Arne Garborg
<s>Arne Garborg (Rugedalen, 1851. – Asker, 1924.) bio je norveški književnik i pjesnik.</s>

<s>Život 
Odrastao je u siromašnom poljoprivrednom okruženju obalne ravnice Jærena, blizu Stavangera, kao sin jednog pijetističkog vlasnika farme.</s><s>Sa šesnaest godina napustio je porodicu kako bi nastavio studij.</s><s>Njegov otac je počinio samoubojstvo u 1870. i taj je događaj je snažno uticao na odluke i na razvoj mladića.</s><s>Bio je prezreo učenik, već sposoban za učiteljstvo, ali je se rano odlučio za svoj književni poziv.</s><s>U 1872. je naime odlučio otputovati u Christianiju kako bi stekao diplomu.</s><s>U velikom gradu je stekao brojna poznanstva u književnim krugovima i sklopio prijateljstvo sa Henrikom Ibsenom i Bjørnstjernom Bjørnsonom.</s><s>Po završetku univerzitetskih studija bavio se radikalnim novinarstvom i od 1876. radio je za list Aftenbladet.</s><s>To iskustvo mu je bilo korisno pa je 1877. osnovao novine Fedraheimen, koje je sam vodio do 1882.</s><s>Godine 1878. je objavio svoju prvu zbirku članaka – Slobodni mislilac – u kojoj se očituje njegov stav oštre oporbe prema norveškom kleru i crkvenoj ortodoksiji.</s><s>Prije 1880-ih posjećivao je boemske krugove u Christianiji i objavio dva romana – Ein Fritenkjar i Bondestudentar – koji su izazvali skandal, dva djela jasno povezana stilom i pristupom naturalizma.</s><s>Boravio je u Parizu u godinama 1884/1885., zadivljen francuskom književnošću i naturalističkom strujom.</s><s>Zatim je odselio u Dresden, gdje je neko vrijeme živio.</s>

<s>Kada je 1884. u Norveškoj pobjedila ljevica, on je dobio mjesto u ministarstvu, ali ga je izgubio nakon skandala u kome je proglasio svoje stavove o slobodnoj ljubavi i seksualnom moralu, u vezi sa aferom Jæger.</s><s>Godine 1886. objavio je roman Ljudi (Mannfolk), u kojem su sažeta njegova mišljenja o slučaju.</s><s>Javno mnijenje ga je označilo kao anarhistu i zasipalo uvredama.</s>

<s>U godini 1887. oženio je Huldu Bergersen.</s><s>Par se iste godine preselio u malu kolibu (Kolbotn i Tynset) kod Savalena, gdje su živjeli devet godina.</s><s>Par se do kraja života nikada nije razdvojio a 1888. rodilo im se prvo dijete.</s><s>U Savalenu je napisao snažne političke satire i nekoliko komada za pozorište.</s>

<s>Potkraj 1890-ih vratio se u Christianiju, gdje je figurirao kao patrijarh norveške književnosti, nepokolebljivi branitelj nynorska.</s><s>Tokom ovih godina postao je prijatelj sa guruom Sri Anandom Acharyom i njihova plodna intelektualna razmjena trajala je čitavu deceniju.</s><s>Od godine 1898. je sudjelovao pri časopisu Ringeren, politička i literarna reviji, koju je osnovao Sigurd Ibsen.</s>

<s>Bio je šest puta nominovan za Nobelovu nagradu za književnost.</s><s>Preminuo je 1924. u Askeru, u svojoj 73. godini, pri čemu je priređena svečana državna sahrana.</s>

<s>Djela</s>

<s>Arne Garborg je bio autor koji se pripisuje naturalističkom književnom pokretu, intelektualac posebno osjetljivo na kršćanske vrijednosti, u kome postoji naporna umjetnička metodičnost povezana sa neuobičajenom intelektualnom otvorenošću.</s><s>Nakon očevog samoubistva, mladi Garborg je reagovao protiv pijetističke vjere i protiv načina života na farmi.</s><s>Kao mislilac radikalno posvećen promjeni društva, dosegao je socijalističke te anarhističke pozicije, stajališta bliska slobodnoj ljubavi, iako je se tim idejama protivio kada su naginjali na dogmatizam.</s><s>U njegovom javnom životu i u njegovom književnom djelu ostaje težnja prema društvenom reformom.</s><s>Njegov prvi roman (Slobodni mislilac, 1878) fokusirao se na sukob između znanosti i vjere, koji će biti razriješen pobjedom vjere u romanu Umorni ljudi (Trætte Mænd, 1891).</s><s>Bio je jedan od prvih velikih pisaca koji je pokazao književne mogućnosti nynorska, jezika koji je dio norveške inteligencije želio da uspostavi mjesto standardnog dansko-norveškog koji se koristo u norveškoj književnosti.</s>

<s>Njegovo remek-djelo je ciklus pjesama Vještica s planine (Haugtussa, 1895), napisan u Nynorsku i nadahnut prirodom i vjerovanjima njegove zemlje.</s><s>Priča je o vjeri mlade djevojke u natprirodno, a djelo je uglazbio Edvard Grieg.</s>

<s>Garborg je bio vrstan prevodilac, prevodeo je Odiseju (1918), jedan dio Mahabharate (1921) i Jeppe pa bjerget (1921) sa danskog, klasičnu dramu barona Ludviga Holberga za predstavljanje u Ninorsk teatru koji su on i njegova supruga osnovali.</s>

<s>Romani 
 Ein Fritenkjar (1878)
 Bondestudentar (1883)
 Mannfolk (1886)
 Hjaa ho Mor (1990) 
 Trætte Mænd (1891)
 Fred (1892)
 Den burtkomme Faderen (1899)</s>

<s>Zbirke poezije 
 Haugtussa (1895)
 I Helheim (1901)</s>

<s>Kazalište 
 Uforsonlige (1888)
 Læraren (1896)</s>

<s>Druga djela 
 Den ny-norske Sprog- og Nationalitetsbevægelse (1877)
 Forteljingar og Sogar (1884)
 Knudahei-brev (1904) 
 Jesus Messias (1906)
 Kolbotnbrev (1890)
 Jonas Lie.</s><s>En Udviklingshistorie (1893)
 Dagbok 1905-1923 (1925-1927)
 Tankar og utsyn (1950)
 Odyssevskvædet (1918, prijevod)
 Han Lars i Lia</s>

<s>Spoljašne veze</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Norveški pisci
Norveški dramski pisci</s>

