabava koju planira organizirati, a koja je glavna tema ove drame, u dvorcu Ferbroques, kojega je zajedno sa suprugom naslijedio od jedne kapriciozne tete, mada pod uvjetom da u njemu udomi dvanaest siročadi, sastojat će se od izvedbe romantične komedije La Double Inconstance Pierrea de Marivauxa iz 1723. godine.</s><s>Grof je odabrao ovu dramu zato što je dvorac u kojemu žive izgrađen u stilu Louisa XV., a de Marivaux je živio u XVIII. vijeku.</s><s>Međutim, nije samo predstava ta koja evocira XVIII. vijek; naime, grof i grofica žive u aristokratskom, dogovornom braku tipičnom za taj period.</s><s>Dogovor im omogućava da imaju ljubavnike te da isti neometano žive zajedno s njima.</s><s>Uz sve to, gosti će na zabavi biti odjeveni sukladno periodu Louisa XV.</s>

<s>Glumci, svi redom amateri, dolaze u dvorac nekoliko dana ranije kako bi odradili probe.</s><s>Grof će igrati ulogu Princa, dok će njegova ljubavnica Hortensia igrati ulogu prinčeve sobarice Flaminije; grofica će biti njezina sestra, Lisette, dok će seosku djevojku Silviju tumačiti Lucile; njezinog pratioca, Harlekina, igrat će tupavi grofičin ljubavnik, Villebosse, dok će Lucilein kum, g. Damiens, igrati Trivelin.</s><s>Grof je uloge raspodijelio ne po njihovim glumačkim sposobnostima, već po karakternim osobinama, tako da će oni, zapravo, igrati sami sebe.</s>

<s>Radanja se zahuktava tokom nekoliko dana proba.</s><s>Grof, odnosno Princ, koristi svoju ulogu kako bi zaveo Lucile, isprva radi kratke afere, ali kasnije razvije stvarne osjećaje prema njoj.</s><s>Njegova ljubomorna supruga i ljubavnica se tada ujedine kako bi otjerale Lucile od njega; grofica ubrzo inscenira nestanak jednog smaragda i nastoji optužiti Lucile, međutim grof im pokvari plan.</s><s>U međuvremenu, Lucile i grof priznaju svoje osjećaje jedno drugome.</s>

<s>Bijesna, grofica se sada udruži s grofovim starim prijateljem, Héroom, koji grofu ne može oprostiti što se morao odreći mlade djevojke Évangéline, koji je mnogo volio, a čija ga je smrt nakon nesretnog braka odvela u alkoholizam.</s><s>Želeći osvetu, Héro iskoristi grofovo odsustvo i posjećuje Lucile u njezinom djelu dvorca.</s><s>Uz pomoć alkohola i laži, Héro uspije zavesti naivnu djevojku i šokirati grofa.</s><s>Lucile napušta dvorac sljedećeg jutra; Tigre ju ne uspijeva spriječiti.</s><s>Unatoč tomu, međutim, zabava će biti održana.</s>

<s>Grofica se u međuvremenu pobrinula da pronađe zamjenu za Lucile u liku stare grofove prijateljice, vjerujući kako će njezin suprug biti tužan par mjeseci, ali da će se na kraju sve odvijati kao i ranije.</s><s>Na samom kraju, Héro isprovocira Villebossea da sudjeluje u fatalnom dvoboju.</s>

<s>Likovi</s>

<s>Grof Tigre, koji organizira kostimiranu zabavu i izvedbu de Marivauxove drame.</s><s>Grofica Éliane, njegova supruga.</s><s>Lucile, djevojka koja radi za grofa.</s><s>G. Damiens, Lucilein kum i grofov voditelj poslova.</s><s>Héro, grofov prijatelj.</s><s>Hortensia, grofova maîtresse.</s><s>Villebosse, grofičin ljubavnik.</s>

<s>Analiza i interpretacija</s>

<s>Struktura i koncepcija</s>

<s>La Répétition je na strukturalnom i kompozicijskom nivou jedna od najsloženijih i najintrigantnijih Anouilhovih drama.</s><s>Iako tehniku teatra u teatru nije koristio samo u ovoj drami, Anouilh je istu najvještije razradio kroz Probu, zbunjujući ne samo vlastite likove, već i gledatelje oko toga što je u dramu stvarnost, a što iluzija.</s>

<s>Prvi čin drame donosi ekspoziciju koja je važna za dvije stvari.</s><s>Prvo, kroz nju su objašnjeni odnosi među likovima i prezentirana je grofova namjera da odigra Marivauxovu dramu.</s><s>Uz to, prvi čin ostavlja dojam da će se igrana drama stopiti s glavnom dramskom radnjom, što je objašnjeno kroz nekoliko didaskalija, koje ukazuju na to da je Marivauxov komad izrazito važan za razumijevanje cjelokupnog konteksta drame.</s><s>Kostimi u kojima se likovi pojavljuju ne odgovaraju vremenu radnje Anouilhovog komada, a uz to se koristi i francuski jezik iz XVIII. vijeka.</s><s>Tako Anouilh na samom početku zbunjuje svog gledatelja - odvija li se radnja u XVIII. ili XX. vijeku?</s><s>Gledatelj shvati da se radi o suvremenoj drami kada shvati da se odvija proba predstave, a indikacije da je radnja smještena u XX. vijeku prezentirane su kroz neke anakronizme, koji se povremeno spominju.</s>

<s>Sama naslovna proba odvija se počevši s drugim činom drame.</s><s>Tu dolazi do citiranja Marivauxove drame u nekoliko navrata.</s><s>Gledatelj tada ima probleme razlikovati odvija li se na pozornici stvarna drama (ona Anouilhova) ili igrana drama (ona Marivauxova), mahom zato što su one gotovo u potpunosti spojene, a likovi i radnja u dvama dramama gotovo pa su identični.</s><s>Dobar primjer za to su Lucile i njezina igrana uloga, Sylvia, obje mlade djevojke čista srca koje su se našle u nemoralnom, ali galantnom svijetu; tako, kada Sylvie opisuje dvorski ambijent, to jednako tako može biti Lucile koja opisuje grofov dvorac Ferbroques.</s><s>Ono što razlikuje Anouilhov od Marivauxovog teksta su navodni znakovi, međutim dok su isti vidljivi u pisanom tekstu, oni, naravno, gledatelju nisu evidentni.</s><s>U tom je kontekstu nanovo vidljivo Anouilhovo umijeće i sposobnost da se poigrava sa svojim likovima, ali i gledateljima.</s>

<s>Realnost i drama se isprepliću i u ljubavnoj priči između Lucile i grofa, odnosno Sylvije i princa.</s><s>Shvativši kako ju voli, grof iskoristi igranu dramu kako bi njihov odnos lišio klasnih i socijalnih barijera, usmjeravajući probu upravo na one scene koje će mu omogućiti da izrazi svoje prave osjećaje prema djevojci kojoj u stvarnosti to ne bi mogao napraviti; Lucile, kroz to, također dobije priliku da se zaljubi i u jednom trenutku, tako, njihove igrane replike postaju direktna refleksija stvarnosti, vješto kamuflirana u igrani komad, koji tako više nije fiksirana cjelina, već fluidni materijal kojeg podjednako diktiraju stvarni odnosi među likovima, grofova redateljska direkcija i Anouilhova autorska intencija.</s>

<s>Ipak, vrhunac ovog ispreplitanja dvaju dramskih razina događa se na samom kraju drugog čina kada grof, koji je dotad bio režiser samo za izvdebu Marivauxa, postaje režiser i Anouilhove drame, što je vidljivo kroz didaskaliju koja opotpunjuje jednu njegovu repliku, a koja jasno ukazuje na to da se tada više ne radi o igranom komadu.</s><s>Gledatelj tako više nije suočen s Tigreom i princom, već Tigreom i glumcem, koji igra svoju ulogu.</s>

<s>Radnja se dalje odvija kroz treći i četvrti čin, u kojima Marivauxova drama zapravo postaje nevažna, tek kulisa za realizaciju Anouilhove drame, što kulminira Lucileinim odbacivanjem ljubavi u četvrtom činu i njezinim odlaskom.</s><s>Peti čin služi samo kako bi se dovršio glavni komad, odnosno kako bi se pronašla zamjena za Lucile u igranom, internom komadu.</s><s>Kako radnja odmiče, ispostavlja se da Anouilhov i Marivauxov komad zapravo nemaju gotovo ništa što ih povezuje, izuzev karakternih odlika svojih likova; možda najveći zaokret vidljiv je i u činjenici da sretan završetak Marivauxove komedije nije ostvaren u Anouilhovoj drami.</s>

<s>U konačnici, La Répétition je Anouilhova igra s istinom i iluzijom, istraživanje mogućnosti teatra, koja koristi nekoliko važnih dramskih elemenata, a koji će biti objašnjeni niže u tekstu.</s>

<s>Maske i igra uloga</s>

<s>U Probi je vrlo teško razlikovati iluziju od stvarnosti, odnosno one odnose koji predstavljaju eksternu dramu od onih koji se odnose na internu.</s><s>Tomu uvelike doprinose i maske, odnosno kostimi, koji čine jedan od esencijalnih aspekata Anouilhovog teksta.</s><s>Kostimi imitiraju Marivauxa i njegovo stoljeće, opisuju lica i na određeni im način prethode te daju obris njihovih karaktera bolje od samih riječi.</s><s>U kombinaciji sa starom varijantom francuskog, kostimi daju Anouilhovoj drami snažan teatralni karakter.</s>

<s>Međutim, jednako kao što ispunjavaju svoju teatarsku, odnosno dramsku funkciju, kostimi i maske, koji su jednaki u oba komada (internom i eksternom), dodatno doprinose perceptivnom neredu što ga Anouilh namjerno izaziva, želeći zbuniti gledatelja; jedini koji direktno mogu uočiti razlike između fikcije i stvarnosti su čitatelji, koji zbog navodnih znakova lako identificiraju što je Marivauxov, a što Anouilhov tekst.</s><s>Sve ove tehnike služe zapravo kao varljivo zrcalo, a za učinak imaju to da interni komad postaje tek centralna kulisa, oko koje se intrige eksternog komada odvijaju.</s>

<s>Ovakve okolnosti gledatelja i čitatelja, zapravo, prisiljavaju da fokus prebaci na igru uloga, s obzirom da se kroz nju odvijaju svi važni odnosi u drami.</s><s>Naime, Anouilh svoje likove svodi na uloge koje igraju, a sam život ljudski na igru uloga (više o razradi ove ideje niže u tekstu), uloga koje je čovjeku dodijelilo društvo, a ograničenja kojih mu  onemogućavaju da procvjeta.</s><s>Konstantno igranje jedne uloge dovodi do promjene osobnog identiteta, tako da Anouilhove stvarni identiteti njegovih likova zapravo djeluju kao njihova alter ega.</s><s>Ironočno, ali uloge koje igraju ti likovi bolje ih opisuju nego njihove stvarne "uloge".</s><s>Ono što Anouilh ovime želi naglastiti jest činjenica da nas društvo prisiljava da igramo uloge u kojima gubimo vlastiti identitet, vlastitu individualnost, što dovodi do toga da oni koji vide jasno kroz tu cijelu igru uloga (ali percipiraju i nju samu) ostaju sa samo dvije mogućnosti - ili nastaviti igrati ulogu, ili odbiti uopće igrati.</s>

<s>U konačnici, uočavamo kako Anouilh ne kritizira nikakvu ideologiju ili "formu" društva kao takve.</s><s>Njegov pesimistični pogled na svijet, prisutan, de facto, u gotovo svim njegovim djelima, postavlja realnost i teatarsku igru na istu razinu.</s><s>On smatra kako si ta dva aspekta sliče temeljem zajedničke baze - njihova izgleda.</s><s>Promjena razina unutar drame razotkriva ono umjetno iz obaju svjetova.</s><s>Svaki prekid zapravo je bijeg u neku drugu ulogu.</s><s>Ispostavlja se kako je Anouilh kroz ovu dramu analizirao teoriju uloga iz sociološkog i psihološkog aspekta.</s>

<s>Glumci-amateri</s>

<s>Činjenica da su glumci u glavnom komadu redom amateri omogućava da interni komad spretno izlazi iz granica vlastite egzistentosti.</s><s>Kao amateri, ti glumci nisu sposobni razdvojiti svoje stvarne uloge od onih igranih, što dovodi do toga da se granice između teatralne iluzije i stvarnosti često u potpunosti brišu.</s><s>Pod maskama, ti likovi zapravo rješavaju svoje privatne nesuglasice, što iznenađujuće bravurozno evocira Marivauxov jezik i stil, koji se elegantno isprepliće sa prozaičnim stilom stvarnih likova.</s><s>Ovaj aspekt drame najbolje je utjelovljen kroz lik Lucile, mlade, neiskvarene djevojke bez ikakvih socijalnih ambicija, a koja u svojoj osobnoj prozaičnosti često, mada i dalje suptilno, izlazi iz vlastite interne uloge i ruši barijeru između radnje i predstave.</s>

<s>Kao što je to i kod Pirandella, čiji je stil evidentan kroz cijelu ovu dramu, svaki lik završi igrajući neku ulogu, koja zapravo pripada njegovom stvarnom životu.</s><s>Sam Anouilh u ovom kontekstu odbija pridati hommage licima i njihovim vještinama, jer oni su svi redom amateri, ali i samom teatru, kojeg svodi na amatersku igru uloga skupine pojedinaca.</s>

<s>Uloga režisera</s>

<s>Uloga režisera u drami je izrazito važna, s obzirom da on vuče sve konce.</s><s>Grof Tigre, prototip bogatog i inteligentnog besposličara, kao organizator, kontrolira samu igru, kostime i tijek same radnje, koristeći svoj neupitni autoritet da kontrolira ostale glumce kao marionete.</s><s>Upravo je on taj koji određuje smjer izvedbe, vodeći likove u smjeru koji je nužan za ostvarenje njegovog vlastitog cilja.</s><s>Najbolji primjer za to je Lucile, prema kojoj Tigre ima poseban tretman (čak joj dozvoljavajući i izlazak iz uloge) zbog osjećaja koje ima prema njoj, a što njoj odgovara zbog njenih vlastitih osjećaja; kada Tigre bude upozoren da Lucile izlazi iz uloge, on ju ne opominje, već to odobrava, vidjevši u tom postupku iskrenost njezinih emocija.</s>

<s>Režiserova uloga je vitalna za samu dramu, što se također reflektira i na samog Tigrea, koji tako postaje centralni "lutkar" u Anouilhovoj igri uloga.</s><s>Dirigirajući predstavu, Tigre je gotovo konstantno prisutan na ili ispred pozornice, a i onda kada ga nema, likovi ga kroz dijaloge i reference "stvaraju" na sceni.</s><s>U svojoj ulozi, grof postaje glas samoga Anouilha unutar dramskog teksta.</s>

<s>Tigre je, kao režiser, također zaslužan i za uspješnu kreaciju dvaju razina intrige prisutnih u dramu, koje on ne samo stvara, već i opisuje.</s><s>Koristeći svoju ulogu, on vješto balansira između stvarnosti i uloge, koristeći svoju ulogu i replike da zbuni svoje "lutke" oko toga što je stvarno, a što je samo predstava (ovo mu omogućava da kroz razinu internog komada izražava svoje stvarne osjećaje i misli, zbunjujući tako ostale likove oko njegovih stvarnih namjera).</s><s>Zanimljivo je kako sam Anouilh koristi isti dramski postupak prema čitateljima, ne dozvoljavajući jasnu distnikciju između toga odvija li se radnja u XVIII. ili XX. vijeku.</s>

<s>Sam Tigre ovu ulogu shvaća izrazito ozbiljno i posvećuje joj maksimalnu pažnju; on je potpuno posvećen ulozi režisera i dramskog lica, više nego svom stvarnom liku, što je najbolje vidljivo prilikom njegovih indiferentnih reakcija na stvarne činjenice postojanja ženinog ljubavnika ili tobožnje krađe dragulja u odnosu na strastvene reakcije povezane sa samom predstavom.</s><s>On se uopće ne obazire na svoje goste, oni su za njega tek "publika", a realnost same predstave je za njega važnija od istinske realnosti; upravo zbog toga, on stilizira sebe i svoj život kako se to čini u teatru, sve kako bi igra bila što vjerodostojnija.</s><s>Međutim, taj Anouilhov ironičan pristup dovodi do toga da stvarna (ali i igrana) ljubav između Tigrea i Lucile postoji i svojoj idealnoj formi odgovara samo tokom probe za predstavu.</s>

<s>Teatar u teatru</s>

<s>Oslanjajući se na tehniku koju je usavršio Luigi Pirandello, a inače nesklon tehnikama modernog teatra, Jean Anouilh je u Probi vješto ukomponirao teatar u teatru i na taj način drami dao dodatni element fantastike.</s><s>Naime, Anouilh uopće nema namjeru izložiti realnost na sceni, već prezentirati jednu teatarsku situaciju.</s><s>Upravo je to razlog zbog kojeg stalno koristi motive i elemente kazališnog okruženja.</s><s>Sama igra uloga među likovima izdvaja realnost scene od stvarne realnosti.</s><s>Komad u komadu koji se prezentira na sceni omogućava autoru da nesmetano provodi svoju istragu, a sve s ciljem da zbuni i prevari gledatelja.</s><s>Uz to, sam proces postaje vitalni element za napredovanje glavne radnje.</s>

<s>Anouilhova osnovna umjetnička ideja je spajanje de Marivauxove priče sa stvarnom pričom njegovih likova, ali nipošto bez inicijative koju ti sami likovi nose.</s><s>Tipizacija likova provodi se kroz dijaloge.</s><s>Teatar u teatru, koji efektno odbija stvarnost od iluzije, djeluje spoznajno na likove koji se pojavljuju na sceni.</s><s>Glumljene uloge imaju također i praktičnu funkciju, otkrivajući glumcima njihove stvarne odnose van predstave ili poboljšavajući interaktivne odnose među glumljenim ulogama.</s><s>Socijalne uloge koje glumci imaju u stvarnom životu odgovaraju ulogama koje glumci imaju u samoj predstavi (poput grofa koji glumi princa).</s>

<s>Fikcija se u drami reducira do točke u kojoj postaje samo središnji fokus, oko kojega se odvija stvarni, eksterni komad.</s><s>Takva redukcija internog komada samo dodadno pojačava njegov utjecaj.</s>

<s>U konačnici, Anouilh u svom korištenju teatra u teatru u Probi nadilazi klasični dramaturški element same tehnike, pitajući se koji se glumac krije u samom čovjeku.</s><s>Nastavak je to, a vidljiv kroz nekoliko replika u drami (među kojima je i ona Hérova s kraja drame), na šekspirijansku ideju o svijetu kao pozornici, odnosno analiza koncepta znanog kao Theatrum Mundi.</s><s>Po tom konceptu, cijeli je život zapravo jedan veliki teatar, jedna velika predstava, u kojoj svi ljudi igraju svoje, različite uloge.</s><s>Koristeći tehniku teatra u teatru, Anouilh je u Probi analizirao upravo taj aspekt, stavivši stvarne likove u kazališni komad, u kojemu su, ironično, igrali uloge koje gotovo vjerno ocrtavaju njihove stvarne odnose; stvarnost je tako postala teatar, a taj isti teatar se kroz svoj metafizički karakter vratio natrag u realnost, što ocrtava genijalnost Anouilhovog teksta i njegove ideje.</s>

<s>Anouilh se, također, nije libio odati počast de Marivauxu i prosvjetiteljskoj drami, koristeći klasične elemente iz tog perioda: salon, kostime stila Louisa XV. i francuski jezik XVIII. vijeka, koji se ne prezentira dok se radnja odvija u stvarnom vremenu.</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Benoît BARUT, « "Prendre la futilité au sérieux" : La Répétition ou l’acte manqué de Jean Anouilh », Revue d’histoire littéraire de la France, 2008-1, p. 159-182. (http://www.cairn.info/revue-d-histoire-litteraire-de-la-france-2008-1-page-159.htm)
 Michel CORVIN, "La Répétition ou l'Amour puni : comment Anouilh fait écrire sa pièce par Marivaux", Jean Anouilh, artisan du théâtre, Élisabeth Le Corre et Benoît Barut, Presses universitaires de Rennes, coll. « Interférences », 2013, p. 101-111.</s><s>Marie-Hélène COTONI, « La séduction dans La Double Inconstance et dans La Répétition ou l’amour puni d’Anouilh », Littérature et séduction.</s><s>Mélanges en l’honneur de Laurent Versini, Paris, Klincksieck, 1997, p. 607-618.</s><s>Rachel JUAN, « Anouilh et la "répétition" de La Double Inconstance de Marivaux : un "jeu" subtil de décalcomanie », Revue Marivaux, n°4, 1994, p. 67-84.</s><s>STEINBERG (R.) et MOWSHOWITZ (H. H.), « La Répétition par Jean Anouilh : une nouvelle lecture », Études françaises, vol.</s><s>IX, n°2, 1973, p. 115-128.</s><s>Deborah STREIFFORD-REISINGER, « L’inconstance punie : Anouilh et La Double Inconstance », Chimères, XXIII, 1-2, 1996-1997, p. 1-12.</s>

<s>Djela Jeana Anouilha
Drame 1950.</s>

