Dalip Frashëri
<s>Beg Dalip Frashëri, poznat i pod književnim pseudonimom Hyxhretiu (Hidžretiu = "prognanik"), bio je albanski bekštašijski šeik i pjesnik koji je u 19. stoljeću djelovao u okviru tzv. bejtadžijske književnosti.</s><s>Njegova pjesma Vrt mučenika (Kopshti i te mirevet) prva je i najduža poznata epska pjesma u albanskoj književnosti.</s>

<s>Život i djelo
Dalip je rođen u selu Frašeru, koje se danas nalazi u Përmetskom okrugu, koji je tada činio dio Janjinskog vilajeta u okviru Osmanskog Carstva.</s><s>Bio je sin Kasa Frashërija, brat pjesnika Shahina Frashërija i ujak albanskih pjesnika i aktivista Narodnog preporoda Naima, Samija i Abdyla Frashërija.</s><s>Bio je derviš porijeklom iz obitelji snažnih bektašijskih korijena i igrao je važnu ulogu u tamošnjoj lokalnoj tekiji.</s><s>O njegovom se životu ne zna mnogo, osim da je godinama radio na svojoj pjesmi Vrt mučenika.</s><s>To je djelo dovršio 1842. godine, nakon što su ga osmanske vlasti internirale u tekiju u Konici.</s>

<s>Vrt mučenika
Frashëri je u svom književnom djelu koristio arapsko pismo.</s><s>Iako je bio autor i drugih pjesama, sačuvan je samo njegov Vrt mučenika (Kopshti i te mirevet).</s><s>To je priča o bici kod Karbale, koja je prethodno utjecala na šiitsku i sufijsku književnost.</s><s>Pjesmu je dovršio na 21.</s><s>Rabi II 1258. po islamskom kalendaru, što odgovara 6. lipnju 1842. godine.</s>

<s>Pjesma se sastoji od oko 56.000 stihova i pisana je specifičnom varijantom toskijskog dijalekta koja se govorila u tom području.</s><s>Vrt mučenika najstarija je i najduža poznata epska pjesma na albanskom jeziku.</s><s>Vjeruje se da je bila namijenjena ritualnim ceremonijama u tekijama i kućnim ritualima tijekom mätama (tj. žalosti ili oplakivanja).</s>

<s>Iako se temelji na djelu azerbejdžanskog pjesnika Fuzûlîja, koje također nosi naslov Hadîkat üs-Süedâ (حديقت السعداء; Vrt mučenika), Frashërijeva pjesma predstavlja prvi pokušaj bektašijskih Albanaca da se nadmeću s Fuzûlîjem i pokažu značajan utjecaj bektašizma u albanskom životu tog vremena.</s><s>Dok je Fuzûlî za svoju pjesmu koristio i poeziju i prozu, Frashëri se oslanjao samo na stihove.</s><s>Pjesma uključuje informacije o albanskim običajima, festivalima i osjećajima.</s><s>Na primjer, daje detalje o ritualu mätam, tijekom koga se bektaši suzdržavaju od pijenja vode.</s><s>Stoga, čak i ako se čini da je Frashërijeva početna ideja bila prevesti i prilagoditi Fuzûlîjevo djelo, pjesma je na kraju završila kao kompozicija koja je istinski nacionalna i sama po sebi razumljiva.</s>

<s>Pjesma je podijeljena u deset odjeljaka, a prethodi joj uvod.</s><s>Uvod govori o bektašizmu u Albaniji, s mnogo informacija za koje se vjeruje da ih je prikupio od Babe Šemina iz Kroje i Nasibija Tahira Babaija, obojice važnih bektašija tog doba.</s><s>Pjesma navodi važne ličnosti bektašijskog pravca, kasnija dodavanja i njegovo širenje.</s><s>Slijedi povijest Arabljana prije islama, opis Poslanikovog djelovanja, njegovog života i smrti te kazivanje događaja koji su doveli do tragedije na Karbali.</s><s>Detaljno je opisana bitka na Karbali; Frashëri hvali one koji su pali kao mučenici, posebno Husayn ibn Ali.</s>

<s>Vjeruje se da je pjesma donekle poslužila kao osnovni model za kasnije djelo albanskog nacionalnog pjesnika Naima Frashërija pod naslovom Karbala (Qerbelaja), kao i za epsku pjesmu Povijest Skenderbega (Istori' e Skenderbeut), objavljenu u Bukureštu 1898. godine.</s><s>To je jedno od posljednjih djela napisano arapskim pismom na albanskom jeziku.</s>

<s>Reference</s>

<s>Albanski pisci</s>

