Ishrana u staroj Grčkoj
<s>Ishranu u staroj Grčkoj za većinu je ljudi karakterizirala štedljivost, što je odražavalo teškoću rada na zemlji, ali bila je poznata velika raznolikost namirnica, a bogati su Grci priređivali slavlja sa složenim jelima i gozbama.</s>

<s>Ljudska se ishrana je temeljila na "mediteranskoj trijadi" žitarica, maslina i grožđa, koja je imala brojne namjene i veliku komercijalnu vrijednost.</s><s>No, druge su namirnice također bile važne, ako ne i važnije, za prosječnu prehranu: ponajviše mahunarke.</s><s>Istraživanja sugeriraju da poljoprivredni sustav drevne Grčke ne bi mogao uspjeti bez uzgoja mahunarki.</s>

<s>Suvremeno znanje o starogrčkom kulinarstvu i prehrambenim navikama temelji se na tekstualnim, arheološkim i umjetničkim izvorima.</s>

<s>Obroci</s>

<s>Kod kuće
Grci su obično konzumirali tri do četiri obroka dnevno.</s>

<s>Doručak
Doručak ( akratismós) sastojao se od ječmenog kruha umočenog u vino ( ákratos), ponekad dopunjenog smokvama ili maslinama.</s><s>Jeli su i palačinke zvane   (tēganítēs),  (tagēnítēs) ili  (tagēnías), što su sve riječi koje potječu od  (tágēnon), "tava".</s><s>Najraniji potvrđeni spomeni tagenija nalaze se u djelima komičkih pjesnika Kratina i Magneta, koji su živjeli u 5. stoljeću prije n.e.</s>

<s>Tagenite su rađene od pšeničnog brašna, maslinovog ulja, meda i sira, a posluživali su se za doručak.</s><s>Druga vrsta palačinke bila je  (staititēs), od  (staitinos),  tj. "od brašna ili tijesta od pira", što je riječ izvedena iz  (stais), "brašno od pira".</s><s>Atenej u svojoj Gozbi sofista spominje staititas preliven medom, sezamom i sirom.</s>

<s>Ručak
Lagani ručak ( áriston) uzimao se oko podneva ili rano popodne.</s>

<s>Večera
Večera ( deīpnon), najvažniji obrok tijekom dana, uglavnom se uzimala u smurak.</s><s>Dodatni lagani obrok ( hespérisma) ponekad se uzimao kasno popodne.  / aristódeipnon, doslovno "ručak-večera", služio se u kasnim poslijepodnevnim satima umjesto večere.</s>

<s>Objedni običaji
Muškarci i žene jeli su odvojeno.</s><s>Kad je kuća bila premala, prvo bi jeli muškarci, a potom žene.</s><s>Robovi su posluživali kod objeda.</s><s>Aristotel primjećuje da bi "siromašni, koji nemaju robove, tražili od svojih žena ili djece da poslužuju hranu".</s><s>Očito je bilo poštovanje prema ocu kao hranitelju obitelj.</s>

<s>Drevni grčki običaj da se u grobnice djece postavljaju minijature namještaja napravljene od terakote daje nam dobru ideju o stilu i dizajnu objednog pokućstva.</s><s>Grci su obično jeli sjedeći na stolicama; klupe su korištene za gozbe.</s><s>Stolovi, visoki za uobičajene obroke i niski za gozbe, u početku su bili pravokutnog oblika.</s><s>Do 4. stoljeća prije n.e. uobičajeni je stol bio okrugao, često s nogama u obliku životinja (na primjer, u obliku lavljih šapa).</s><s>Vekne ravnog kruha mogle su se koristiti kao tanjuri, ali zdjele od terakote bile su češće.</s>

<s>Jela su s vremenom postala profinjenija, a do rimskog razdoblja ploče su se ponekad izrađivale od plemenitih metala ili stakla.</s><s>Pribor za jelo nije se često koristio za stolom.</s><s>Upotreba vilice nije bila poznata; ljudi su jeli prstima.</s><s>Noževi su korišteni za rezanje mesa.</s><s>Žlice su se koristile za juhe i čorbe.</s><s>Komadi kruha ( apomagdalía) mogli su se koristiti umjesto žlice za kupljenje hrane ili kao salvete za brisanje prstiju.</s>

<s>Zajednički objedi</s>

<s>Kao i kod modernih zabava, domaćin je mogao jednostavno pozvati prijatelje ili obitelj; ali još su dva oblika društvenog objedovanja dobro dokumentirana u staroj Grčkoj: zabava priređena za muškarce (symposium) i obavezan zajednički građanski objed (syssitia).</s>

<s>Simpozij
Simpozij ( sympósion), što se tradicionalno prevodi kao "gozba", ali doslovno znači "okupljanje da se pije", bio je jedna od omiljenih zabava za grčke muškarce.</s><s>Sastojao se od dva dijela: prvi na kome se jelo, uglavnom prilično jednostavno, i drugi na kome se pilo.</s>

<s>Međutim, vino se konzumiralo s hranom, a pića su popratili grickalicama ( tragēmata) poput kestena, graha, prepečene pšenice ili kolača od meda, što je sve služilo tome da apsorbira alkohol i produži uživanje u piću.</s>

<s>Drugi dio simpozija započinjao je libacijom, obično u čast boga Dioniza, nakon čega su uslijedili razgovori ili stolne igre, poput kotaba.</s><s>Gosti bi se naslonili na kauče ( klínai); na niskim stolovima nalazile su se ploče za hranu ili igru.</s><s>Plesači, akrobati i glazbenici zabavljali bi bogate sudionike gozbe.</s><s>Ždrijebom bi se izabrao "kralj gozbe", čiji je zadatak bio usmjeravati robove u kojem omjeru miješati vino s vodom.</s>

<s>S iznimkom hetera, gozba je bila strogo rezervirana za muškarce.</s><s>Bio je to bitan element grčkog društvenog života.</s><s>Velike gozbe mogli su si priuštiti samo bogati; u većini grčkih domova vjerske gozbe ili obiteljski događaji bili su povod za skromnije domjenke.</s>

<s>Goza je postala okvir određenog žanra u grčkoj književnosti, kojemu pripadaju, na primjer, Platonova Gozba, Ksenofontovo istoimeno djelo, Razgovori za stolom u Plutarhovim Običajima i Atenejeva Gozba sofista.</s>

<s>Sisitije
Sisitija ( tà syssítia) predstavlja obvezni obrok koji su dijelile društvene ili vjerske skupine za muškarce i mlade, posebno na Kreti i u Sparti.</s><s>Nazivali su ih i hetairia,  pheiditia ili andreia (doslovno "muški").</s><s>Sisitije su služile i kao vrsta aristokratskog kluba i kao vojna menza.</s><s>Poput simpozija, sisitija je bila rezervirana samo za muškarace - iako su pronađene neke reference koje ukazuju na postojanje i potpuno ženskih sisitija.</s><s>Za razliku od simpozija, ovi su obroci bili obilježeni jednostavnošću i umjerenošću.</s>

<s>Vrste namirnica i jela</s>

<s>Žitarice</s>

<s>Kruh i kolači</s>

<s>Žitarice su činile osnovnu prehranu.</s><s>Dvije glavne žitarice bile su pšenica ( sītos) i ječam ( krithē).</s>

<s>Plinije Stariji napisao je da su komercijalne pekare otvorene u Rimu tijekom makedonskih ratova oko 170. g. prije. n.e. Platon je prednost davao tijestu napravljenom kod kuće u odnosu na kupovno, a u Gorgiji opisuje pekara Teariona kao novitet u Ateni, budući da prodaje robu koja se može spraviti kod kuće.</s>

<s>U drevnoj Grčkoj kruh se posluživao uz prilog koji je poznat kao opson (), što se može prevesti kao "prismok", "slastica" ili "začin"; ovo je bio generički pojam koji se odnosio na sve što se jelo uz kruh kao osnovnu hranu, posebno na meso ili ribu, voće ili povrće.</s>

<s>Kolači su se konzumirali u vjerskim i svjetovnim prilikama.</s><s>Filoksen sa Kitere detaljno opisuje neke kolače koji su se jeli u sklopu složene večere koristeći tradicionalni ditirampski stil koji se upotrebljavao u sveti dionizijskim himnama: "pomiješano s šafranom, prepečen, s malo pšeničnog zoba, slanutka, čička, sezama, uistinu medeni zalogaj svega, s rubom od meda".</s>

<s>Atenej kaže da se charisios jeo na "cjelonoćnom festivalu", ali John Wilkins primjećuje da je razlika između svetog i svjetovnog u antici mogla biti zamućena.</s>

<s>Pšenica
Zrna pšenice omekšavana su namakanjem, a zatim bi se umiješala u kašu ili bi se samljela u brašno ( aleíata), koje je gnječeno i oblikovano u vekne kruha ( ártos) ili u somune, bilo obično bilo pomiješano sa sirom ili medom.</s><s>Znalo se za kvašenje tijesta; Grci su kasnije koristili alkalije ( nítron) i vinski kvasac kao sredstva za dizanje tijesta.</s><s>Kruh od tijesta pekao se kod kuće u glinenoj peći ( ipnós) postavljenoj na stalke.</s>

<s>Krušna pšenica, koja se teško uzgaja u mediteranskoj klimi, kao i bijeli kruh koji se od nje pravi, bili su povezani s višim slojevima drevnog Mediterana, dok su siromasi jeli krupni smeđi kruh od oljuštene pšenice (emera) i ječma.</s>

<s>Jednostavniji način pečenja uključivao je postavljanje upaljenog ugljena na pod i prekrivanje hrpe poklopcem u obliku kupole ( pnigeús); kad je bilo dovoljno vruće, ugljen se pomeo a stranu, a na topli pod položili bi pogače od tijesta.</s><s>Poklopac je zatim vraćen na svoje mjesto, a ugljen je skupljen sa strane poklopca.</s><s>Ova se metoda još uvijek tradicionalno koristi na Balkanu, gdje se naziva peka (Hrvatska) ili sač (Srbija).</s>

<s>Kamena peć pojavila se tek u rimsko doba.</s><s>Solon, atenski zakonodavac iz 6. stoljeća prije n.e., propisao je da dizani kruh bude rezerviran za blagdane.</s><s>Krajem 5. stoljeća prije n.e., kvašeni kruh prodavao se na tržnici, iako je bio skup.</s>

<s>Ječam
Ječam je bilo lakše proizvesti, ali teže od njega napraviti kruh.</s><s>Od ječma se dobijao hranjiv, ali vrlo težak kruh.</s><s>Zbog toga se često pekkao prije mljevenja, pa je davao krupno brašno ( álphita), koje se koristilo za izradu  maza, osnovnog grčkog jela.</s><s>Poznati su mnogi recepti za mazu; to se jelo moglo poslužiti kuhano ili sirovo, kao juha, ilisu se od njega mogle napraviti okruglice ili somuni.</s><s>Poput pšeničnog kruha, mogao se pomiještati sa sirom ili s medom.</s>

<s>U Miru miru Aristofan koristi izraz , doslovno "jesti samo ječam", sa značenjem ekvivalentnim današnjem "biti na kruhu i vodi".</s>

<s>Proso
Proso je raslo kao samoniklo bilje u Grčkoj već 3000. g. prije n.e., a veliki spremnici za čuvanje prosa sačuvani su iz kasnog brončanog doba u Makedoniji i sjevernoj Grčkoj.</s><s>Hesiod opisuje kako "bodljike rastu oko prosa, koje ljudi siju ljeti".</s>

<s>Teofrast spisu Ispitivanje biljaka iz 3. stoljeća prije n.e. spominje proso zajedno s pšenicom.</s>

<s>Emer
Crni kruh bilo je lakše i jeftinije napraviti od emera (dvozrnaste pšenice) i bio je povezan s nižim društvenim slojevima.</s>

<s>Mahunarke
Mahunarke su bile važne u ishrani drevnih Grka, a ubirale su se na mediteranskom području od pretpovijesti, pri čemu je najstarija i najčešća bila leća, koja je pronađena na arheološkim nalazištima u Grčkoj koja datiraju iz razdoblja gornjeg paleolitika.</s><s>Kao jedna od prvih pripitomljenih kultura koja je uvedena u Grčku, leća se često nalazi na arheološkim nalazištima u ovoj oblasti iz gornjeg paleolitika.</s>

<s>Leća i slanutak najčešće su spominjane mahunarke u antičkoj književnosti.</s>

<s>Gorki grašak bio je prisutan u Grčkoj od najmanje 8000. godine prije n.e., a povremeno se jeo i u klasično doba, iako većina antičkih autora koji se bave tom temom kaže da se ova biljka uzgajala kao hrana za životinje i da je bila neugodnog okusa.</s><s>Nekoliko klasičnih autora sugerira da je se ova biljka mogla koristiti i u medicinske svrhe.</s><s>Crni grah spominje se u Homer ovoj Ilijadi kao metafora.</s><s>Tomo Maretić prevodi taj izraz "bob crnokožac".</s><s>Bob rijetko se nalazi na arheološkim lokalitetima, ali se često spominje u antičkoj književnosti.</s><s>Jeo se i u sklopu glavnog jela i kao desert (pomiješan sa smokvama).</s><s>Osim što ga opisuju kao hranu, klasični autori bobu pripisuju razne ljekovite osobine.</s><s>Slanutak u antičkoj se književnosti spominje gotovo jednako često kao i leća (među ostalima, kod Aristofana i Teofrasta), ali se rijetko nalazi na arheološkim lokalitetima u Grčkoj.</s><s>Kako se nalazi na pretpovijesnim nalazištima na Bliskom Istoku i u Indiji, vjerojatno je njegova upotreba predstavljala kasni dodatak starogrčkoj prehrani.</s><s>Jari grah uzgajao se, kao i gorki grašak, u drevnoj Grčkoj uglavnom kao stočna hrana, no u doba gladi povremeno su ga jeli i ljudi.</s><s>Leća spominje se kod Teofrasta kao "najplodnija od mahunarki".</s><s>Lupina ili vučika vrsta je boba iz porodice leptirnjača koji je bio je prisutan u mediteranskom području od pretpovijesti i uzgajan je u Egiptu bar od 2000. g. prije n.e. U klasično doba Grci su ovu biljku koristili i za svoju ishranu i kao stočnu hranu.</s><s>Vrtni grašak često se nalazi na nekim od najstarijih arheoloških lokaliteta u Grčkoj, ali rijetko se spominje u antičkoj književnosti.</s><s>Međutim, Heziod i Teofrast spominju ga kao hranu koju su jeli Grci.</s>

<s>Voće i povrće
U drevnoj Grčkoj voće i povrće bilo je značajan dio prehrane, jer su stari Grci konzumirali mnogo manje mesa nego u tipičnoj prehrani modernih društava.</s><s>Mahunarke su bile važne za usjeve, jer je njihova sposobnost obnove iscrpljenog tla bila poznata barem u vrijeme Ksenofonta.</s>

<s>Heziod (8-7. stoljeće prije n.e.) opisuje mnoge usjeve koje su jeli stari Grci, među kojima su artičoke i grašak.</s>

<s>Povrće se jelo u juhi, kuhano ili pasirano ( etnos), začinjeno maslinovim uljem, octom, začinskim biljem ili garonom ( gáron), tj. ribljim umakom nalik na vijetnamski nước mắm.</s><s>U Aristofanovim komedijama Heraklo je prikazan kao proždrljivac koji voli pasirani grah.</s><s>Siromašne su obitelji jele hrastove žireve ( balanoi).</s><s>Sirove ili konzervirane masline bile su uobičajeno predjelo.</s>

<s>U gradovima svježe je povrće bilo skupo, pa su se siromašniji stanovnici grada morali zadovoljiti sušenim povrćem.</s><s>Juha od leće ( phakē) bila je tipično jelo radnika.</s><s>Sir, češnjak i luk bili su tradicionalne namirnice vojnika.</s><s>U Aristofanovom Miru, miris luka obično najavljuje vojnika na sceni; kor, slaveći kraj rata, pjeva: Oh! radosti, radosti!</s><s>Nema više kacige, nema više sira i luka!</s><s>Gorki grašak ( orobos) smatran je hranom za doba gladi.</s>

<s>Voće, svježe ili suho, kao i orašasti plodovi, jeli su se kao desert.</s><s>Važno voće bile su smokve, grožđice i nar.</s><s>U Atenejevoj knjizi Gozbi sofista opisuje se desert napravljen od smokava i mahuna.</s><s>Suhe smokve jele su se kao predjelo ili prilikom pijenja vina.</s><s>U potonjem su se slučaju često jele uz kestene, grašak i bukvice sa žara.</s>

<s>Hrana životinjskog porekla</s>

<s>Meso</s>

<s>U 8. stoljeću prije n.e. Heziod u Poslovima i danima opisuje idealnu seosku gozbu:</s>

<s>Meso se mnogo manje pojavluje u tekstovima od 5. stoljeća prije n.e. nego u najstarijoj poeziji, ali to je možda stvar žanra, a ne stvarni dokaz promjena u poljodjelstvu i prehrambenim običajima.</s><s>Svježe meso najčešće se jelo prilikom prinošenja žrtvi, iako su kobasice bile puno češćei konzumirali su ih ljudi iz svih društvenih slojeva.</s><s>Osim mesa životinja, stari su Grci često jeli i unutarnje organe, od kojih su se mnogi smatrali delicijama poput buraga i tripica:</s>

<s></s>

<s>Hipoloh (3. stoljeće prije n.e.) opisuje svadbeni domjenak u Makedoniji s "pilićima i patkama, i golubicama također, i guskom, i obiljem takve hrane ... nakon čega je uslijedio drugi pladanj srebra, na kojem je opet ležao ogroman kruh, a guske, zečevi, mlade koze i sa strane zanimljivo pečeni kolači, golubice, grlice, jarebice i ostala živina u izobilju ..." i "pečena svinja - također velika - koja je ležala na leđima; trbuh, gledan odozgo, otkrio je da je prepun mnogih blagodati.</s><s>Jer, u njemu su prženi drozdovi, patke i pjevice u neograničenom broju, kaša od graška prelivena preko jaja, ostriga i školjki kapica."</s>

<s>Spartanci su prvenstveno jeli juhu od svinjskih nogu i krvi, poznatu kao melas zōmos (), što znači "crna juha".</s><s>Prema Plutarhu, "toliko se cijenila da su se stariji muškarci hranili samo time, ostavljajući meso mlađima".</s><s>To je jelo bilo čuveno i među ostalim Grcima.</s><s>"Prirodno su Spartanci najhrabriji ljudi na svijetu", našalio se Sibarit, "bilo tko pri čistoj svijesti radije bi umro deset tisuća puta nego uzeo svoj dio tako žalosne prehrane".</s><s>To se jelo pravilo od svinjetine, soli, octa i krvi.</s><s>Posluživalo s mazom, smokvama i sirom, ponekad uz dodatak divljači i ribe.</s><s>Klaudije Elijan (2-3. stoljeće n.e.) tvrdi da je spartanskim kuharima bilo zabranjeno kuhati bilo što drugo osim mesa.</s>

<s>Konzumiranje ribe i mesa variralo je u skladu s bogatstvom i mjestom na kome se domaćinstvo nalazilo; na selu, lov (prvenstveno uz pomoć zamki) omogućavao je konzumaciju ptica i zečeva.</s><s>Seljaci su imali i imanja koja su im osiguravala kokoši i guske.</s><s>Nešto bogatiji zemljoposjednici mogli su uzgajati koze, svinje ili ovce.</s><s>U gradu je meso bilo skupo, osim svinjetine.</s><s>U Aristofanovo doba prase je koštalo tri drahme, što je bila trodnevna plaća jednog javnog službenika.</s><s>Kobasice su bile uobičajene u prehrani siromašnih i bogatih.</s><s>Arheološka istraživanja na Kavousi Kastro, Lerni i Kastanasu pokazala su da su se u Grčkoj brončanog doba, uz svinje, goveda, ovce i koze, konzumirali i psi.</s>

<s>Riba
Herodot (IV, 4) opisuje neku "veliku ribu ... vrste zvane Antacaei, bez bodljikavih kostiju i dobru za kiseljenje", vjerojatno belugu, koja se nalazi u grčkim kolonijama uz rijeku Dnjepar.</s><s>Drugi drevni pisci spominju prugastu tunu (pelamys), tunu (tonnoi, thynnoi), sabljarku (xifiai), morskog gavrana (korakinoi), crnog amura (melanes kyprinoi), pliskavicu (phykaina), skušu (scomber).</s>

<s>Na grčkim otocima i na obali česta je bila svježa riba i morski plodovi (lignje, hobotnica i školjke).</s><s>Jeli su se lokalno, ali češće su se prevozili u unutrašnjost.</s><s>Sardine i inćuni bili su redovna hrana za građane Atene.</s><s>Ponekad su se prodavali svježi, ali češće soljeni.</s><s>Jedna stela s kraja 3. stoljeća prije Krista iz malog beotskog grada Akraifije, na jezeru Kopaidi, pruža nam popis cijena ribe.</s><s>Najjeftiniji je bio skaren (vjerojatno papigača), dok je atlantska plavoperjana tuna bila trostruko skuplja.</s><s>Uobičajena morska riba bila je žutoperajna tuna, barbun, raža, sabljarka ili jesetra, delikatesa koja se jela soljena.</s><s>Samo jezero Kopaida bilo je poznato u čitavoj Grčkoj po svojim jeguljama, koje je proslavio junak Aristofanovih Aharnjana.</s><s>Ostale slatkovodne ribe bile su štuka, šaran i manje cijenjeni som.</s><s>U klasičnoj Ateni jegulja, ugor i morski smuđ () smatrani su velikim delicijama, dok su papaline bile jeftine i lako dostupne.</s>

<s>Ptice
Drevni Grci konzumirali su mnogo više vrsta ptica nego što je to danas uobičajeno.</s><s>Fazani su bili prisutni već oko 2000. g. prije n.e. Domaće kokoši dovedene su u Grčku iz Male Azije već 600. g. prije n.e., a pripitomljene guske opisane su u Homerovoj Odiseji (8. stoljeće prije n.e.).</s><s>Prepelice, močvarke, kopuni, patke, fazani, ševe, golubovi i golubice bili su pripitomljeni u klasično doba, pa su se čak i prodavali na tržnicama.</s><s>Uz to, drozd, kosovi, zeba, čvorak, šojka, čavka, vrabac, crnokapa grmuša, jarebica, gnjurac, zviždovka, liska, pliska, frankolin, pa čak i ždral bili su lovljeni ili zarobljeni i spravljani za jelo, a ponekad i dostupni na tržnici.</s>

<s>Jaja i mliječni proizvodi</s>

<s>Jaja
Grci su uzgajali prepelice i kokoši, dijelom i zbog njihovih jaja.</s><s>Neki autori hvale i jaja fazana i jaja egipatske guske, koja su vjerojatno bila prilično rijetka.</s><s>Jaja su se kuhala mekano ili tvrdo, kao predjelo ili desert.</s><s>Bjelanjci, žumanjci i cjelovita jaja korišteni su i kao sastojci u pripremi jela.</s>

<s>Mlijeko
Heziod u Poslovima i danima opisuje "mliječni kolač i kozje mlijeko suho izmuzeno".</s><s>Žitelji na selu pili su mlijeko ( gala), ali ono se rijetko koristilo u kuhanju.</s>

<s>Maslac
Maslac ili putar ( bouturon) bio je poznat, ali se rijetko koristio: Grci su ga doživljavali kao obilježje tračanske kuhinje sa sjeverne egejske obale, koje je Anaksandrid, pjesnik srednje atičke komedije, prozvao "puterožderima".</s>

<s>Sir i jogurt
Proizvodnja sira bila je raširena već u 8. stoljeću prije n.e., kako se zaključuje po tome što se tehnička terminologija povezan s njom nalazi u Homerovoj Odiseji.</s>

<s>Grci su konzumirali i druge mliječne proizvode.  pyriatē i oxygala () bili su sireni mliječni proizvodi, slični svježem siru, ili možda jogurtu.</s><s>No, iznad svega, kozji i ovčji sir ( tyros) bio je glavna hrana.</s><s>Svježi sirevi (ponekad umotani u lišće zelja radi zadržavanja svježine) i tvrdi sirevi prodavali su se u različitim trgovinama; svježi sir koštao je oko dvije trećine cijene trvdoga.</s>

<s>Sir se jeo sam ili s medom ili povrćem.</s><s>Također se koristio kao sastojak u pripremi mnogih jela, uključujući jela od ribe (kako se vidi, na primjer, u Mitekovom receptu). [90] Međutim, čini se da je dodavanje sira hrani bilo kontroverzno pitanje; Arhestrat upozorava svoje čitatelje da sirakuški kuhari kvare dobru ribu dodavanjem sira.</s>

<s>Začini
Prvi začin koji se spominje u starogrčkim spisima jest cimet (cassia): Sapfa (6-7. stoljeće prije n.e.) spominje ga u svojoj pjesmi o braku Hektora i Andromahe.</s><s>Drevni Grci napravili su razliku između cejlonskog cimeta i kasije.</s>

<s>Drevni Grci koristili su barem dve vrste papra u kuhanju i medicini: jedan od Aristotelovih učenika, Teofrast, opisujući biljke koje su se pojavile u Grčkoj kao rezultat Aleksandrovog osvajanja Indije i Male Azije, nabraja je crni papar i dugi papar, rekavši da je "jedna biljka okrugla poput gorkog graška, a druga je izdužena i crna i ima sjemenke poput maka, i ova je vrsta puno jača od one prbe.</s><s>Obje se, međutim, griju ..." .</s>

<s>Teofrast u svom spisu navodi nekoliko biljaka kao "bilje u saksiji", uključujući kopar, korijander, anis, kim, komorač, rutvicu, celer i sjemenke celera.</s>

<s>Recepti
Homer, u 11. pjevanju Ilijade (stih 630), opisuje pripremu jednog napitka od vina i sira: uzimajući "pramnijsko vino, naribala je u njega kozji sir brončanim renderom [i] ubacila šaku brašna od bijelog ječma".</s>

<s>Sačuvan je jedan fragment iz prve poznate knjige recepata u bilo kojoj kulturi: napisao ju je Mitek (5. stoljeće prije n.e.), a odlomak citira Atenej u svom djelu Gozba sofista.</s><s>To je recept za ribu nazvanu "tainia" (što na starogrčkom znači "vrpca" - vjerojatno vrsta Cepola macrophthalma):</s>

<s>"Tainia": izvaditi crijeva, odbaciti glavu, isprati, narezati; dodati sir i [maslinovo] ulje.</s>

<s>Arhestrat (4. stoljeće prije n.e.), samoprozvani "izumitelj gotovih jela", opisuje recept za burage i tripice, kuhane u "soku od kima i octu i silfiju jakog mirisa".</s>

<s>Pića</s>

<s>Najrasprostranjenije piće bila je voda.</s><s>Odlazak po vodu bio je svakodnevni zadatak žena.</s><s>Iako su bunari bili česti, preferirala se izvorska voda: prepoznata je kao hranjiva jer je uzrokovala rast biljaka i drveća, i kao poželjan napitak.</s><s>Pindar je nazvao izvorsku vodu "ugodnom poput meda".</s>

<s>Grci su vodu opisivali kao snažnu, tešku ili laganu  kao suhu, kiselu, oštru, nalik vinu, itd.</s><s>Jedan od likova komediografa Antifana tvrdio je da atičku vodu može prepoznati i samo po okusu.</s><s>Atenej navodi da su brojni filozofi imali reputaciju da ne piju ništa osim vode, što je bio običaj koji se kombinirao s vegetarijanskom prehranom.</s><s>Mlijeko, obično od domaće koze, nije se tako mnogo konzumiralo i smatralo se barbarskim.</s>

<s>Uobičajena posuda za piće bila je skyphos, izrađen od drveta, terakote ili metala.</s><s>Kritija spominje i kothon, spartanski pehar koji je na vojnom pohodu imao tu prednost da je skrivao boju vode od pogleda i da je na rubu zadržavao blato.</s><s>Stari su Grci također koristili posudu zvanu kylix (plitka zdjelica), a na gozbama kantharos (duboka šalica s ručkama) ili rhyton, rog za piće koji je često bio u obliku ljudske ili životinjske glave.</s>

<s>Vino</s>

<s>Smatra se da su Grci proizvodili crno vino, kao i rosé i bijelo vino.</s><s>Kao i danas, sva su se ova vina mogla razlikovati u kvaliteti, pa je postojao cijeli spektar, od uobičajenog stolnog vina do vrhunskih vina.</s><s>Općenito se smatralo da najbolja vina potječu sa Tasosa, Lezbosa i Hiosa.</s>

<s>Kretsko vino je kasnije steklo slavu.</s><s>Sekundarno vino od vode i komine (ostatka cijeđenog grožđa), pomiješano s talogom, proizvodilo je seosko stanovništvo za vlastitu upotrebu.</s><s>Grci su svoje vino ponekad zaslađivali medom i proizvodili ljekovita vina dodavanjem majčine dušice, metvice i drugog bilja.</s><s>Do 1. stoljeća n.e., ako ne i prije, znali su za vino s okusom borove smole (danas retsina).</s><s>Klaudije Elijan spominje i vino pomiješano s parfemom.</s><s>Znalo se i za kuhano vino, kao i za slatko vino sa Tasosa, slično portu.</s>

<s>Vino se uglavnom miješalo s vodom.</s><s>Smatralo se da bi pijenje akratona, tj. "nepomiješanog vina", iako se znalo da ga konzumiraju barbari na sjeveru, moglo dovesti do ludila i smrti.</s><s>Vino se miješalo u krater, iz kojeg bi robovi napunili gospodarev kylix vrčem zvanim oenochoe.</s><s>Elijan spominje da je vino iz Hereje u Arkadiji muškarce činilo glupima, a žene plodnima; obrnuto, smatralo se da ahajsko vino potiče pobačaj.</s>

<s>Izvan ovih terapijskih upotreba, grčko društvo nije odobravalo da žene piju vino.</s><s>Prema Elijanu, u Masiliji je to i zakonom bilo zabranjeno te su žene bile ograničene na vodu.</s><s>Sparta je bila jedini grad u kojem su žene rutinski pile vino.</s>

<s>Vino rezervirano za lokalnu upotrebu čuvalo se u koži.</s><s>Ono namijenjeno prodaji ulijevalo se u  pithose (velike vrčeve od terakote).</s><s>Odatle su dekantirani u amfore zapečaćene smolom za distribuciju u maloprodaju.</s><s>Vrhunska vina nosila su oznake proizvođača ili gradskih sudaca koji su jamčili njihovo porijeklo.</s><s>Ovo je jedan od prvih slučajeva ukazivanja na zemljopisno ili kvalitativno porijeklo nekog proizvoda.</s>

<s>Kykeon</s>

<s>Grci su pili i kykeon (, od  kykaō, "tresti, miješati"), koji je istovremeno bio i napitak i obrok.</s><s>Bila je to ječmena kaša, kojoj su dodavani voda i bilje.</s><s>U Ilijadi napitak je sadržavao i ribani kozji sir.</s><s>U Odiseji, Kirka mu dodaje med i čarobni napitak.</s><s>U homerskoj himni Demetri, božica odbija crno vino, ali prihvaća kikeon od vode, brašna i metvice.</s>

<s>Korišten kao ritualni napitak u eleuzinskim misterijama, kikeon je bio popularan napitak, posebno na selu: Teofrast u svojim "Karakterima" opisuje kako je neki neotesani seljak popio mnogo kikeona i svojim lošim zadahom predstavljao neugodnost na sjednici atenske skupštine svojim lošim zadahom.</s><s>Kikeon je smatran i dobrim sredstvom za probavu i kao takvog ga bog Hermes, u Aristofanovom Miru, preporučuje glavnom junaku koji je pojeo previše suhog voća.</s>

<s>Kulturološki pogledi na hranu
Hrana je igrala važnu ulogu u grčkom razmišljanju.</s><s>Klasičar John Wilkins primjećuje da se "u Odiseji, na primjer, dobri ljudi razlikuju od loših, a Grci od stranaca, dijelom i po tome što su i kako.</s><s>Herodot je ljude identificirao dijelom i u po hrani i kulturi ishrane".</s>

<s>Sve do 3. stoljeća prije n.e. štedljivost koju su nametali fizički i klimatski uvjeti zemlje držala se kao čestita osobina.</s><s>Grci nisu ignorirali užitke u jelu, ali su cijenili jednostavnost.</s><s>Heziod, pjesnik seoskog života, govorio je o svom "mesu junice koja se hranila u šumi, a koja se nikada nije otelila, i o prvim plodovima" kao savršenom zaključku dana.</s><s>Bez obzira na to, citira se Hrizip, koji kaže da je najbolji obrok onaj koji je besplatan.</s>

<s>Kulinarska i gastronomska istraživanja Grci su odbacivali kao znak orijentalne mlohavosti: stanovnici Perzijskog carstva smatrani su dekadentima zbog njihovog istančanog okusa, koji se očitovao i u perzijskoj kuhinji.</s><s>Grčki autori s užitkom su opisivali stol ahemenidskog Velikog kralja i njegovog dvora: Herodot, Klearh iz Solija, Strabon i Ktezija bili su jednoglasni u svojim opisima.</s>

<s>S druge strane, Grci su u cjelini naglašavali strogost vlastite prehrane.</s><s>Plutarh govori kako je pontski kralj, želeći probati spartansku "crnu kašu", kupio kuhara iz Lakonije; "ali tek što ju je okusio, zaključio je da je izuzetno loša, na što mu je kuhar, promatrajući ga, rekao: "Gospodaru, da bi ova juha bila ugodna, trebali ste se prvo okupati u rijeci Euroti".</s><s>Prema Polijenu, kad je vidio blagovaonicu u perzijskoj kraljevskoj palači, Aleksandar Veliki narugao se njihovom ukusu i okrivili ga za kraljev poraz.</s><s>Pauzanija, ka je otkrio prehrambene navike perzijskog zapovjednika Mardonija, isto je tako ismijao Perzijance, "koji su, imajući toliko toga, došli opljačkati Grcima njihovu bijedu".</s>

<s>Ovaj kult štedljivosti i nevelike pozornosti prema kulturi ishrane što ju je ta štedljivost nadahnula za posljedicu je imao to da je kuhinja dugo ostala u domeni žena, slobodnih ili porobljenih.</s><s>Međutim, od klasičnog razdoblja kulinarski se stručnjaci počinju pojavljivati u zapisima.</s><s>I Elijan i Atenej spominju tisuću kuhara koji su u to vrijeme pratili Smindirida iz Sibarisa na njegovom putovanju u Atenu u vrijeme Klistena, makar to čine s neodobravanjem.</s><s>Platon u Gorgiji spominje "kuhara Teariona, Miteka, autora rasprave o sicilijanskoj kuhinji, i Sarambosa, trgovca vinom; tri ugledna znalca kolača, kuhinje i vina".</s><s>Neki su kuhari napisali i rasprave o kulinarstvu.</s>

<s>S vremenom se sve više Grka predstavljalo kao gurmani.</s><s>Od helenističkog do rimskog razdoblja, čini se da Grci - barem bogati - više nisu bili ništa stroži od drugih.</s><s>Kultivirani gosti gozbe koju je u 2. ili 3. stoljeću n.e. priredio Atenej veliki su dio razgovora posvetili vinu i gastronomiji.</s><s>Raspravljali su o vrijednosti raznih vina, povrća i mesa, spominjući poznata jela (punjenu sipu, trbuh crvene tune, kozice, salatu preljevenu medovinom) i izvrsne kuhare poput Soterida, kuhara kralja Nikomeda I. iz Bitinije (koji je vladao od 279. do 250. pne.).</s><s>Kad je njegov gospodar bio u unutrašnjosti, žuidio je za inćunima; Soterid je napravio simulaciju inćuna od pažljivo izrezbarene repe, nauljene, posoljene i posute makom.</s><s>Vizantijska enciklopedija Suda pogrešno pripisuje ovaj pothvat proslavljenom rimskom gurmanu Apiciju (1. stoljeće pne.), što se može uzeti kao dokaz da su Grci u kulinarstvu naposljetku dosegli istu razinu kao i Rimljani.</s>

<s>Posebne vrste ishrane</s>

<s>Vegetarijanstvo</s>

<s>Orfizam i pitagorejstvo, dvije raširene starogrčke religije, sugeriraju drugačiji način života, zasnovan na konceptu čistoće, a time i pročišćenja ( katharsis) - oblik asketizma u izvornom smislu:  askēsis u početku označava ritual, a zatim specifičan način života.</s><s>Vegetarijanstvo je bilo jedan od središnjih elemenata orfizma i nekoliko varijanti pitagorejstva.</s>

<s>Empedoklo (5. stoljeće pne.) opravdavao je vegetarijanstvo vjerom u preseljenje duša: tko bi mogao garantirati da životinja koja se treba zaklati nije udomila dušu ljudskog bića?</s><s>Međutim, može se primijetiti da je Empedoklo u ovo preseljenje uključivao i biljke, pa bi se ista logika trebala primijeniti i na njihovo konzumiranje.</s><s>Vegetarijanstvo je mogla biti i posljedica nesklonosti prema ubojstvu: "Jer nas je Orfej naučio pravima i da se suzdržavamo od ubijanja".</s>

<s>Teže je definirati podatke iz Pitagore (6. stoljeće pne.).</s><s>Komediografi kao što su Aristofan i Aleksid opisali su pitagorejce kao stroge vegetarijance, s tim da su neki od njih živjeli samo na kruhu i vodi.</s><s>Druge tradicije zadovoljavale su se zabranom konzumacije određenog povrća, poput širokog graha, ili svetih životinja poput bijelog pijetla ili određenih dijelova životinja.</s>

<s>Iz toga slijedi da su vegetarijanstvo i ideja asketske čistoće bili usko povezani i često popraćeni apstitencijom od spolnih odnosa.</s><s>U spisu O jedenju mesa, Plutarh (1–2. stoljeće pne.) govori o prolijevanju krvi kao barbarstvu; preokrenuvši uobičajene postavke rasprave na ovu temu, on zahtjeva od onoga koji jede meso da opravda taj svoj izbor.</s>

<s>Neoplatoničar Porfirije (3. stoljeće n.e.), u spisu O apstinenciji, povezuje vegetarijanstvo s kretskim misterijskim kultovima i daje popis prošlih vegetarijanaca, počevši od polumitskog Epimenida.</s><s>Za njega izvor vegetarijanstva predstavlja Demetrino darivanje pšenice Triptolemu kako bi čovječanstvo mogao naučiti poljoprivredi.</s><s>Njegove tri zapovijedi bile su: "Poštuj svoje roditelje", "Poštuj bogove voćem" i "Poštedi životinje".</s>

<s>Ishrana sportaša
Elijan tvrdi da je prvi sportaš koji se podvrgao nekom formalnom načinu ishrane bio Ikos iz Tarenta, pobjednik u olimpijskom petoboju (možda 444. pne.).</s><s>Međutim, olimpijski prvak u hrvanju (62. do 66. olimpijada) Milon iz Krotona već je rekao da jede dvadeset kilograma mesa i dvadeset kilograma kruha i da pije svaki dan osam litra vina.</s><s>Prije njegovog vremena govorilo se da su sportaši prakticirali  xērophagía (od  xēros, "suh"), tj. prehranu zasnovanu na suhoj hrani poput suhih smokava, svježeg sira i kruha.</s><s>Pitagora (ili filozof ili istoimeni trener gimnastike) prvi je uputio sportaše da jedu meso.</s>

<s>Treneri su kasnije primijenili neka standardna pravila prehrane: da biste bili olimpijski pobjednik, "morate jesti u skladu s propisima, držati se podalje od slastica (...); ne smijete piti hladnu vodu niti možete piti vino kad god poželite".</s><s>Čini se da se ova dijeta prvenstveno temeljila na mesu, jer je Galen (oko 180. godine nove ere) sportaše svog vremena optužio da se "uvijek proždiru krv i meso".</s><s>Pauzanija također spominje "mesnu dijetu".</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura
 Briant, P. Histoire de l'Empire perse de Cyrus à Alexandre.</s><s>Paris: Fayard, 1996. , translated in English as From Cyrus to Alexander: A History of the Persian Empire.</s><s>Winona Lake, Ind.: Eisenbrauns, 2002 
 Dalby, A. Siren Feasts: A History of Food and Gastronomy in Greece.</s><s>London: Routledge, 1996.</s><s>Dodds, E.R. "The Greek Shamans and the Origins of Puritanism ", The Greek and the Irrational (Sather Classical Lectures).</s><s>Berkeley: University of California Press, 1962 (1st edn 1959).</s><s>Flacelière R. La Vie quotidienne en Grèce au temps de Périclès.</s><s>Paris: Hachette, 1988 (1st edn.</s><s>1959) , translated in English as Daily Life in Greece at the Time of Pericles.</s><s>London: Phoenix Press, 2002 
 
 Migeotte, L., L'Économie des cités grecques.</s><s>Paris: Ellipses, 2002  (in French)
 
 
 Wilkins, J., Harvey, D. and Dobson, M. Food in Antiquity.</s><s>Exeter: University of Exeter Press, 1995.</s>

<s>Vanjske veze
  "Végétarisme, au commencement…" (Članak o porijeklu vegetarijanstva)
  Okusi antičkog svijeta (University of Michigan)
  Starogrčki recepti i drevno grčko kulinarstvo</s>

<s>Prehrana
Stara Grčka</s>

