Petar Ljubojev
<s>Petar Ljubojev (Obrovac, 1938 - Novi Sad, 2000) je bio filmski i TV reditelj i teoretičar, sociolog umetnosti i masovnih komunikacija, profesor univerziteta.</s><s>Rođen je u Obrovcu kod Bačke Palanke, a umro u Novom Sadu.</s><s>Objavio je više od sto stručnih i naučnih radova i režirao veliki broj dokumentarnih filmova.</s>

<s>Školovanje
Ljubojev je diplomirao pravo (1960. godine) i magistrirao u Sarajevu.</s><s>Postdiplomske studije iz filmske i televizijske režije pohađao je u Varšavi (1970).</s><s>Doktorirao je iz sociologije kulture na Fakultetu političkih nauka u Beogradu (1993).</s>

<s>Karijera
U Sarajevu je bio urednik nedeljnog studentskog lista „Naši dani“ (1959), kao i revije za kulturu i nauku „Odjek“ (1963), a takođe je radio kao urednik dokumentarnog programa u TV Sarajevo.</s><s>Na Radio-Sarajevu vodio je program o filmu, a pisao je i režirao i radio-drame.</s><s>U sarajevskom „Oslobođenju“ pisao je televizijsku kritiku.</s><s>Bio je umetnički direktor sarajevskog filmskog preduzeća „Sutjeska film“ (1965-1970).</s>

<s>Nakon prelaska u Novi Sad 1976. godine, bio je urednik obrazovnog i naučnog programa i dve godine se nalazio na mestu direktora Televizije Novi Sad (1990-1991).</s>

<s>Na Univerzitetu u Novom Sadu izabran je 1994. za vanrednog profesora, a 1998. za redovnog, za Masovne komunikacije i Filmsku i televizijsku kulturu.</s><s>Predavanja je držao na Učiteljskom fakultetu u Somboru, na Filozofskom fakultetu u Novom Sadu i na FPN u Beogradu.</s>

<s>Filmovi
Ljubojev je režirao sledeće filmove i drame:
„Crne bašte“ (1972)
„Ljubim ti modro sunce, da ti ljubim“ (1972)
„Proces“ (1973)
„Letilica na podu baraka“ (1973)
„Stanarsko pravo lagumaša Safera“ (1975)
„Voz“ (1975)
„Misija Ismeta Kozice“ (1977)
„Lica i sudbine“ (1985)
„Dopisno pozorište Mladena Dražetina“ (1986)
„Ram za sliku braće Ramić“ (1988)
„Proces ili obustava štrajka u dva čina“ (1989)
„Vreme likvidatora“ (1992)</s>

<s>Nagrade
Za film o rudarima „Crne bašte“ dobio je nagradu „Zlatni zmaj“ u Krakovu, kao i priznanja festivala u Firenci, Beogradu i Tuzli (1972).</s>

<s>Za film „Ljubim ti modro sunce, da ti ljubim“ iz 1972. dobio je nagradnu diplomu u Oberhauzenu.</s>

<s>Film „Stanarsko pravo lagumaša Safera“ nagrađen je 1975. na festivalu u Beogradu, a pripale su mu i nagrade Muzeja moderne umetnosti u Njujorku i specijalna nagrada za dvadesetogodišnjicu festivala u Oberhauzenu.</s>

<s>U Beogradu su mu nagrađeni filmovi „Misija Ismeta Kozice“ (1977), „Ram za sliku braće Ramić“ (1988), „Proces ili obustava štrajka u dva čina“ (1989) i „Vreme likvidatora“ (1992).</s><s>Za film „Ram za sliku braće Ramić“ dobio je i Gran pri u Tuluzu.</s>

<s>Televizijski film „Dopisno pozorište Mladena Dražetina“ dobio je u Monte Karlu Gran pri „Arman Lanu" (1986).</s>

<s>Knjige
Ljubojev je autor sledećih knjiga:
„Filmska čitanka“ (1970)
„Izazov neponovljivog filma“ (1973)
„Stvaralaštvo na pragu i rubu saznanja“ (1988)
„Svet pokretnih slika“ (1994)
„Evropski film i društveno nasilje“ (1995)
„Masovne komunikacije - štampa, film, radio, televizija“ (1996)
„Etika i estetika ekrana“ (1997)</s>

<s>Literatura
 Dr Radoslav Lazić, „Estetika TV režije“, Beograd, 1997.</s><s>Mladen Dražetin, „Ljubojev dr Petar“, Enciklopedija Novog Sada, knjiga 13, Novi Sad, 1999.</s><s>„Umro Petar Ljubojev“, POLITIKA, 13. jun 2000.</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Neprolaznost: Petar Ljubojev (1938-2000)
 Petar Ljubojev - filmografija
 Petar Ljubojev - „Doba slika i slikovnica“</s>

<s>Srpski režiseri
Srpski sociolozi
Srpski profesori
Biografije, Novi Sad</s>

