Rođenje Venere (Bouguereau)
<s>Slike izložene na pariškim Salonima predstavljale su  manji dio radova podvrgnutih sudu strogog žirija, kojemu je važnije bilo zadovoljavanje akademskih standarda nego kreativnosti.</s><s>Zato je tema, kao Rođenje Venere, smatrana dolična i neputena jer je posuđena iz mitologije, bila veoma česta.</s><s>Na Salonu des Refugés 1863. god. bile su izložene dvije takve slike, jedna Eugènea-Emmanuela Amaury-Duvala i druga, koju je kupio sam car Napoleon III., Alexandrea Cabanela.</s>

<s>Ovi "pompiers" slikari su bili oduševljeni detaljima i anatomskom preciznošću kojom su otklanjali svaku nejasnoću i bilo kakav nagovještaj osjećaja ili drame.</s><s>Njihove Venere nemaju individualnih karaktera, uvijek su lijepo oblikovani, meki i zaobljeni, puteni i ujedno materinski.</s><s>Oni su predstavljali ideal žene kao utjelovljenja užitka, uzdignute na razinu estetske i moralne visine po ukusu francuskog Drugog Carstva koje je bilo sklono razbludnosti, putenošću i raskošnom životu.</s>

<s>Najslavnija slika "Rođenje Venere" iz ovog razdoblja je djelo Williama-Adolphea Bouguereaua iz 1879. god. koja podsjeća na Ingresov rad.</s>

<s>Veze</s>

<s>Rođenje Venere (Botticelli) 
 Rođenje Venere (Ingres)</s>

<s>Izvori</s>

<s>Umjetničke slike
Francuska umjetnost</s>

