Massimo D'Alema
<s>Massimo D'Alema [dalɛ'ma] (Rim, 20. travnja 1949.), talijanski političar.</s><s>Nacionalni je tajnik Federacije talijanske komunističke mladeži od 1975. 1987. postaje zastupnikom, a 1988.-1990. direktorom lista L'Unità.</s><s>Od 1994. je glavni tajnik postkomunističke Stranke demokratske ljevice (PDS), a od listopada 1998. do travnja 2000. i 53. talijanski premijer.</s><s>Kasnije je bio zamjenik premijera i ministar vanjskih poslova od 2006. do 2008.</s><s>Ponekad ga mediji nazivaju vođa Maximo, zbog njegova imena, ali i zbog svoje dominantne pozicije u lijevoj koaliciji tijekom Druge Republike.</s>

<s>Životopis 
Massimo D'Alema je rođen u Rimu 20. travnja 1949., kao sin Giuseppe D'Alema, komunističkog političara.</s><s>U braku je s Lindom Guiva, profesor je na  Sveučilištu u Sieni, a ima dvoje djece, Giuliu i Francesca.</s><s>Kasnije je  postao istaknuti član talijanske Komunističke partije (PCI), u sklopu koje je 1991. godine dao povoda Stranki demokratske ljevice (PDS), a 1998. i Demokratima lijevice (DS).</s><s>1998. godine, naslijedivši Romana Prodia postaje premijer, kao vođa stranke Maslina u koaliciji lijevog centra.</s><s>On je prvi bivši komunist koji je postao premijer neke zemlje članice NATO pakta i prvi premijer Italije rođen nakon što je Italija postala republika 1946. godine.</s>

<s>Dok je D'Alema bio premijer, Italija je sudjelovala u NATO bombardiranjima Socijalističke Republike Jugoslavije 1999.</s><s>Napad je podržan od strane  Silvija Berlusconija i desnog centra oporbe, ali je D'Alema snažno rekao da ga osporava.</s>

<s>Bio je direktor časopisa L'Unità, bivši novinar talijanske Komunističke partije, koja ima novine od nastajanja Demokrata ljevice.</s><s>D'Alema je bio član Europskog parlamenta za južnu Italiju s Demokratima ljevice.</s><s>Sjedio je  na odboru Europskog parlamenta o ribarstvu i na njegovom Odboru za vanjske poslove, dok je čekao izbore za talijanski Zastupnički dom.</s><s>Nakon što je Romano Prodi pobijedio na izborima u travnju 2006., u početku je odlučio postati kandidatom za presdjednika Italije.</s><s>Napravio je korak unazad potvrdivši službenog kandidata koalicije lijevog centra Giorgia Napolitana.</s>

<s>Odmah nakon izbora u travnju 2006., predložen je za predsjednika Zastupničkog doma.</s><s>Komunistička partija se međutim snažno zauzela za Fausta Bertinottia kao budućeg predsjednika Zastupničkog doma.</s><s>Nakon par dana oštre rasprave D'Alema se odmaknuo kako bi spriječio prijelom između političkih stranaka.</s><s>Njegov čin su pozdravili svi njegovi saveznici.</s><s>Istog mjeseca, bio je imenovan za potpredsjednika Vlade i ministra vanjskih poslova u novoj vladi Romana Prodia.</s><s>U tim poslovima služio je do 2008., kada je Prodijeva vlada pala pod pobjedom Berlusconijeve desničarske koalicije koja je pobijedila na izborima u travnju 2008.</s><s>Na tim izborima D'Alema je ponovno izabran u Zastupnički dom, ali ovaj put od strane Demokratske partije.</s>

<s>Na europskoj sceni 
D'Alema je kratko bio zastupnik u Europskom parlamentu od 2004. do 2006.</s><s>Od 2003. bio je član znanstvenog odbora Michel Rocard i Dominique Strauss-Kahn i udruženja "Gauche en Europe ".</s><s>On je i dalje figura na europskoj sceni, potpisavši  pismo George Sorosa (Kao zabrinuti Europljani), te je pozvao na snažnije europske integracije</s>

<s>Izraelsko-libanonski sukob 2006.</s>

<s>Kao ministar vanjskih poslova Italije u vladi Romana Prodia Massimo D'Alema zalagao se za diplomatsko rješenje krize.</s><s>Vodio je pregovore s izraelskim ministrom vanjskih poslova  Tzipi Livniom, te je predložena od strane Izraela Multinacionalna mirovna misija UNIFIL.</s><s>Iako je ta misija bila opasnost za talijanske postrojbe u Libanonu, što je desni centar nazvao kamikaza potez mirovna misija našla se u sendviču između Izraela i dobro naoružanih Hezbollaha.</s><s>D'Alema je obećao spremnost Italije za provođenje rezolucije Ujedinjenih naroda o Libanonu i pozvao ostale zemlje članice Europske unije da učine isto, jer stabilnost Bliskog istoka trebala biti glavna briga za Europljane.</s>

<s>Obrazovanje 
 1967.</s><s>D'Alema završava srednju školu dobivši certifikat za izvrsno znanje o antici i povijesti staroga vjeka.</s><s>Nije završio studij psihologije na sveučilištu u Pisi.</s><s>Od 1982. je profesionalni novinar.</s>

<s>Karijera</s>

<s>Partija 
 1975.-1980.</s><s>Nacionalni tajnik FGC-a
 1981.-1986.</s><s>Regionalni tajnik talijanske Komunističke partije
 1986.-1989.</s><s>Urednik dnevnog lista  L'Unità 
 1986.-1992.</s><s>Član talijanske Komunističke partije (PCI/PDS) i dio Nacionalnog tajništva
 1992.-1994.</s><s>Predsjednik Demokratske stranke ljevice (PDS)i član parlamenta
 1994.-1999.</s><s>Lider demokrata ljevice (PDS-DS)
 Od 1996.</s><s>Potpredsjednik Socijalističke internacionale</s>

<s>Institucije 
 1970.-1976.</s><s>Gradski vijećnik Pise
 1985.-1987.</s><s>Regionalni savjetnik  Apulije
 1987.-2004.</s><s>Predsjednik parlamentarne skupine
 1987.-2013.</s><s>Član Zastupničkog doma Italije
 1996.-1998.</s><s>Predsjednik odbora za ustavne reforme
 1998-2000: Premijer Italije
 2006-2008: Ministar vanjskih poslova</s>

<s>Nagrade 
 Vrhovne nagrade Čilea, Južne Koreje i Palestine.</s><s>Policajac Legije časti Francuske Republike.</s>

<s>Knjige 
Massimo D'Alema objavio je osam knjiga:
  Dialogo Su Berlinguer  with Paul Ginsborg,Giunti ,1994., ;
  Un Paese normale.</s><s>La sinistra e il futuro dell'Italia  ("Normalna zemlja.</s><s>Lijevo krilo i budućnost Italije."), Mondadori, 1995., ;
  Progettare il futuro  ("Oblikovanje budućnosti"), Bompiani, 1996, ;
  La sinistra nell'Italia Che Cambia  ("Lijevo krilo u promjenjivoj Italiji"),  Feltrinelli, 1997., 
  La Grande occasione.</s><s>L'Italia verso le riforme  ("Velika prilika Italija prema reformama. "), Mondadori, 1997., ;
  Parole Vista  ("Riječi na vidiku"), sa Enricom Ghezziom, Bompiani, 1998., ;
  Kosovo.</s><s>Gli Italiani e la guerra  ("Kosovo: Talijani i rat. "),s Federico Rampiniem, Mondadori, 1999., ;
  Oltre la paura  ("Preko straha"), Mondadori, 2002., .</s>

<s>Privatni život 
Massimo D'Alema oženjen je sa Lindom Giuvom.</s><s>U braku imaju dvoje djece - Giuliu i Francesca.</s><s>Iako je ateist uvijek se rado susretao s papom.</s>

<s>Literatura 
 Hrvatska enciklopedija, Broj 3 (Da-Fo), str. 5..</s><s>Za izdavača: Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2001.g.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Premijeri Italije
Italijanski političari
Komunisti</s>

