Универзитет у Варшави
<s>Универзитет у Варшави (пољски:Uniwersytet Warszawski; латински:Universitas Varsoviensis), који је основан 1816. године, највећи је универзитет у Пољској.</s><s>Универзитет запошљава 6,000 запосленика од чега 3,100 професора и предавача.</s><s>Институцију похађа више од 53,000 студената, од чега преко 9,000 на вишим, дипломским или постдипломским нивоима студија.</s><s>Укупно се на универзитету проводе студији у 37 дисциплина.</s><s>Краљевски универзитет, назив који је некада носла институција, основан је 19. новембра 1816. године.</s><s>Оснивање овога универзитета било је подстакнуто и поделом Пољске која је Варшаву одвојила од најстаријег и најпрестижнијег универзитета у пољским регијама, Јагелонског универзитета у Кракову на југу данашње Пољске.</s>

<s>Руски император Александар I Павлович одобрио је отварање пет факултета приликом оснутка универзитета.</s><s>Били су то факултет права и политичких наука, медицински, филозофски, теолошки и хуманистички факултети.</s><s>Институција се брзо развијала до Новембарског устанка Пољака против Руске Империје 1830. године када је била затворена и тако је остало све до 1857. године када је као медицинска академија поново отворила своја врата.</s><s>Након поновног устанка, Јануарског устанка из 1863-1864. године, сви су програми на пољском језику 1869. обустављени, али је универзитет наставило да похађа 3,000 студената, од којих су многи постали важан део локалне интелектуалне елите.</s><s>У међувремену централна зграда универзитета претворена је у Империјални руски универзитет који је образовао војни кадар.</s><s>Преко 70% студената у овом су периоду били Пољаци, али је њихов удео пао испод 10% због бојкота након револуције 1905. године.</s><s>У периоду Првог светског рата институција је обновила свој рад и процењује се да ју је тада похађало око 4,500 студената.</s><s>По завршетку рата Пољска је стекла независност и администрација у новој влади је пажњу посвећивала и подизању квалитета Варшавског универзитета који је до тридесетих година прерастао у највећи универзитет у земљи.</s><s>У овоме је периоду проширен избор студијских програма и дисциплина које су подучаване и проучаване на универзитету.</s><s>Након 1935 године универзитет носио име Јозефа Пилсудског, маршала и првог председника међуратне Пољске који је те године преминуо.</s><s>Други светски рат и планско рушење Варшаве од стране нациста довели су до обуставе рада универзитета који ће поново започети са радом 1945. године.</s>

<s>Историја</s>

<s>Почетни период за владавине Александра I</s>

<s>Подела Пољске 1795. имала је за последицу да су студенти из Варшаве имали могућност уписа једино Академије у Вилниусу будући да је Краков, и са њим Јагелонски универзитет као најстарије и најпрестижније пољско академско средиште, завршио у оквирима тадашње Хабсбуршке Монархије.</s><s>Када је 1815. основана Конгресна Пољска, која је била у персоналној унији са Руском Империјом, ван њезиних граница је завршио и Вилниус тако да је земља остала и без тога универзитета.</s><s>1816. император Александар I Павлович дозволио је пољским властима оснивање униерзитета тоји ће се састојати од медицинског, филозофског, теолошког, уметничко-хуманистичког и администратино-правног факултета.</s><s>Убрзо по основању универзитет је похађало око 800 студената, а на њему је предавало око 50 професора.</s><s>Након што је значајан број студената и професора узео учешће у Новембарском устанку 1830. године, универзитет је затворен.</s><s>По завршетку Кримскога рата у Русији је дошло до периода либерализације што је за последицу имало и издавање дозволе за отварање Медицинско-хируршке академије у Варшави.</s><s>1862. одељења за административе и правне, за медицинске, филозофске, теолошке и уметничке и хуманистичке науке су поново отворена.</s><s>Како је значај новоосноване академије растао назив јој је промењен у Главна академија.</s><s>Ипак, поновни устанак из 1863-1864 који је познат као Јануарски устанак, имао је за да су све школе у којима је наставни језик био пољски биле затворене.</s><s>За свога кратког трајања, Главна је академија образовала око 3,000 студената од којих ће многи накнадно постати део језгре пољске интелигенције.</s>

<s>Главна академија била је затим замењена са Империјалним универзитетом у Варшави на којему је језик наставе био руски.</s><s>Главна сврха империјалног универзитета било је образовање руског војног гарнизона који је био смештен у граду, али су већина студената (око 70%, или 1,500 од укупних 2,000) били етнички Пољаци.</s><s>Универзитет на руском језику сматрао се оруђем у рукама нових власти уз помоћ којега је провођена русификација пољског друштва.</s><s>Ипак, оваква ситуација није спречила студенте универзитета у удруживање у илегалне организације у којима су управо они заузели водеће улоге.</s><s>Најзнаменитији међу њима били су пољски социјалистички студенти који су учествовали у Револуцији из 1905. године.</s><s>Након ревоуције уследио је и бојкот образовања на руском језику који ј за последицу имао пад удела пољских студената на универзитету на свега 10%.</s><s>Велик број студената који су желели да наставе са образовањем успркос бојкоту одлучивао се на одлазак на образовање у Галицију или на универзитете у западној Европи.</s>

<s>Два пута су руске власти размишљале о идеји пресељења универзитета ван граница Конгресне Пољске и у оквире Русије.</s><s>У периоду Револуције 1905-1907. и део професора је предлагао ову идеју који су преиспитивали рад универзитета у Варшави у светлу бојкота од стране пољских студената.</s><s>Форални разговори о овој идеји вођени су са више руских градова, а међу њима и са Вороњежом и Саратовом.</s><s>Коначна је одлука ипак била да се универзитет задржи у Варшави, али је бојкот настављен како због језика тако и због нациоалне структуре професорског кадра на институцији.</s><s>Други се пут идеја о премештању универзитета јавила у периоду Првог светског рата у којему је војна и политичка ситуација приморала руске власти на повлачење из града.</s><s>Од јесени 1915. привремено су постојале две институције које су носиле назив Универзитет у Варшави.</s><s>Једна је функционисала у Варшави, а друга са истим именом је све до 1917. функционисала у руском Ростову на Дону.</s><s>5. маја 1917. руска привремена влада је одлучила да затвори тај универзитет.</s><s>Истога је дана основан и данашњи Јужни федерални универзитет који је тада носио назив Универзитет у Ростову на Дону.</s>

<s>У периоду Првог светског рата немачке су снаге ушле у Варшаву 1915. године.</s><s>Са намером да придобију симпатије локалног становништа (барем оних који су били етнички Пољаци), немачке и аустријске окупационе власти дозволиле су одређену либерализацију јавнога живота у Пољској.</s><s>Неколико пољских удружења поново је легално могло да обнови свој рад.</s><s>Једна од институција које су поново отворене био је и Универзитет у Варшави на коме је дозвољено извођење наставе на пољском језику и повратак дела професора на радна места.</s><s>Како би се пољски националистички покрет држао под контролом број предавача на универзитету био је ограничен (на њих мање од 50), али ограничење броја студената није постојало.</s><s>Тако је до 1918. број студената порастао са 1,000 на 4,500.</s>

<s>Друга пољска Република</s>

<s>Обнова неовисности која је уследила по завршетку рата и крају периода поделе земље и успостави Друге пољске Републике, означиа је и почетак брзога раста Универзитета у Варшави.</s><s>Модернизација рада институције је до 1920-их довела до тога да је универзитет у многим аспектима био на нивоу универзитета у западној Европи.</s><s>У следећој је деценији универзитет прерастао у највећи универзитет у Пољској са 10,000 студената и више од 250 предавача.</s><s>Држава није пружала бесплатно образовање и просечна школарина у овоме је периоду за годину дана износила једну просечну месечну плату док је свега 3% студената имало прилику да прима стипендије.</s><s>Санацијска влада у тридесетим годинама донела је одлуке којима је ограничила аутономију и академске слободе на универзитету.</s><s>На универзитету је, иако то и није било формално прописано, провођена антисемитска сегрегација у којој су студенти и професори Јевреји сачињавали одвојена одељења позната као гето одељења.</s>

<s>Други светски рат</s>

<s>По окончању инвазије Пољске нацистичке власти из Генералног губернаторства донеле су одлуку о затварању свих институција високог образовања у Пољској.</s><s>Велика већина опреме и лабораторија је опљачкана и однесена у Немачку где је подељена међу тамошњим универзитетима, док је главни кампус Универзитета у Варшави претворен у касарну.</s>

<s>Нацистичка расна идеологија сматрала је да високо образовање није потребно инфериорним Пољацима и да се целу нацију, као и остале Славене, треба претворити у нацију која ће служити аријевцима.</s><s>Образовање на пољском језику било је забрањено, а казна за непоштивање забране била је смртна.</s><s>Без обзира на то, део професора организовао је такозвани Тајни универзитет у Варшави.</s><s>Предавања су извођена у малим групама у приватним становима и судионици су се константно изагали ризику да буду откривени и погубљени од стране окупатора.</s><s>До 1944. више од 300 предавача и преко 3,500 студената било је део Тајног универзитета у Варшави.</s>

<s>Значајан је број студената суделовао и у Варшавском устанку 1939. године као припадници Домовинске армије или Сивиш Шеренги.</s><s>Кампус је у овоме периоду био под нацистичком управом која га је претворила у утврђење са бункерима и машинским оружјем.</s><s>Жестоке борбе око кампуса започеле су већ првога дана устанка али борци покрета отпора нису успели да се пробију кроз главна врата.</s><s>63 професора Универзитета у Варшави убијени су у току рата.</s><s>Опрема и уметничка дела непроцењиве вредности уништени су или опљачкани и однесени у Немачку из које никада нису враћени у Пољску.</s>

<s>Народна Република Пољска</s>

<s>Непосредно по завршетку рата намера о обнови рада универзитета у Варшави била је нејасна као и намера о обнови или необнови самога града.</s><s>У децембру 1945 професори су се вратили на универзитет где су у рушевинама старога кампуса започели са обновом рада.</s><s>У томе се периоду и око 4,000 студената вратило на предавања, а и обнова зграда је постепено напредовала.</s><s>До краја декаде универзитет је задржао релативну аутономију.</s><s>У периоду стаљинизма власти су покушавале наметнути политичку контролу на рад институције.</s><s>Многе је професоре ухапсила пољска тајна полиција, провођена је цензура књига и идеолошки критерији су заузели врло проминентно место при одабиру студената и запошљавању новога особља и академског кадра.</s><s>Са друге стране, нове су власти осигурале бесплатно похађање школе, док су параелно са тим за око 60% студената осигурали и стипендије.</s><s>По доласку Владислава Гомулке на власт у 1956. години дошло је и до релативне либерализације која се огледала и у обнови прекограничне сарадње, те до раста квалитета наставе.</s>

<s>Факултети</s>

<s>Примењене лингвистике и источнословенских филологија
 Примењених социјалних наука и ресоцијализације
 Биолошки
 Хемијски
 Економски
 Географски и факултет регионалних студија
 Геолошки
 Факултет за историју
 Новинарства и политичких наука
 Правни и адмнистративни
 Факултет за менаджмент
 Математички, информатички и механички
 Школа савремених језика
 Школа оријенталних студија
 Социолошки и филозофски
 Факултет физике
 Пољски студији
 Факултет за психологију</s>

<s>Познате особе</s>

<s>Познати студенти</s>

<s>Менахем Бегин
Давид Бен-Гурион
Фредерик Шопен
Витолд Гомбрович
Јан Томаш Грос
Леонид Хурвич
Јарослав Качињски
Лех Качињски
Александар Камински
Броњислав Коморовски
Болеслав Прус
Лудвик Лазар Заменхоф</s>

<s>Познати професори 
Зигмунд Бауман
Јан Лукасјевич</s>

<s>Извори</s>

<s>Вањске везе</s>

<s>Службена страница</s>

<s>Nastanci 1816.</s><s>Univerziteti u Poljskoj
Asocijacija univerziteta Evrope
Obrazovanje u Varšavi
Građevine u Varšavi</s>

