Zdravko Tomac
<s>Zdravko Tomac (Garčin, 24. svibnja 1937 - Zagreb, 4. siječnja 2020.) je hrvatski i bivši jugoslavenski komunistički političar čija se karijera često navodi kao jedan od najspektakularnijih primjera političkog i ideološkog preobraćenja u hrvatskoj povijesti.</s>

<s>Diplomirao je na Ekonomskom i 1976. doktorirao na Fakultetu političkih nauka Sveučilišta u Zagrebu.</s><s>Političku karijeru je započeo kao član Saveza komunista Jugoslavije, a znatno mu je doprinijela bliska suradnja s hrvatskim komunističkim čelnikom Jakovom Blaževićem, jednim od predstavnika tvrde dogmatske struje koja je dominirala hrvatskom Partijom u tzv. "olovnim" 1970-im nakon sloma Hrvatskog proljeća.</s><s>Kao stručnjak i partijski kadar je sudjelovao u izradi Ustava SFRJ iz 1974. godine.</s>

<s>Prekretnicu u njegovoj karijeri je predstavljala politička kriza koju je krajem 1980-ih u SFRJ izazvala antibirokratska revolucija Slobodana Miloševića.</s><s>Tomac je postao jedan od bliskih suradnika i saveznika Ivice Račana i neslužbeni partijski ideolog.</s><s>Pod njihovim vodstvom je SKH u okolnostima pada komunizma u Istočnoj Europi i početka procesa raspada Jugoslavije proveo ustavne reforme kojim je uvedeno višestranačje.</s><s>Položaj u SKH je sačuvao i nakon poraza na prvim višestranačkim izborima, pomažući Račanu (čija se stranka ideološki transformirala u današnji SDP da formulira politiku tzv. "konstruktivne opozicije" u odnosu na pobjednički HDZ, a koju su kritičari kasnije često tumačili kao kukavičko "netalasanje" i davanje legimiteta nekim od kontroverznih politika i poteza nove vlasti.</s>

<s>Tomac je kao jedna od najistaknutijih ličnosti SDP u ključnim trenucima Domovinskog rata 1991. godine kao predstavnik SDP ušao u Vladu demokratskog jedinstva, i to kao njen potpredsjednik.</s><s>To je bio jedan od prvih slučajeva da se nakon pada komunizma u izvršnu vlast vraća bivši komunistički čelnik.</s><s>Na tom mjestu se Tomac istakao tvrdim stavovima, odnosno odbacivanjem kritika Tuđmanove politike, i ostao mjesecima nakon što su iz te Vladeizašli i čelnici drugih oporbenih stranaka.</s><s>Usprkos toga, stekao je dovoljno političkog kapitala da postigne nekoliko važnih uspjeha na kasnijim izborima.</s><s>Godine 1995. je na izborima bio jedan od rijetkih oporbenih kandidata izabranih u Sabor u pojedinačnoj izbornoj jedinici, a postao je i predsjednik oporbene Skupštine grada Zagreba i imao važnu ulogu u Zagrebačkoj krizi.</s><s>Godine 1997. se natjecao na predsjedničkim izborima; iako je na njima glatko pobijedio Tuđman, oni su bili važni za SDP jer je na trećem mjestu ostavio Vladu Gotovca, kandidata HSLS.</s><s>Time je HSLS morao priznati da SDP ima status glavne oporbene stranke, što je bilo važno pred sklapanje predizborne koalicije 1998.</s>

<s>Nova koalicija na čelu s Račanovim SDP-om je pobijedila na izborima za Sabor, ali su predsjednički izbori označili početak Tomčevog pada.</s><s>On je na njima bio voditelj kampanje HSLS-ovog kandidata Dražena Budišu, a kada se ispostavilo da će u drugi krug ući Stjepan Mesić, protiv njega se počeo služiti agresivnom nacionalističkom retorikom, nastojeći prikupiti desničarske glasove.</s><s>Mesiću i njegovoj politici se nastavio suprotstavljati i nakon što je Mesić izabran, a sve je kulminiralo 2002. godine kada se otvoreno pobunio protiv suradnje hrvatske vlasti s ICTY, odnosno izručenja hrvatskih generala.</s><s>Godine 2003. je formalno napustio SDP i osnovao vlastitu stranku Hrvatski socijaldemokrati.</s>

<s>Tijekom sljedećih godina se Tomac u potpunosti odrekao ne samo svoje jugoslavenske komunističke prošlosti i postao kritičar vlastite stranke, nego je postao jedan od najistaknutijih predstavnika radikalne nacionalističke desnice.</s><s>2009. je na predsjedničkim izborima podržavao Miroslava Tuđmana i Milana Bandića.</s>

<s>Vanjske poveznice
Radio intervju s prof. Tomcem, 2008.</s><s>Tv intervju s prof. Tomcem</s>

<s>Hrvatski političari
Hrvatski komunisti
Jugoslavenski političari
Članovi Socijaldemokratske partije Hrvatske
Ministri u Vladi Republike Hrvatske</s>

