Svemirska bolest
<s>Kosmička bolest ili kosmički adaptacioni sindrom je skup poremećaja koji nastaje u organizmu kosmonauta i astronauta kao posledica dužeg boravka u kosmosu u uslovima mikrogravitacije (bestežinskog stanja).</s><s>U mikrogravitaciji, ne postoji prirodno „gore“ ili „dole“, određeno od strane naših čula.</s><s>Kosmonaut ne zna (na prvi pogled) čak ni položaj različitih delova tela, posebno ruke i noge, jer nedostaje težina da bi se stvorio osećaj gde se nalazi.</s><s>Telo kosmonauta postaje „zbunjeno“ naglim promenama u odnosu na ono što je naučio na Zemlji i što i ovde očekuje.</s>

<s>Sve duži boravak u kosmosu zbog nazadrživog razvoj kosmonautike u filogenski neadaptiranom organizmu kosmonauta može izaziva čitav niz statičkih i dinamičkih poremećaja (vestibularnih, kardiovaskularnih, vizuelnih, neurovegetativnih, metaboličkih, lokomotornih, psihičkih...).</s><s>Nepodudaranja između onoga što oči vide i onoga što telo oseća u uslovima mikrogravitacije, može izazvati kosmičku bolest.</s><s>Naučnici smatraju da je to nešto slično bolesti kretanja, koja se može doživeti na Zemlji, npr. pri pokušaju putnika da čita knjigu u automobilu koji se kreće.</s><s>Unutrašnje uvo detektuje kretanje automobila, ali oči (koje gledaju nepokretna slova u knjizi) ne reaguju na te promen.</s>

<s>Kada kosmonauti odu u kosmos, mnogi od njih, će odmah doživeti kosmičku bolest.</s><s>Dok su pojedini, malobrojni naizgled imuni, i najviše što mogu doživeti su simptomi blage glavobolje, vrtoglavice i mučnine.</s><s>U ekstremnim slučajevima kod manje grupe kosmonauta dolazi do dugotrajnog povraćanja praćenog dehidriracijom i gubitkom telesne mase.</s><s>Srećom, mozak kosmonauta se brzo prilagođava na ove uticaje, brzo uči i stiče poverenja u oči i reprogramira signale iz vestibularnog sistema koje usklađuje sa nastalim neslaganjem.</s><s>Simptomi kosmičke bolest se ublažavaju nakon oko tri dana, boravka u kosmosu, mada pojedini kosmonauti (astronauti) mogu imati recidiv u bilo kom trenutku tokom misije.</s>

<s>Telo čoveka je izuzetan i komplikovan sistem koji automatski detektuje i reaguje na dramatične ekološke promene koje ga okružuju, posebno nedostatak gravitacije.</s><s>Celo telo učestvuje u ovom kompleksnom i brzom odgovoru na mikrogravitaciju, a aviofiziolozi sve više počinju da formiraju sliku o tome šta se dešava unutar tela u nedostatku gravitacije.</s><s>Zapravo, kosmička bolest je nepredvidiva – kada će se dogoditi i ko će od nje oboleti to je teško predvideti.</s><s>Neki kosmonauti, koji pokazuju izuzetnu toleranciju na mučninu u toku vožnje na zemlji, na moru ili kada lete avionom, trpe najgore simptome po dolasku u kosmos.</s><s>Ovo se dešava i na Zemlji, npr gimnastičar koji obavlja teške akrobacije na gimnastičkim spravama ili u parteru, i pri tome ne ispoljava simptome bolesti kretanja, može da se „razboli“ na Roler kosteru ili na zadnjem sedištu automobila u pokretu.</s><s>To govori, da je najverovatnije celokupni organizam sa brojnim funkcijama uključen u pojavu kosmičke bolesti, koja verovatno predstavlja složenu interakciju izazvanu narušenom ravnotežom između različitih organa</s>

<s>Definicije kosmičke bolesti 
Kosmički adaptacioni sindrom
Skup promena u normalnoj fiziologiji koji se javljaju tokom dužeg izlaganja bestežinskom stanju, osim ako nisu preduzete preventivne mere.</s><s>Sindrom se karakteriše atrofijom mišića, gubitkom minerala iz kostiju, srčanosudovnim promenama itd.</s>

<s>Kosmički adaptacioni sindrom
Sposobnost svemirskih putnika da se prilagode promenama srčanih funkcija, promenama u kostima i mišićnoj atrofiji za vreme boravka u bestežinskom stanju.<ref>Mosby's Medical Dictionary, 8th edition. © 2009, Elsevier.)</ref></s>

<s>Kosmički adaptacioni sindrom
To je sindrom koji nastaje kao posledica uticaja putovanja kosmosom na ljudsku fiziologiju.</s><s>Oblik je bolesti kretanja (kao posledica višednevnog boravka u kosmosu), sa osteoporozom, mišićnom atrofijom (zbog njihove neupotrebe), rastom od 5+cm, nastalim u uslovima nulte gravitacije, i može biti praćena, npr. propustima kosmonauta u radu sa sistemima za upravljanje.</s>

<s>Kosmički adaptacioni sindrom ili kosmička bolest
Skup simptoma nastao kao posledica uticaja putovanja svemirom na ljudsku fiziologiju.</s><s>Slična je bolesti kretanja sa kliničkim zacima; vrtoglavice, opšte slabosti, malaksalosti, dijaforeze, sijaloreje, zevanja, anoreksije, hiperventilacije - kao rezultat hipokapnije sa vazodilatacijom u donjim udovima, udruženom sa preraspodelom krvi, posturalnom hipotenzijom i sinkopom, osteoporozom, i u dužim kosmičkim letovima mišićnom atrofijom, (zbog njihove neupotrebe) i rastom od 5+cm, kao posledicama uticaja nulte gravitacije i može biti praćena npr. posledicama po bezdnost letenja.</s>

<s>Epidemiologija 
{| class="toccolours" style="float:right; margin-left: 1em; margin-right: 2em; font-size: 85%; background:#c6dbf7; color:black; width:30em; max-width: 40%;" cellspacing="5"
| style="text-align:left;" |
|-
| style="text-align:left;" |Promena u organizmu kosmonauta pod uticajem mikrogravitacije ; Gravitacija boli:
To možemo osetiti kada na leđima nosimo težak ranac ili vozimo bicikl uz brdo.</s>

<s>Ali, nedostatak gravitacije boli, mogo više:
Kad se kosmonauti vrate nakon dugotrajnog boravka u nultoj (ili preciznije mikrogravitaciji) kosmosa, ponekad treba da se nose na nosilima zbog izraženih simptoma kosmičke bolesti.</s>

<s>Tamo gore u kosmosu, odsustvo težine nas podseća da gravitacija nije nešto loše.</s><s>Ponekad borba sa gravitacijom, je naša svakodnevna aktivnost i takmičenje, ali tek nakon povratka iz kosmosa u nultoj gravitaciji, saznali smo da je ta borba dobra za naše telo!
|}
Let u svemir sa ljudskom posadom bio je višegodišnji san čovečanstva, sve dok nije postao stvarnost, nakon prvog leta Jurija Gagarina 1961.</s><s>Dalju realizaciju ovog sna, nastavio je prvim, malim, koracima na Mesecu Nila Armstronga i misija Apola 11.</s><s>Od tada, prisustvo ljudi i njegove delatnosti u kosmosu postaju sve učestalije.</s>

<s>Do sada, više od 486 kosmonauta, letelo je preko 100 km nadmorske visine (Karmanova linija), i boravilo u svemiru.</s><s>Trajanje njihovog boravka se sve više povećavalo.</s><s>Počev od 1 h, 48 min Jurija Gagarina, preko 4 h, 55 min Džona Glena, do više od godinu dana.</s>

<s>Čovečanstvo u 21. veku ulazi u novu eru, Međunarodnih svemirskih stanica (MSS), koje će omogućiti da u svemiru, (u kome su do sada isključivo boravili kosmonauti), borave i građani, koji će u ovim stanicama moći da putuju svemirom kako bi ga spoznali ili živeli u njemu.</s><s>Međutim, pre nego što boravak u ovom prostoru postane siguran za čoveka, kosmonautika i kosmička medicina moraju da reše mnogo problema, od kojih je jedan nulta gravitacija.</s>

<s>Oko 70 odsto kosmonauta šatla patilo je od kosmičke bolesti ili kosmičkog adaptacionog sindroma (KAS) - () u određenom stepenu.</s><s>U Apolo programu, kosmički adaptacioni sindrom evidentiran je kod 11 od 33 kosmonauta u prvih 36 misija ...(u 38 posto kosmonauta, umeren ili težak oblik KAS-a na prvom letu i u 16 posto astronauta umeren ili težak oblik KAS-a na sledećim letovima).</s><s>Sindrom se nije javljao u mesečevom modulu ili u ranim orbitalnim letovima, jer su kosmonauti bili čvrsto privezani za sedište u malim kapsulama kosmičkih letelica.</s>

<s>Na osnovu medicinskih istraživanja, utvrđeno je da mikrogravitacija izazva spontanu adaptaciju ljudskog biološkog sistema na smanjeni uticaj gravitacije.</s><s>Tokom dejstva mikrogravitatacije za obanvljanje homeostaze (nakon studije sa 160 kosmonauta) ustanovljeno je da je ona postignuta posle 45 dana, a readaptatacija na zemljinu gravitacije i normalizacija stanja posle oko 90 dana.</s><s>Tako, ponašanje srčanosudovnog sistema i drugih bioloških sisteme umnogome je zavstan od upotrebe preventivnih mera za vreme i posle leta.</s><s>Međutim, primena preventivnih mera ne može da ponište uticaj mikrogravitatacije na srčanosudovni sistema i druge biološke sisteme.</s><s>Zato će njene posledice umnogome zavisiti od individualnih karakteristika i otpornosti organizma astronauta.</s>

<s>Etiologija 
Uzroci kosmičke bolesti nisu u potpunosti shvaćeni, niti su zadovoljavajuće metode njihovog predviđanja, sprečavanja i lečenja do sada identifikovane.</s><s>Trenutna istraživanja o etiologiji kosmičke bolesti zasnovana su u najvećoj meri na dve teorije.</s><s>Teoriji čulnih (senzornih) sukoba
Ili teorija neurofizioloških posledica „konflikta“ intralabirintnih senzacija iz unutrašnjeg uva, sa modalitetima senzacija iz drugih čula.</s><s>Ova teorija u najvećoj meri zasnovana je na primarnom uticaju promena koje se dešavaju u otolitu vestibularnog sistema u bestežinskom stanju.</s>

<s>Pristalice ove teorije smatraju da senzorni sukobi nastaju kao odgovor moždanog stabla sličan onom koji izaziva neki od neurotoksina, i znake i simptome mučnine u toku boravka u kosmosu ili kretanja na Zemlji, opisuju kao rezultat stimulacije, po principu „otrov-pokreće mehanizam odgovora“.</s><s>Ovaj mehanizam nastaje kako bi se telo oslobodio apsorbovanih toksičnih supstanci; pražnjenjem želuca, ili minimiziranjem efekata apsorbovanih toksina preko stresnog odgovora simpatičkog nervnog sistema.</s><s>U pojedinaca i životinja kod kojih je vestibularni aparat oštećen ili je prekinut vestibularni put bolest kretanja ne nastaje, uprkos velikim naprezanjima.</s><s>Ova činjenice idu u prilog pretpostavci da „otrov-pokreće mehanizam odgovora“ i da se zato otrovom-indukovana mučnina može smanjiti u pasa nakon labirintektomije.</s>

<s>Teoriji intrakranijalnog pritiska
Pored teorije čulnog sukoba, sve više se kao mogućnost navodi povezanost promena u preraspodeli telesnih tečnosti u bestežinskom stanju i kosmičke bolesti.</s><s>Dosadašnja istraživanja međutim nisu uspela da u potpunosti podrže teoriju preraspodele tečnosti pa je i dalje dominantna teorija čulnog sukoba, zasnovana na sposobnosti održavanja ravnoteže tela u bestežinskom stanju koje vlada u kosmosu.</s>

<s>Gravitacija nije samo sila zemljine teže koja deluje na naše telo, već i signal - znak koji govori našem telu kako da se ponaša.</s><s>Za neku stvar, ona govori mišićima i kostima koliko oni moraju biti jaki da bi je savladali.</s><s>U nultoj gravitaciji, mišići atrofiraju brzo, jer telo doživljava da ih ne treba.</s><s>Mišiće telo koriste u borbi protiv gravitacije - poput onih u nogama i kičmi, koji održavaju telo u uspravnom položaju, ali mogu izgubiti oko 20 odsto svoje mase ako se ne koriste.</s><s>Zato mišićna masa u uslovima nulte gravitacije može da „nestaje“ brzinom od oko 5 posto nedeljno.</s>

<s>Gubitak koštanog tkiva u kostima, može biti još ekstremniji.</s><s>Kosti u svemiru atrofiraju po stopi od oko jedan posto mesečno, a modeli pokazuju da bi ukupni gubitak mogao dostići 40 do 60 odsto ukupne koštane mase, nakon dugotrajnih izlaganja nultoj gravitaciji.</s>

<s>Dosadašnja istraživanja pokazala su da po zdravlje astronauta fiziološki problemi izazvani bestežinskim stanjem nisu tako veliki i nesavladivi, i uglavnom su izazvani;
 Preraspodelom tečnosti u telu zbog nedostatka gravitacije koja stvara hidrostatski pritisak.</s><s>Smanjenjem telesne aktivnosti, zbog nedostatka potrebe da se sila zemljine teže savladava snagom mišića i njihovom kontrakcijom.</s><s>Problemima održavanja ravnoteže i prostorne vizuelne orijentacije, zbog nedostatka vizuelnih orijentira u marčnom kosmičkom prostoru, i odsutva vestibularnih i senzomotornih stimulusa zbog nedostatka prostornih nadražaja u mikrgravitaciji.</s>

<s>U bestežinskom stanju kretanje astronauta (kosmonauta) u značajnoj meri je otežano i praćeno je snažanim oscilacijama tela koje izazivaju i najmanji pokreti rukama i nogama što stvara značajne poteškoće u održavanju ravnoteže.</s><s>Ovako, neadekvatno-neodmereno kretanje nastaje zato što su mišići tela na zemlji naviknuti da određene pokreti obavljaju većom snagom zbog savladavanja sile zemljine teže, pa izostaje fina regulacija pokreta.</s>

<s>U mraku kabine kosmičkog broda, ove oscilacije su izraženije zbog odsustva vizuelne kontrole pokreta.</s><s>Zato svaki pokret kosmonauta izvan ravni paralelene sa pravcem kretanja kabine izaziva simptome vrtoglavice praćene mučninom, jer će dopunska ubrzanja delovati na vestibularni sistem.</s><s>I vibracije letelice u pojedinim fazama leta astronauta takođe su uzrok pojave simptoma.</s>

<s>Najverovatnije da astronauti na početku boravka u svemiru imaju povećanu zavisnost od vizuelnih i taktilnih nadražaja u održavanju ravnoteže.</s><s>Kako se let nastavlja, većina astronauta „internalizuje“ referentni sistem za određivanje orijentacije prema gore i dole što smanjuje njihovau zavisnost od vizuelnih signala.</s><s>Takođe je značajna i reinterpretacija linearnih ubrzanja - indukovanih u otolitčkom prijemniku uva u odsustvo prijemnih signala zbog nedostatka prostornih nadražaja.</s>

<s>Ljudsko telo i njegovog kardiovaskularni sistem od postanka na Zemlji neprekidno su izloženi uticaju gravitacije.</s><s>Kako oko dve trećine svakodnevnih aktivnosti ljudi obavljaju stojeći ili sedeći, Zemljina gravitacija utiče na preraspodelu velikih količina telesnih tečnosti u tkivima i krvi u krvnim sudovima prema donjim delovima tela.</s><s>Kada ljudi stoje, krvni pritisak u nogama može biti visok, oko 200 mmHg.</s><s>U mozgu, je međutim, vrednost pritiska samo 60 do 80 mmHg.</s><s>U svemiru, gde sila zemljine teže nedostaje (ili je na nivou mikrogravitacije), od glave do peta nestaje gradijent krvnog pritiska ili je on beznačajno nizak.</s><s>Krvni pritisak se izjednačava i postaje oko 100 mmHg u celom telu.</s><s>Zato kosmonauti dobijaju „podbuli“ izgled lica i glave, i vretenasti „pileći izgled nogu“, iz kojih se gubi oko litar tečnosti, pa one postaju sve tanje.</s>

<s>Zato je telo ljudi kroz evolutivni razvoj stvorilo različite mehanizmime kako bi se suprotstavilo uticaju gravitacije i obezbedilo dovoljan protok krvi kroz mozak.</s><s>U mikrogravitacionom okruženju, količina i raspodela telesnih tečnosti se menja, jer telo i njegov kardiovaskularni sistem oslobođeno uticaja gravitacije distribuira tečnosti ka gornjim delovima tela.</s><s>Povišen krvni pritisak u glavi aktivira alarm, da telo ima previše krvi u glavi i u toku dva do tri dana u bestežinskogm stanju, telo astronauta može da izgube čak 22 odsto sopstvenog volumena krvi, kao rezultat tog mehanizma.</s>

<s>Uzroci i simptomi kosmičke bolesti kod astronauta se donekle razlikuje od „zemaljskih“ u toku vožnje (bolest kretanja).</s><s>Ne javlja se znojenje a od ostalih simptoma uglavnom se javlja bledilo, anoreksija, povraćanje, glavobolja u prvim satima svemirskog leta često bez mučnine i drugih upozoravajućih predznakova.</s>

<s>Oko ¾ astronauta će imati blaže simptome, dok će jedna četvrtina doživeti ozbiljnije simptome kao što su više od jedne epizode povraćanja uglavnom u toku prvog dana leta.</s><s>Simptomi najčešće prestaju u prvih 24 do 72 sata boravka u orbiti, ali se mogu produžiti i na veći broj dana.</s>

<s>Napori da se predvidi koji kosmonaut je podložniji uticaju svemirskog adaptacionog sindroma (SAS) nisu uspeli.</s><s>Starost, pol, nivo fizičke uvežbanosti, prethodno letačko iskustvo, i fiziološka trenaža (u humanoj centrifugi) na zemlji nisu pouzdani prediktori otpornosti astronauta na svemirski adaptacioni sindrom.</s>

<s>Iz napred iznetog može se zaključiti da je svemirski adaptacioni sindrom izazvan dužim boravkom u uslovima mikrogravitaciji važan vazduhoplovnomedicini problem.</s>

<s>Fiziologija održavanja ravnoteže u kosmosu</s>

<s>Mozak u svakom trenutku kretanja dobija trenutne podatke iz različitih delova tela i pokušava na osnovu njih da sastavi ukupnu sliku o tome šta telo radi u tom trenutku.</s><s>Gravitacija i ranije stečena iskustva igraju važnu ulogu u prostornoj orijentacije.</s><s>Promene u gravitacionim silama, poput prelaska na bestežinskog stanja tokom svemirskoh letova, utiču na prostornu orijentaciju i zahtevaju prilagođavanje mnogih fizioloških procesa u kojima se nalazi naš sistem ravnoteže.</s><s>Ali, ako se bilo koji deo ove slike ne poklapa sa ranije stečenim saznanjima kosmonauta na Zemlji, u toku njegovog boravka u kosmosu mogu se zbog tog nesklada javiti simptomi kosmičke bolesti.</s>

<s>Anatomsko-fiziološke karakteristike organa za održavanje ravnoteže 
Da bi kosmonaut održao ravnotežu i orijentisao se o položaju sopstvenog tela u prostoru, u kome vlada bestežinsko stanje i odsustvo jasnih orijentira, on koristi ranije stečeno iskustvo u normalnim stanjima, sa Zemlje, i razne, filogenski međusobno odlično usklađene, mehanizmime kao što su;
Vestibularni sistem ravnoteže
Ovaj sistem čine polukružni kanalići i otolitski aparat u unutrašnjem uvu.</s><s>On daje referentne podatke potrebne za kontrolu posturalnog njihanja i dinamičke ravnoteže - u unutrašnjem uvu.</s><s>Vizuelni sistem ravnoteže
(Čulo vida), kao glavni deo ovog sistema ima važnu ulogu u pružanju informacija o tome gde je telo u prostoru, kako se brzo kreće i koje su moguće prepreke.</s><s>Somatosenzorni sistem ravnoteže
Ovaj sistem čine unutrašnji receptori, napetost mišićno-zglobnog sistema, receptori dodira u koži).</s><s>On je od izuzetne važnosti jer uključuje informacije iz kože, zglobva i vibracionih senzora, koji daju informacije o položaju tela u prostoru.</s>

<s>Čovek je kroz evolutivni razvoj razvio veoma sofisticiran mehanizam za održavanje ravnoteže, položaja
tela, pravca kretanja i orijentacije u prostoru, čije je funkcionisanje uslovljeno primanjem aferentnih senzornih informacija iz optičkog, vestibularnog i proprioceptivnog sistema.</s>

<s>Vestibularni sistem ravnoteže 
Bioelektrični signali koji se pri pokretu tela generišu u polukružnim kanalima i otolitskom aparatu, prenose se vestibularnim nervom do vestibularnih jedara, a potom integrišu i moduliraju aktivnostima drugih neuroloških struktura.</s><s>Imajući u obzir kompleksnost ove interakcije, ne iznenađuje činjenica da minimalan patološki varijetet, u koji se može svrstati i boravak u uslovima mikrogravitacije, može izazvati poremećaje ravnoteže.</s><s>Zato je vestibularni sistem značajan u stvaranju motornog odgovora koji je od važnosti za dnevno funkcionisanje i preživljavanje u uslovima višednevnog boravka u kosmosu.</s><s>Sastavljen je iz pet komponenti:</s>

<s>1. Perifernog receptornog aparata, koji se nalazi u unutrašnjem uvu i odgovoran je za pretvaranje pokreta i položaja glave u neuralnu informaciju</s>

<s>2. Centralnih vestibularnih jedara koja čine neuroni u moždanom stablu.</s><s>Ona su odgovorna za prijem, intergraciju i raspodelu informacija za kontrolu motorne aktivnosti kao što su pokreti očiju i glave, posturalni refleksi i refleksi zavisni od gravitacije i prostorne orijentacije</s>

<s>3. Vestibulo-okularnih veza koje polaze od vestibularnih jedara i utiču na kontrolu pokreta oka</s>

<s>4. Vestibulo-spinalne veze koja koordiniše pokrete glave, aksijalnu muskulaturu i posturalne reflekse</s>

<s>5. Vestibulo-talamo-kortikalne veze odgovorne za svesnost percepcije pokreta i prostorne orijentacije.</s>

<s>Periferni receptorni aparat 
Periferni receptorni aparat smešten je u unutrašnjem unutrašnje uvu i sastoji se iz dva organa<ref>Rudolf Probst Gerhard Grevers Heinrich Iro  Hals-Nasan-Ohren-Heilkunde Thieme ;</ref></s>

<s>1.1.</s><s>Kohlearnog</s>

<s>Ovaj aparat služi za prijem zvučnih signala</s>

<s>1.2.</s><s>Vestibularnog (vestibularni lavirint)</s>

<s>Ovaj aparat koji je takođe poznat i kao organ ravnoteže služi za prijem nadražaja o kretanju tela u prostoru.</s><s>Sastoji se od dve odvojene strukture koje sadrže specijalizovane senzorne receptore i lokalizovan je lateralno i posteriorno od puža u unutrašnjem uvu.</s><s>Čini ga pet odvojenih receptornih struktura; tri polukružna kanala i dva otolitna organa koji su smešteni u petroznom delu temporalne kosti.</s>

<s>Receptorna, neuroepitelna područja predstavljaju makule u sakulusu i utrikulusu i ampularna kriste u polukružnim kanalima.</s><s>Ova područja su osposobljena za prijem čulnih nadražaja za ravnotežu.</s>

<s>Otolitni organ (makule u sakulusu i utrikulusu) detektuje promene linearnog ubrzanja i gravitacije.</s><s>U kesicama otolitskog organa, ispunjenih tečnošću, sakulu i utikulu postoje specijalizovana struktura poznata kao makula akustika, ili čula statičke ravnoteže tela (za orijentaciju tela na gravitaciono privlačenje).</s><s>Receptorne ćelije u ovim organima formiraju kose ćelije (cilije) postravljene u horizontalnoj i vertikalnoj ravni, koje su u pratnji ćelija podrške.</s><s>Vrh cilija je prekriven želatinoznom membranom na kojoj se nalazi sloj sićušnih kristala kalcijum karbonata, veličine 1-10 mikrona.</s><s>Ovaj sloj kristala ima tri puta veću težinu od okolne tečnosti.</s><s>Kako su ove ćelije postavljene u raznim ravnima, to će pri svakom položaju glave komadići kristala zvani otoliti iloi otokoni vršiti pritisak na cilije.</s><s>Promena u položaja glave koji dovodi do gravitacionog privlačenja, stvara nervne impulse aktivacijom cilija otolitom, koji sa potom dalje prenose preko nernih vlakana vestibularnog nerva u dnu receptornih ćelije, u centar za ravnotežu u mozgu.</s><s>Tri polukružna kanala (prednji, zadnji i horizontalni), otkrivaju promene ugaonog ubrzanja.</s><s>Jedan kraj svakog kanala, zove se ampula, i ona je u sa ampulom utrikulusa.</s><s>U ampulama se nalazi krista akustika kao čulni organ dinamičke ravnoteže (koji zadržava položaj tela kao odgovor na obavljeno kretanje) Kao i u vestibularnim receptornim tako i ovde posotoje kose ćelije u obliku akustičke kriste u pratnji potpornih ćelija, ali ovde ne postoji otolit.</s><s>Receptorna ćelije u ovom organu se stimulišu pokretom endolimfe.</s><s>Kada se glava pomera usled pojave rotacije tela, endolimfe će teći ka kosim ćelijama, koje dobijaju nadražaj koji potom pretvaraju u nervni impulsa.</s><s>Kao odgovor na te impulse, nastaje reakcija mišići za održavanje ravnoteže tela u novoj poziciji.</s>

<s>Aksoni senzitivnih neurona formiraju vestibularni živac i projektuju se na vestibularne nukleuse u produženoj moždini, a deo vlakana nastavlja do malog mozga.</s><s>Iz vestibularnih nukleusa polaze
eferentna vlakna koja formiraju vestibulo-spinalni trakt, kao i neuroni drugog reda koji idu do
talamusa, a zatim do kore.</s><s>Iz vestibularnih nukleusa polaze i neuroni drugog reda koji idu do
nukleusa kranijalnih nerava koji kontrolišu pokrete očiju.</s><s>Na taj način polukružni kanali i otolitni organi pružaju informacije našem mozgu o položaj tela i njegovim pokretima.</s><s>A veza između vestibularnog sistema i očiju pomaže u održavanju ravnoteže i držanju očiju usmerenih na objekat („orijentir“) dok se glava okreće ili dok se telo rotira.</s>

<s>Služeći se brojnim fiksnim „orijentirima“ čovek može lako korigovati sva odstupanja od željenog pravca položaja ili kretanja.</s><s>Svaka „nesaradnja“ između organa vida i vestibularnog aparata igra važnu ulogu u nastanku vestibularnih poremećaja.</s><s>A ta „nesaradnja“ između ovih organa dešava se u kosmosu zbog odsustva vidljivih orijentira i smanjenih vestibularnih nadražaja u uslovima bestežinskog stanja, što ima za posledicu nastananak kosmičkog gravitacionog sindroma.</s>

<s>Vizuelni sistem ravnoteže - čulo vida 
Vestibularni stimulusi iz uva kontrolišu aktivnost mišića pokretača očne jabučice, kako bi čulo vida kod svake promene položaja glave u toku redovnih aktivnosti, kao što je hodanje i trčanje, zadržalo adekvatan položaj u odnosu na vizuelni cilj.</s><s>Pokreti očiju koji se generišu aktivacijom vestibularnog sistema, ostvaruju se preko vestibulo-okularnog refleksa.</s><s>Vestibularni stimulusi iz lavirinta kontrolišu aktivnost mišića pokretača očne jabučice, kako bi se održala stabilna slika na retini pri svakoj promeni položaja glave u toku normalnih aktivnosti.</s><s>Pokreti očiju koji se generišu aktivacijom vestibularnog sistema, ostvaruju se preko vestibulo-okulomotornog refleksa.</s>

<s>Postoje tri tipa rotatornih pokreta oka: horizontalni, vertikalni i torzioni.</s><s>Vertikalni polukružni kanali i sakulus su odgovorni za kontrolu vertikalnih pokreta oka, dok horizontalni kanali i utrikulus kontrolišu horizontalne očne pokrete.</s><s>Torzioni pokreti oka su pod kontrolom vertikalnih polukružnih kanala i utrikulusa.</s><s>Primarni cilj vestibularnog sistema je da spreči pomeranje slike na retini u toku rotacije glave (pomeranje slike više od 2 do 3°/s od centra foveje, smanjuje oštrinu vida za oko 50% ).</s>

<s>Nistagmus omogućava održavanje slike objekta na foveji.</s><s>Sistemi koji sprečavaju pomeranje slike sa retine su:
 sistem za glatko praćenje,
 optokinetički sistem i
 vestibulo-okularni refleks (VOR).</s><s>Najveći deo prirodnih pokreta glave predstavlja kombinaciju linearnih i angularnih (ugaonih) akceleracija, zbog čega polukružno-kanalni i otolitsko-okularni refleksi moraju da funkcionišu zajedno (kanalno-otolitska interakcija) kako bi osigurali stabilnu sliku na retini.</s><s>Kod rotacionog kretanja, glava se pokreće u odnosu na telo koje miruje, a kod translacijskog kretanja, pomera se celo telo (uključujući i glavu).</s>

<s>VOR se ostvaruje stimulacijom polukružnih kanala u toku angularne (ugaone) rotacije - Rotacioni (angularni) vestibulo-okularni refleks i stimulacijom otolita u toku pravolinijske akceleracije ili naginjanja glave u odnosu na smer gravitacije - Linearni (translacijski) vestibule-okularni refleks.</s><s>VOR se ostvaruje brzo, s latencijom do 15 ms, dok je vizuelno-okulomotorna kontrola sporija, sa latencijom od 150 do 200 ms.</s>

<s>Prilikom pomeranja glave, primarni aferentna signali dolaze iz horizontalnih polukružnih kanala i projektuju se u specifičnim neuronima u medijalnom i lateralnom vestibularnom jedru.</s><s>Mnoge ćelije šalju ekscitatorne signale kroz medijalni longitudnalni fascikulus prema kontralateralnim jedrima abducensa, čiji motorni neuroni šalju impulse preko šestog kranijalnog živca dovodeći do kontrakcije ipsilateralnog .</s><s>U isto vreme, neuroni abducensa šalju ekscitatorne signale ka motornim neuronima u kontralateralnim okulomotornim jedrima, koja inervišu .</s><s>Druga grupa vestibularnih neurona prenosi ekscitatornim signale prema  u ipsilateralnim okulomotornim jedrima, dok treća grupa vestibularnih neurona prenosi inhibitorne signale prema ipsilateralnim jedrima abducensa.</s>

<s>Nadražaj gornjeg (prednjeg) polukružnog kanala rezultuje kontrakcijom ipsilateralnog  i kontralateralnog  i relaksacijom ipsilateralnog  i kontralateralnog , što dovodi do torzionih kretanja očiju prema gore.</s>

<s>Nadražaj zadnjeg (sagitalnog) polukružnog kanala izaziva kontrakciju ipsilateralnog  i kontralateralnog , što dovodi do torzionih kretanja očiju prema dole.</s>

<s>Nadražaj makule utrikulusa izaziva kontrakciju ipsilateralnog ,
 i  i relaksacijom kontralateralnog .</s>

<s>Veći deo VOR aksona ide kroz .</s><s>Primera radi, prilikom pokreta glave u levo nadražujući signali iz levog horizontalnog polukružnog kanala prenose informaciju neuronima levog vestibularnog jedra, uz istovremenu inhibiciju desnog vestibularnog jedra preko komisuralnih neurona.</s><s>Neuroni u levom vestibularno jedru potom ekscitiraju motoneurone i interneurone oba kontralaterlna abducensa, pri čemu nastaje kontrakcija (grčenje) desnog  i levog .</s><s>Ova bilateralna povezanost omogućava inhibitorni odnos između levog lateralnog i medijalnog desnog pravog očnog mišića.</s><s>Rezultat ove inetrakcije je fiksacija slike u foveji.</s>

<s>Somatosenzorni sistem ravnoteže 
Kontrola kretanja zavisi o stalnim i tačnim informacijama iz somatosenzornog sistema.</s><s>Zato je somatosenzorni sistem presudan za ravnotežu i motoričku kontrolu, jer daje informacije vezane za kontakt tela sa tlom i informacije o položaju tela.</s>

<s>Kožni receptori daju informacije o dodiru i vibracijama, na svaki mehanički podsticaj na površinu tela, koji boravkom u bestežinskom stanju značajno slabi.</s><s>Receptori u mišićima daju informacije o poziciji udova i tela.</s><s>Mišićna snaga i samopouzdanje spadaju u ostale faktore koji utiču na ravnotežu, pored glavnih sistema koji pružaju informacije i korektivne radnje u odnosu na držanje tela i stabilnost.</s><s>Eferentni organi vestibulo-spinalnih refleksa su antigravitacioni mišići.</s><s>Kontrolišući uspravan položaj u odnosu na dejstvo gravitacije, vestibulospinalni refleksi stabilizuju položaj glave u toku statike i dinamike.</s><s>Vestibularni sistem ima uticaja na tonus mišića i održavanje balansa glave i tela preko dva velika descedentna puta kičmene moždine, lateralnog i medijalnog vestibulospinalnog trakta, koji polaze direktno iz vestibularnih jedara i direktnog retikulospinalnog puta.</s>

<s>Vizuelne, vestubilarne i somatosenzorne informacije moraju biti integrisane i koordinisane na takav način da neuralne naredbe za držanje tela mogu gotovo trenutno da isprave odstupanje ravnoteže stabilizujući mišiće na nogama i trupu.</s>

<s>Kako kosmonauti u bestežinskom stanju nisu sigurni u svoju ravnotežu, oni imaju tendenciju da proizvode više globalnih mišićnih kontrakcija, odnosno da koriste one mišiće koji ne doprinose održavanju ravnoteže.</s>

<s>Fiziološki problemi u kosmičkom adaptacionom sindromu 
U svemiru, astronauti moraju provesti neko vreme da bi izgubili osećaj dezorijentacije u bestežinskom stanju.</s><s>Zbog nedostatka gravitacije, otolitni organi više nemaju istu ulogu.</s><s>Oni mogu da osete linearno ubrzanje (napred-nazad, gore-dole, i levo-desno), ali ne mogu da uspostave kontrolu prijema vertikalnih referentnih signala u mozgu.</s><s>Zato adaptacija na novo okruženje podrazumeva da kosmonauti moraju da nauče kako da više koriste „nevestibularne“ signale koji su vizuelni, proprioceptivni, i taktilni</s>

<s>Problemi održavanja ravnoteže u kosmosu 
Problemi održavanja ravnoteže u kosmosu nastaju kada mozak iz sistema za ravnotežu smeštenog u unutrašnjem uvu prima drugačije nadražaje od onih iz ostalih receptora, naročito vidnih.</s><s>To se u kosmosu dešava:U uslovima nejednolikog kretanja svemirskog broda Stalne promene kretanja svemirskog broda u obliku ljuljanja, poskakivanja, ubrzavanja i usporavanja, kosmonauti ne mogu videti već ih samo osećaju.</s><s>U mraku kabine, ove oscilacije su još izraženije zbog odsustva vizuelne kontrole pokreta.</s><s>Zato svaki pokret astronauta izvan ravni paralelene sa pravcem kretanja kabine svemirskog broda izaziva simptome vrtoglavice, praćene mučninom, jer će dopunska ubrzanja delovati na vestibularni sistem.</s><s>U uslovima mikrogravitacije (bestežinskog stanja) u svemiruU bestežinskom stanju kretanje kosmonauta u značajnoj meri je otežano sniženom gravitacionom silom i praćeno je snažanim oscilacijama tela koje izazivaju i najmanji pokreti rukama i nogama.</s><s>Ovako, neadekvatno-neodmereno kretanje nastaje zato što su mišići tela na Zemlji naviknuti da određene pokreti obavljaju većom snagom zbog savladavanja sile zemljine teže, pa izostaje fina regulacija pokreta u sniženoj gravitaciji.</s><s>U mikrogravitaciji prestaje osećaj težine i osećaj pritiska organa jednih na druge, a menja se i hidrostatski pritisak krvi u lobanjskoj duplji.</s><s>Ipak najveće promene su na organu ravnoteže, čija se funkcija iz osnova menja, jer je direktno uslovljena prisustvom/odsustvom gravitacione sile.</s>

<s>Kardiovaskularni sistem 
U mikrogravitacionom okruženju, količina i raspodela telesnih tečnosti se menja, jer telo i njegov kardiovaskularni sistem oslobođeno uticaja gravitacije distribuira tečnosti ka gornjim delovima tela.</s><s>Povišen krvni pritisak u glavi aktivira alarm, da telo ima previše krvi u glavi i u toku dva do tri dana u bestežinskogm stanju, telo astronauta može da izgube čak 22 odsto sopstvenog volumena krvi, kao rezultat tog mehanizma.</s>

<s>Oslobođeno jačeg uticaja gravitacije, lice osobe poprima drugojačiji izgled.</s><s>Javlja se edem, posebno oko očiju, zbog poroširenja krvlju prepunjenih vena u lobanji, toku prve faze (dugotrajnijeg) izlaganja mikrogravitaciji u svemiru.</s><s>Subjektivne tegobe izazvane preraspodelom tečnosti su; zapušen nos, glavobolja, i deformacija lica, mučnina, povraćanje, ubrzan puls, labilan krvni pritisak i smanjenje pulsnog talas.</s><s>Magnituda ovih promena, prema dosadašnjim istraživanjima, bile su najveće u toku osmodnevnog leta (npr. u misiji Džemini) da bi u dužim misijama, npr. 14 dnevoj misiji, simptomi bili manje izraženi.</s><s>Convertino VA.</s><s>Exercise as a countermeasure for physiological adaptation to prolonged spaceflight.</s><s>Med Sci Sports Exerc.</s><s>1996 Aug;28(8):999-1014</s>

<s>Ove promene pokreću u organizmu astronauta mehanizme koji se suprotstavljaju hipervolemiji, što dovodi do značajnog gubitka vode iz organizma.</s><s>Zato uprkos preraspodeli tečnosti nastaje i njen gubitak i ukupno smanjenje telesne mase što na kraju rane faze svemirskog leta, kardiovaskularni sistem astronauta polako prilagođava uticaju mikrogravitacije i obezbeđuje nastavak boravka u svemiru sa manje izraženim tegobama.</s><s>Međutim ove promena utiče na rad srca.</s><s>"Ako u cirkulaciji ima manje krvi srce astronauta ne mora da je pumpa sa većim naporom kao u uslovima pune gravitacije na zemlji, što smanjuje funkciju i naprezawe srčanog mišića i rezultuje atrofijom njegovih mišićnih vlakana."</s>

<s>Ortostatska netolerancija 
Pored gubitka fizičke kondicije, svemirski let ima negativne efekte na kardiovaskularni sistem i druge regulatorne sistema, što pogoršava individualna varijabilnost tolerancija na stres i ortostatske promene izazvane mikrogravitacijom.</s><s>Ludwig DA and Convertino VA.</s><s>Predicting orthostatic intolerance: physics or physiology?</s><s>Aviat Space Environ Med 65: 404-411, 1994.</s><s>Medline, Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Naime po povratku iz svemira na Zemlju, tečnost se pod uticajem Zemljine teže ponovo i brzo vraća u donje delove tela, što stvara tendenciju za razvoj, tzv ortostatske netolerancije (mikrogravitacijom indukovano stanje povećane simpatičke aktivnosti) koja se karakteriše; ortostatskom hipotenzijom (sniženjem krvnog pritiska), ubrzanijim radom srca (tahikardija), malaksalošću, kratkotrajnim poremećajem vida (sumaglica) i sinkopom (kratkotrajanim gubitkom svesti).</s>

<s>Etiologija ortostatske netolerancije je nepoznata, ali dosadašnja istraživanja sve više ukazuju na njenu multifaktorijalnu patofiziologiju, u kojoj dominira postojanje individualne preosetljivosti na sniženu gravitaciju.</s><s>Na širok raspon učestalosti ortostatske netolerancije (koja se javlja kod 20-83% astronauta i kosmonauta) pored individualne preosetljivosti utiče i dužina trajanja izloženosti mikrogravitaciji.</s><s>Zato je ortostatska netolerancija, izraženija nakon dužeg izlaganja uticaju mikrogravitacije, i povezana je sa smanjenim odgovorom mišićno simpatičke nervne aktivnosti kao odgovor na ortostatski stres i oštećenje barorefleksnih funkcija.</s>

<s>Nekoliko sistema uključeno je u patofiziološke promene kod postsvemirske ortostatske netolerancije, u koje spadaju;
 Promene u autonomnom nervnom sistemu, izazvane izmenjenom barorefleksneom aktivnošću Fritsch JM, Charles JB, Bennett BS, Jones MM, and Eckberg DL.</s><s>Short-duration spaceflight impairs human carotid baroreceptor-cardiac reflex responses.</s><s>J Appl Physiol 73: 664-671, 1992.</s><s>Abstract/Free Full Text, Pristupljeno 9. 4. 2013. i drugojačijim adrenergijskim odgovorom Goldstein DS, Vernikos J, Holmes C, and Convertino VA.</s><s>Catecholaminergic effects of prolonged head-down bed rest.</s><s>J Appl Physiol 78: 1023-1029, 1995.</s><s>Abstract/Free Full Text, Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Venska neusaglašenost.</s><s>Vene u ljudskom nogama sadrže sitne mišiće koji reaguju kada se vene napune krvlju.</s><s>Njihova funkcija je da šalju krv, naviše („uzbrdo“) ka srcu i tako održavju krvni pritisak.</s><s>Ali, u kako u svemiru ne postoji „uzbrdo“, mali mišići u venama gube svoju funkciju i manje su angažovani - - prilagođavaju se bestežinskom stanju.</s><s>Tokom povratka iz svemira mišići su ponovo potrebni, ali su oni privremeno „zaboravili“ svoju funkciju.</s><s>Posle dužih svemirskih letova „zaboravnost“ je veća a posledice teže, jer vene ne uspevaju da vrate krv nazad ka srcu i mozgu.</s><s>Promene funkcija srčane pumpe.</s><s>Smanjena kontraktilna sposobnost srčane pumpe izazvana atrofijom srčanog mišića i udružena se narušenom funkcijom vena zbog sekundarno oštećene skeletno mišićne pumpe najverovatnije takođe ima važnu dodatnu ulogu u ortostatskoj netoleranciji astronauta po povratku na zemlju.</s><s>Martin DS, South DA, Wood ML, Bungo MW, and Meck JV.</s><s>Comparison of echocardiographic changes after short- and long-duration spaceflight.</s><s>Aviat Space Environ Med 73: 532-536, 2002.</s><s>Medline, Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Perhonen MA, Zuckerman JH, and Levine BD.</s><s>Deterioration of left ventricular chamber performance after bed rest: "cardiovascular deconditioning" or hypovolemia?</s><s>Circulation 103: 1851-1857, 2001.</s><s>Abstract/Free Full Text, Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Promene u sistemu zapreminske regulacije tečnosti.</s><s>Promene vaskularnih funkcija i njihove reaktivnost preko azot oksid sintaza, zavisnih mehanizama.</s>

<s>Mišićni sistem 
Istraživanja tokom poslednjih 30 godina ostvarila su značajan napredak u razumevanju negativnih uticaja mikrogravitacije na skeletne mišiće.</s><s>Jedna od najugroženijih sistema u uslovima boravka u svemiru je neuromišićni sistem.</s><s>Edgerton VR, Roy RR.</s><s>Neuromuscular adaptations to actual and simulated spaceflight.</s><s>Handbook of Physiology.</s><s>Environmental Physiology.1996Am.</s><s>Physiol.</s><s>SocBethesda, MD, sect.</s><s>4, vol.</s><s>II, chapt 32, pp.</s><s>721–763.</s><s>Dokazano je da boravak u bestežinskom stanju izazva atrofiju, gubitak snage, smanjenje funkcionalnog kapaciteta i povećan zamor u skeletnim mišićima udova.</s><s>Studije sprovedene na pacovima i ljudima pokazale su brz gubitak ćelijske mase mišića u mikrogravitaciji.</s><s>Kod pacova, redukcija mišićne mase kretala se do 37% i primećena je već u prvoj nedelji izlaganja mikrogravitaciji.</s><s>Mišići soleus pokazali su nešto veću učestalost atrofije od brzih mišića gastroknemijusa.</s><s>Rapcsak M, Oganov VS, Szoor A, Skuratova SA, Szilagyi T, Takacs O. (1983) Effect of weightlessness on the function of rat skeletal muscles on the biosatellite “Cosmos-1129.” Acta Physiol Hung 62:225–228. [Medline], Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Widrick JJ, Knuth ST, Norenberg KM, Romatowski JG, Bain JLW, Riley DA, Karhanek M, Trappe SW, Trappe TA, Costill DL, Fitts RH. (1999) Effect of a 17 day spaceflight on contractile properties of human soleus muscle fibres.</s><s>J Physiol (Lond) 516:915–930. [Abstract/FREE Full Text], Pristupljeno 9. 4. 2013.</s>

<s>Boravak u svemiru izazva promene u skeletnim mišićima u prvih nekoliko nedelja, preferirajući prvo atrofiju mišića ekstenzore a potom i fleksora.</s><s>Zato su najizraženije promene uočene u antigravitacionim mišićima, kao što su soleusi i gastroknemijusi.</s><s>Na primer, maksimalna voljna kontrakcije ljudskih plantarnih fleksora je smanjena za 20-48% nakon 6 meseci boravka u svemiru, dok je za 21% uočen pad snage u vlaknima tipa I, mišića soleusa, posle 17 dana leta Spejs šatlom.</s>

<s>Atrofija mišića prvenstveno je rezultat smanjene sinteze proteina koja je verovatno izazvan odsustvom antigravitacionog opterećenja.</s><s>Kontraktilni proteini se srazmerno gube sa drugim ćelijskih proteinima a tanka aktinska vlakna neproporcionalno više gube miozin od debljih vlakana.</s><s>Pad kontraktilnih proteina objašnjava se smanjenjem dejstva gravitacionih sila po površine poprečnog preseka mišića, dok se gubitak proteina u tankim vlaknima može objasniti posleletnim povećanjem maksimalne brzine u skraćenim vlaknima.</s><s>Mikrogravitacijom indukovani pad maksimalna snaga mišića se delimično nadoknađuje povećanjem brzine kontrakcije u vlaknima.</s><s>Mišićna brzina koja je dodatno povećana mikrogravitacijom izaziva brzu reakciju miozin izozima u sporim vlaknima i povećan odgovor brzih vlakana tipa II.</s><s>Ne samo da boravak u svemiru povećava osetljivost skeletnih mišića i izaziva njihova oštećenja, već se i nakon povratka na Zemlju mogu nastaviti ili javiti slična oštećenja.</s>

<s>Dokazi izvedeni kod pacova ukazuje da svemirski letovi povećavaju zamor u mišićima, zbog smanjene sposobnost sporog soleusa da oksidira masti i povećanog utroška glikogena u skeletnim mišićima.</s><s>Buduće studije na astronautima, biće potrebne kako bi se precizno utvrdili ćelijski i molekularni mehanizmi mikrogravitacijom indukovane atrofije mišića i uzroci gubitka njihove funkcionalne sposobnosti.</s><s>Na osnovu tih iskustava razvili bi se efikasni preventivni programi vežbanja kao i druge mere zaštite.</s>

<s>Koštani sistem 
Koštani sistem je od posebnog značaja za kretanje održavanja položaja tela u uslovima gravitacije na Zemlji.</s><s>Dobro je poznato da biomehanička snaga ima važnu ulogu u razvoju skeletnog sistema.</s><s>Donahue TL, Haut TR, Yellowley CE, Donahue HJ, and Jacobs CR.</s><s>Mechanosensitivity of bone cells to oscillating fluid flow induced shear stress may be modulated by chemotransport.</s><s>J Biomech 36: 1363–1371, 2003.[CrossRef][Web of Science][Medline], Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Ontiveros C, Irwin R, Wiseman RW, and McCabe LR.</s><s>Hypoxia suppresses runx2 independent of modeled microgravity.</s><s>J Cell Physiol 200: 169–176, 2004.[CrossRef][Web of Science][Medline], Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Sessions ND, Halloran BP, Bikle DD, Wronski TJ, Cone CM, and Morey-Holton E. Bone response to normal weight bearing after a period of skeletal unloading.</s><s>Am J Physiol Endocrinol Metab 257: E606–E610, 1989.[Abstract/Free Full Text], Pristupljeno 9. 4. 2013.</s><s>Nedavno, je iznet podatak da će ove snaga biti podjednako važna kao i genetika u morfogenezi, adaptaciji i oblikovanju tkiva.</s><s>Zato su sprovedene mnoge studije da identifikuje promene i moguće mehanizame promena na skeletu, u uslovima mikrogravitacije, na ćelijskom nivou</s>

<s>Odraslo ljudsko telo u svom koštanom tkivu ima 1.000 do 1.200 grama kalcijuma i 400 do 500 grama fosfora.</s><s>Više od 99% kalcijuma u je u obliku hidroksiapatit u kostima, i oko 85% fosfora Prema tome, funkcija koštanog tkiva u velikoj meri zavisi od metabolizma kalcijuma i fosfora.</s><s>U normalnim kostima postoji ravnoteža između koštane strukture i resorpcije.</s><s>Sistem hormona i lokalni faktori regulišu prepravke u kostima, koje uključuju ćelije, njihovu proliferaciju i progresivnu diferencijaciju koja dovodi do resorpcije u kostima i osteoblastima i taloženja i mineralizacije matriksa oko osteoblasta.</s>

<s>U uslovim mikrogravitacije u kostima je poremećen sklad između formiranja i resorpcije kosti na račun gubitka koštane mase.</s><s>Tvrdi se da smanjenje funkcije osteoblasta igra važnu ulogu u svemirskim letom indukovanom gubitak koštane mase.</s><s>Jedan od mehanizama u diferencijaciji osteoblasta je regulisan transkripcijom faktora 2, aktivatora proteina-1 (Beta-AP-1), i raznim drugim transkripcionim faktorima.</s><s>Neusklađenost nekog od ovih faktora dovodi do poremećaja između alkalne fosfatate i osteokalcina što može rezultovati gubitkom koštane mase.</s><s>Pored ovih i veći broj drugih faktora može postojati u kontroli funkcija osteoblasta, diferencijaciji i maturaciji.</s>

<s>Nakon histološkog proučavanja osteoblasta posle svemirskog leta, utvrđeno je prisustvo povećanje manje diferenciraneih (nezrelih) i smanjenje više diferenciranih (zrelaih) osteoblasta , što sugeriše da mikrogravitacija blokira neke puteve diferencijacije u osteoblastima.</s><s>Istraživači su takođe ukazali da osteoblasti i osteociti odgovaraju na mehaničke nadražaje u in vitro uslovima Duncan RL and Turner CH.</s><s>Mechanotransduction and the functional response of bone to mechanical strain.</s><s>Calcif Tissue Int 57: 344–358, 1995.[CrossRef][Web of Science][Medline], Pristupljeno 9. 4. 2013., kao što su i prethodna istraživanja pokazala da su genske ekspresije faktora rasta i proteina Ontiveros C and McCabe LR.</s><s>Simulated microgravity suppresses osteoblast phenotype, Runx2 levels and AP-1 transactivation.</s><s>J Cell Biochem 88: 427–437, 2003.[CrossRef][Web of Science][Medline], Pristupljeno 9. 4. 2013. izmenjene u mikrogravitacionim uslovima.</s>

<s>Takođe u uslovima snižene gravitacije, zbog promena u kostima kalcijum i fosfor se preterano izlučuju mokraćom i izmetom.</s><s>Posle oko 10 dana boravka u bestežinskom stanju dolazi do gubitka oko 3,2% koštane mase.</s><s>Gubitak kalcijuma iz kostiju na samo da može da utiče na pojavu mokraćnih kalkulusa (što je opisano u posebnom poglavlju) već može izazvati i jake bolove, a zbog smanjene gustine kostiju i gubitka njihove čvrstine i pojave spontanih preloma.</s>

<s>Hematološki i imunološki sistem 
Jedna od značajnih promena u hematološkom i imunoloških sistema u mikrogravitaciji je transformacija crvenih krvnih zrnaca, kao glavnih komponenta krvi.</s><s>Devedeset posto naših normalnih eritrocita su ćelije bikonkavano-diskoidnog oblik (slične krofni bez rupe).</s><s>U bestežinskogm stanju, neki eritrociti menjaju svoj oblik i transformiše u duguljast ili loptast oblik.</s><s>Povjava anemije (smanjenja broja crvenih krvnih zrnaca) je karakteristična pojava koja se može javiti u krvi astronuta nakon četiri dana od početka svemirskog leta.</s><s>Broj crvenih krvnih zrnaca posle tri meseca svemirski let opada za oko 15% i praćena je subjektivnim tegobama, koje se postepeno gube posle povratka na Zemlju.</s>

<s>Aktivnost limfocita, koji se suprotstavljaju invaziji mikroorganizama i štite organizam od infekcije, blago je snižena u mikrogravitaciji, Međutim zbog relativno „sterilinih“ uslova u svemirskom brodu, umanjena funkcija leukocita retko izaziva praktične probleme.</s><s>Mokraćni sistem [uredi]</s>

<s>Mokraćni sistem</s>

<s>Nacionalna agencija za aero-nautiku i Svemirska uprava i ruski svemirski program objavili su više dokaza da ljudi izloženi mikrogravitacionom okruženju u svemiru imaju veći rizik za razvoj kalkulusa-kamena u bubregu.</s><s>Povećanu resorpciju kostiju (već opisanu u tekstu) izazvanu mikrogravitacijom často prati hiperkalciurija i hiperfosfaturija (povećano izlučivanje mokraćom kalcijuma i fosfora), što značajno uvećava koncentraciju kalcijumovih soli, odnosno kalcijum oksalata i kalcijum fosfata u mokraći, što uz druge faktore koji vladaju u životnoj sredini svemirske letelice i izmenjen način ishrane, prilagođen bestežinskom stanju, (manji unos tečnosti, energije, proteina, kalijuma, fosfora i magnezijuma) može negativno uticati na sastav mokraće i još više uvećati rizik od formiranja kalkulusa u mokraćnom sistemu astronauta tokom svemirskih letova.</s>

<s>Takođe smanjena količine mokraće izazvana preraspodelom tečnosti povećanom diurezom (izmokravanjem) smanjuje volumena tečnosti u organizmu astronauta, što menja pH vrednost (uvećavajući kiselost) mokraće i doprinosi većem riziku za stvaranja mokraćnih kamena (kalkulusa).</s><s>Ovo su potvrdili rezultati istraživanja sprovedeni u dugotrajnim Šatl-Mir misijama, u kojima je uočen trend manjeg unosa tečnosti, koji je uticao na smanjenu količinu urina u mokraćnom sistemu.</s><s>To stanje je pogodaovalo stvaranju kalkulusa sastavljenih od kristala kalcijumovih soli.</s>

<s>Pored uvećanog rizika za formiranje kalcijumovih kalkulusa, promena metaboličkog profila zbog promena u ishrani tokom leta, pogoduje i formiranju kalkulusa sastavljenih od kristala mokraćne kiseline.</s>

<s>Povećan rizik se javljao brzo nakon izlaganja mikrogravitaciji, i nastavljao se tokom svemirskih letova i posle sletanja.</s><s>Zato je povećanje dnevne količine izmokrenog urinarna jedina efikasna protivmera da se smanji rizik od formiranja bubrežnih kamena odmah nakon svemirskog leta.</s><s>Međutim, količina izmokrenog urina u toku leta ne može biti u potpunosti efikasna mera u minimizaciji potencijalnih rizik od formiranja kalkulusa u bubregu zbog promena u hemijskom sastavu urina astronauta izloženih mikrogravitaciji.</s>

<s>Simptomi i znaci bolesti 1. Iznenadni gubitak stabilnog „g“ vektora2.</s><s>Gubitak vizuelne orijentacije i pojava iluzija.</s>

<s>Iluzija (ili privid) je pogrešan, izobličen opažaj izvesnih objekata ili pojava u stvarnosti, uslovljen nekim objektivnim ili subjektivnim činiocima.</s><s>Ljudska čula su kroz evuluciju prilagođena za funkcionisanje na zemlji.</s><s>Iluzije kod kosmonauta nastaju kao posledica nepravilnog, netačnog opažanja predmeta ili pojava, izazvana fizičkim, fiziološkim ili psihološkim uzrocima koji u toku boravka u kosmosu deluju na čula kosmonauta i izazivaju pogrešno (netačno), prepoznavanje objektivne stvarnosti.</s><s>Navigacijom u toku letanja kroz kosmos, (zbog naglih promena ubrzanja, položaja letelice, letenje u potpunom mraku bez odsustva orijentira itd.), čula kosmonauta često primaju pogrešne podražaje koji uvek ne odražavaju realno kretanje svemirske letelice, što izaziva dezorijentaciju i senzorne iluzije.</s><s>Iluzije mogu biti veoma opasne za kosmonauta, zbog pogrešne interpetacije realne stvarnosti, i pogrešnih odluka koje donose kosmonauti u toku upravljanju letelicom, što može završiti udesom3.</s><s>Poremećaj koordinacije4.</s><s>Letargija, smanjena psihofizička sposobnost5.</s><s>Promene performansi letelice zbog umanjenih sposobnosti kosmonauta da njom bezbedno upravvljaju.6. Kosmička bolest.</s><s>Kosmička bolest se manifestuje sledećim glavnim simptomima; mučnina, povraćanje, anoreksija, glavobolja, malaksalost, pospanost, letargija, bledilo i znojenje.</s><s>Simptomi bolesti se obično smanjuju ili gube nakon jednog do tri danaB Merz, 1986, "The Body Pays a Penalty for Defying the Law of Gravity", J. Amer.</s><s>Med.</s><s>Assn., v. 256, n. 15, pp.</s><s>2040+.7. Posleletni poremećaji u održavanju položaja tela'''</s>

<s>Prevencija</s>

<s>Fizička aktivnost i ravnoteža kosmonauta</s>

<s>Kako fizičko vežbanje doprinosi održavanju ravnoteže i sprečavanju padova i povreda u uslovima bestežinskog stanja:
 jača mišiće nogu i leđa;
 poboljšava reflekse i motornu sinergju posturalnih refleksa;
 poboljšava hod;
 povećava gipkost;
 održava ravnotežu telesne težine;
 poboljšava mobilnost za neočekivane pretnje;
 smanjuje rizik od kardiovaskularnih bolesti;
 smanjuje rizik od posturalne hipotenzije u uslovima mikrogravitacije;
 smanjuje verovatnoću potrebe za lekovima;
 poboljšava spavanje i smanjuje nesanicu;
 podiže samopouzdanje u fizičke i mentalne sposobnosti.</s>

<s>Napomene</s>

<s>Izvori</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Space and the Vestibular System
 Human adaptation to spaceflight
 Human spaceflight
 Space travel and the effect of weightlessness on the human body</s>

<s>Bolesti
Bolesti
Bolesti</s>

