Heril
<s>Heril (, Herillos, fl..</s><s>3. stoljeće pne.) iz Halkedona (Χαλκηδόνιος) ili iz Kartage (Καρχηδόνιος), bio je starogrčki stoički filozof i učenik Zenona iz Kitija.</s><s>Kao autor djela koja nisu sačuvana, Heril je jedan od najmanje poznatih stoičkih filozofa; Ciceron u svom spisu O dužnostima (I, 7) kaže da su njegove teorije već dugo prezrene.</s><s>Za razliku od svog suvremenika Aristona s Hiosa, drugog stoika s kojim je dijelio određene ideje, on nije stvorio vlastitu školu, što je priječilo prijenos njegovih ideja.</s><s>Stoga se o njegovom radu i njegovoj misli može samo nagađati.</s>

<s>Život
O Herilovom životu nema kronoloških podataka  antičkim izvorima, pa znanstvenici pribjegavaju nagađanju.</s><s>S obzirom na to da je Zenon umro 263/262. pne., može se opravdano uzeti 285-280. pne. kao terminus post quem za datum njegova rođenja.</s><s>Sigurno je bio suvremenik ili, što je vjerojatnije, stariji suvremenik stoika Hrizipa, rođenog 281/280. pne..</s>

<s>O Herilovom porijeklu mišljenja su podijeljena.</s><s>Tradicija utemeljena na odlomku iz Života i mišljenja znamenitih filozofa Diogena Laertija (VII, 37), prema kojoj je Heril potjecao iz Kartage, osporavaju brojni moderni analitičari.</s><s>Tako Peter Von der Mühl smatra da je Heril rođen u Halkedonu, temeljeći svoj zaključak na jednog varijanti čitanja drugog odlomka iz Života i mišljenja znamenitih filozofa (VII, 165)..</s>

<s>Bez obzira na to potječe li iz Halkedona ili iz Kartage, Heril je u svakom slučaju vrlo rano postao Zenonov učenik, što sugerira da se njegova obitelj u međuvremenu preselila u Atenu.</s><s>Međutim, Heril se nakon toga ipak držao brojnih platonističkih učenja, koja su ga dovela da odbci ortodoksne stoičke teorije svog učitelja.</s><s>Tako je postao disident stoičke škole, u vrijeme kada su takve intelektualne pobune uzimale maha (Ariston s Hiosa, a jedno vrijeme i Hrizip).</s><s>Stoga su ga kasnije snažno kritizirali Zenonovi nasljednici Kleant i Hrizip.</s>

<s>Nakon sredine 3. stoljeća pne. o njemu više nema podataka u antičkim izvorima.</s>

<s>Može se pretpostaviti da je Heril bio lijep dječak.</s><s>Diogen Laertije zapravo iznosi sljedeću anegdotu: "Priča se da je [Heril] imao mnogo obožavalaca dok je bio dječak; kad je Zenon hteo da ih otera, naterao je Herila da obrije glavu, i to ih je onda odbilo".</s>

<s>Filozofija</s>

<s>Kao Zenonov učenik, Heril je zasigurno u svoju misao ugradio značajan broj stoičkih učenja, poput tripartitne podjele filozofije na logiku, fiziku i etiku.</s><s>Međutim, Heril se od stoičke ortodoksije razlikuje po dvije točke, od kojih je jedna bitna, a druga manje značajna.</s>

<s>Prva se točka odnosi na pitanje vrhovnog dobra.</s><s>Heril je zapravo tvrdio da znanje (ἐπιστήμη) predstavlja vrhovno dobro.</s><s>Tvrdio je zapravo da je "znanje ponašanje u primanju predstava koje je zaštićeno od svake promene kojoj podleže razum", tj. da je znanstvena analiza jedina stvar koja se ne može osporiti, jedina valjana istina.</s><s>To, prema platonskoj jednadžbi, gdje je istina = dobro, dovodi do toga da se znanje smatra jedinim mogućim dobrom.</s><s>U nedostatku dovoljno podataka ne znamo kakve je etičke posljedice Heril izvukao iz ove teze u svojim Etičkim postavkama.</s><s>No, Ciceron napada ovu ideju i za Herilova načela kaže da su "već odavno razbijena i napuštena" i "već ranije odbačena".</s>

<s>Prepoznajući znanje kao vrhovno dobro, Heril se izravno suprotstavlja tezama Zenona i njegovih nasljednika: on zapravo preokreće hijerarhiju uspostavljenu ortodoksnim stoicizmom između etičkog, fizičkog i logičkog područja.</s><s>Vrhovno područje više nije etika, već fizika.</s><s>Stoga se više istina ne postiže proučavanjem dobra, već se proučavanjem istine postiže dobro..</s>

<s>Druga je tečka piatnje o ciljevima kojim treba težiti.ref>Les philosophes hellénistiques de Long et Sedley, tome II, str. 422-426, ed.</s><s>Garnier Flammarion.</ref> Za Zenona su stvari bile tri vrste: u osnovi dobre, u osnovi loše i ravnodušne (indiferentne).</s><s>Unutar indiferentnih stvari mogli bismo razlikovati stvari koje u skladu s prirodom (recimo X) i stvari suprotne prirodi (recimo Y).</s><s>Za ortodoksne stoike stvari X predstavljale su prvu skicu dobra, a stvari Y prvu skicu zla.</s><s>Međutim, heterodoksni stoici, a posebno Ariston, odbacili su bilo kakvu hijerarhiju unutar ravnodušnih stvari: cilj kojem treba težiti pred ravnodušnim stvarima bila je "ravnodušnost prema svemu što se nalazi u sredini između porika i vrline".</s><s>U stvari, kao što je primijetio Ciceron, Heril će zauzeti ovo Aristonovo gledište.</s><s>Zapravo je razlikovao dvije vrste ciljeva: pravi krajnji cilj, kome teži samo mudrar čovjek (Dobro), i podređeni cilj, kome teži običan čovjek (nesumnjivo stvari X).</s><s>Stoga je za nemudre vrdio "da nemaju cilja , već se on mijenja u skladu s okolnostima i stvarnošću".</s>

<s>Kritika
Herilove teze oštro su kritizirala dva Zenonova nasljednika na mjestu voditelja stoičke škole u Stoa poikile.</s><s>Kleant je tako napisao djelo Protov Herila, a Hrizip ga je oštro kritizirao u trećoj knjizi svojeg spisa O dobru (Περὶ ἀγαθῶν).</s><s>Nepoznato je o čemu se radilo u tim kritikama, iako su se morale odnositi na dvije točke kojima Heril odstupa od ortodoksnog stoicizma.</s>

<s>Djela
Herilu se pripisuje dvanaest djela, koja su sva izgubljena, kao i nepoznati broj dijaloga.</s><s>Prema Diogenu Laertiju, to su u osnovi bili kratki spisi, uz moguću iznimku Etičkih postavki, koje su se sastojale iz nekoliko knjiga i vjerojatno predstavljale njegovo glavno djelo.</s><s>Ipak, prema Laertiju, njegov je stil bio "pun snage".</s><s>Popis koji je dao Diogen je sljedeći: O tjelesnoj vježbi (Περὶ ἀσϰήσεως); O strastima (Περὶ παθῶν); O mišljenju (Περὶ ὐπολήψεως); Zakonodavac (Νομοθέτης); Babičar (Μαιευτιϰός); Protivnik (Άντιφέρον); Učitelj (Διδάσϰαλος); Preglednik (Διασϰευάξων); Kontrolor (Εὐθύνων); Medeja (Μήδεια); Hermes (Ἑρμῆς); Etičke postavke (Θέσεων ἠθιϰῶν); dijalozi.</s>

<s>Laertijev popis slijedi preciznu klasifikaciju.</s><s>Prva tri spisa imaju apstraktnu temu: dva se tiču ​​etike (O tjelesnoj vježbi i O strastima) a jedan logike (O mišljenju).</s><s>Sljedećih pet djela – Babičar je odvojen – odnosi se na ljude: jedno se tiče politike (Zakonodavac), tri, vjerojatno, logike (Učitelj, Prglednik i Kontrolor) i jedno dvosmisleno (Protivnik).</s><s>Slijede dva djela s mitološkom temom.</s><s>Na posljdnjem su mjestu Etičke postavke i dijalozi s nepoznatom tematikom.</s>

<s>Značaj i utjecaj
Heril će nakon smrti biti prilično zaboravljen.</s><s>Stoga se njegovo ime rijetko pojavljuje u antičkoj književnosti, npr. jednom u Plutarhu, i jednom u Ciceronu.</s><s>Montaigne ga citira u prvom odlomku svog spisa Apologie de Raimond Sebon, u 12. poglavlju drugog dijela Eseja.</s><s>Heril nije potpuno zaboravljen samo zahvaljujući Diogenu Laertiju i neumoljivosti nekolicine filologa s početka 19. stoljeća.</s>

<s>Za razliku od Aristona, nije poznat nijedan Herilov učenik.</s><s>Čini se da je njegova heterodoksija zapravo više rezultat individualnog pristupa nego želje za općom reformom stoičkog sustava.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Stoički filozofi
Grčki filozofi</s>

