Sanjūgo Naoki
<s>, pravim imenom  (Osaka, 12. veljače 1891. – Tokijo, 24. veljače 1934.) je bio japanski pisac, scenarist i književni kritičar iz Taishō i Shōwa perioda.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Sōichi Uemura je rođen 1891. godine u Osaki, u distriktu Chūō-ku.</s><s>Njegov brat je bio Seiji Uemura, kasnije ugledni historičar i stručnjak za historiju Istočne Azije.</s><s>Unatoč očevom protivljenju, pohađao je pripremnu nastavu na Wasedi kako bi studirao englesku književnost, međutim ubrzo je morao odustati jer nije imao novca za financiranje studija.</s><s>Godine 1920., zajedno s Tonom Satomijem, Masaom Kumeom i Isamuom Yoshiijem surađuje na književnom časopisu .</s><s>Nedugo nakon velikog potresa u Kantōu 1923. godine, vratio se u rodnu Osaku.</s><s>Tamo je isprva radio u kozmetičkoj firmi, ali se ubrzo vratio književnom stvaranju.</s>

<s>Na poziv pisca Matsutarōa Kawaguchija, Naoki je započeo rad u časopisu , gdje je objavio i svoje prve prozne uratke prije nego se posvetio pisanju romana.</s><s>U ovom se periodu zainteresirao i za tada rastuću filmsku umjetnost te se okušao u pisanju scenarija, međutim imao je vrlo ograničenog uspjeha te nije ostavio nikakav značajniji uradak na tom polju.</s><s>Tokom 1927. godine se kratko okušao i kao režiser na filmu Issun-bōshi (za kojeg je napisao i scenarij), ekranizaciji istoimenog romana Edogawe Ranpoa, i to nakon što je originalni režiser, Seika Shiba, otišao usred produkcije, tako da je Naoki dovršio drugu polovicu filma.</s>

<s>U razdoblju od svoje 31. do 35. godine, Naoki je nekoliko puta mijenjao svoje pseudonime kako bi reflektirao svoje stvarne godine.</s><s>Tako je svoj pseudonim mijenjao četiri puta (broj 34 je preskočio jer je 4 prema japanskom praznovjerju nesretan broj), a kada je došao do broja 35 (jap. sanjūgo), odlučio ga je zadržati, ostavši tako do smrti Sanjūgo Naoki.</s><s>Godine 1927. odlazi u Tokijo, vjerujući da će mu pružiti više mogućnosti.</s><s>Tu se zaposlio u časopisu Bungeishunjū, gdje je stekao ugled autora pretjerano oštrkih kritika popraćenih skandaloznim tračevima o samom piscu, što je zgražavalo njegove suvremenike.</s>

<s>Godine 1929., započeo je sa serijskom objavom svojih historijskih romana, što mu je, a posebice zbog romana Nangoku Taiheiki, donijelo izvjesnu popularnost.</s><s>Njegov roman Mito Kōmon Kaikokuki, o fiktivnom putovanju Mitsukunija Tokugawe po Japanu, donio mu je prvu od gotovo pedeset ekranizacija njegovih priča, a kasnije je poslužio i kao osnova za televizijsku seriju Mito Kōmon, koja je emitirana od 1969. do 2011. godine.</s><s>Izuzev historijskih romana, Naoki je pisao i biografije (poput onih Kusunokija Masashige ili Ashikage Takaujija) i suvremenu, socijalnu prozu.</s>

<s>Preminuo je 1934. godine nakon akutne epizode japanskog encefalitisa, u dobi od 43 godine.</s><s>Pokopan je u hramu Chōshō-ji u Yokohami, a eulogiju za njegov sprovod je napisao nobelovac Yasunari Kawabata, s kojim je Naoki često igrao go.</s><s>U njegovu čast je nazvana i Naokijeva nagrada, koja je, uz Akutagawinu, najprestižnija književna nagrada u Japanu.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske poveznice
e-texts of works at Aozora Bunko (Japanese site)
Naoki Sanjūgo Memorial Museum in Osaka  (Japanese site)</s>

<s>Japanski pisci
Japanski filmski scenaristi
Biografi
Japanski kritičari</s>

