Vitalizam
<s>Vitalizam je zastarjela i prevaziđena naučna doktrina da su "živi organizmi fundamentalno različiti od neživih bića, jer sadrže neke nefizičke elemente ili usmjerenja po principima koji su drugačiji nego što su kod nežive stvari".</s><s>Vitalizam se izričito poziva na vitalni princip – element koji se često označava i kao "vitalna iskra", "energija" ili "životni elan", koji neki izjednačavaju sa dušom, označavajući ga kao nematerijalnu "životnu silu" (vis vitalis).</s><s>Ukratko, prema vitalisima, život je emergencija procesa koji se ne mogu na svojstva i poznavanje odvijanje fizičkih ili kemijskih procesâ koji se događaju u pojedinim dijelovima žive stanice, tj. organizma.</s>

<s>Iako ga je moderna nauka opovrgla, vitalizam ima dugu povijest u medicinskoj filozofiji: veći dio tradicijske prakse ozdravljenja počivaju na premisi da su bolesti posljedica izvjesnih neravnoteža u vitalnim snagama.</s><s>U zapadnoj tradiciji koju je zanovao Hipokrat, ove vitalne snage su povezane sa četiri temperamenta i tjelesne tečnosti, a istočne tradicije su postavljene na neravnoteži ili blokiranju (prāṇa).</s><s>U historiji filozofije, razni vitalističke pravci, su za posebnu životnu silu upotrebljvale različite nazive, kao što su: duša, energija, oblikotvorna sila (vis formativa) i sl.</s>

<s>Filozofija 
Louis Pasteur je tvrdio da je samo život može katalizirati fermentaciju.</s><s>Ideja da tjelesne funkcije po vitalističkim principima koji postoje u svim živim bićima imaju korijene koji idu unatrag barem do drevnog Egipta.</s><s>U grčkoj filozofiji.</s><s>U Miletskoj školi predložena su prirodna objašnjenja koja su izvedena iz materijalizma i mahanizama.</s><s>Međutim, u vrijeme Lukrecija, ova hipoteza je dopunjena (naprimjer, Epikur), a stoici (u fizici) su preuzeli ulogu pneuma kao logotipa.</s><s>Galen je vjerovao pluća uvlače pneumu iz zraka, koja putem krv komunicira po cijelom tijelu.</s>

<s>Hipokrat je pretpostavio da ukupno psihofizičko ustrojstvo svakog organizma, ustvari, zavisi od balansa četiri konstitutivna elementa (krv, sluz, žuta i crna žuč) i da moguće prevage jednog od njih izazivaju odgovarajuća stanja, promjene temperamenta i sklonosti ka određenim bolestima.</s><s>Kada je riječo fizičkoj konstituciji, Hipokrat posebno izdvaja:
apoplektični (niski i debeli) i
ftizički (visoki i suhi) fenotip.</s><s>Galen je hipokratsku podjelu definirao kao četiri tipa temperamenta:
sangvinički,
flegmatični,
kolerični
melanholični.</s>

<s>Platonov svijet vječnih i nepromenljivih oblika i nesavršeno predstavljene u izvedbi božanskog Artisana, u oštroj je suprotnosti sa različitim mehanicističkim teorijama, od kojih je atomizam, do 4. vijeka bio najistaknutiji.</s><s>Ova debata bila i dalje trajala u cijelom drevnom svijetu.</s><s>Atomiste i ostale je potukao Epikur, dok su stoici usvojili božanske teleologije.</s>

<s>Nauka 
Srednjovjekovna fizika u Evropi je dugo bila pod uticajem ideja pneuma, pomažući u oblikovanju kasnije teorije etera.</s><s>U 17. vijeku, moderna nauka je odgovorila Njutnovoj akciji protiv vitalističke teorije: dok su hemijske transformacije nežive materije reverzibilne, takozvana "organska" materija se stalno menja putem hemijskih transformacija.</s><s>Jöns Jakob Berzelius, jedan od ranih otaca moderne hemije 19. vijeka, tvrdio je da za održavanje funkcija žive materije mora postojati unutrašnja regulativna sila.</s>

<s>Vitalistički hemičar je predvidio da organska materijal ne može biti sintetiziran iz neorganskih komponenti, ali Friedrich Wöhler je iz neorganskih komponenti, 1828. sintetizirao karbamid.</s><s>Međutim, suvremene procjene ne podržavaju rašireno uvjerenje da je vitalizam umro kad je Wöhler napravio ureu.</s><s>Ovaj Wöhlerov mit, kako je historičar Petar Ramberg to nazvao, nastao je iz popularne historije hemije objavljenoj 1931. godine, a koji je "ignorišući sve privide historijske preciznosti, pretvorio Wöhlera u krstaša koji je pokušao da sintetizira prirodni proizvod koji će pobiti vitalizam i podigniti veo neznanja, dok se jednog popodneva to čudo i dogodilo".</s>

<s>Vitalizam se u naučnoj zajednici već dugo smatra kao korumpirajući pseudonaučni utjecaj pa danas više nije filozofski i naučno održiv, a ponekad se koristi kao pogrdan epitet.</s><s>Vitalizam je postala toliko ozloglašeno vjerovanje u posljednjih pedeset godina da danas nema živog biologa koji bi želio da se klasificira kao vitalist.</s><s>Ipak, ostaci vitalističkog razmišljanja mogu se naći čak i u radovima nekada uglednih autora, kao što su Alistair Hardy, Sewall Wright i Charles Birch, koji čini se, vjeruju u neku vrstu nematerijalnih principa u organizmima.</s>

<s>Louis Pasteur, ubrzo nakon što je njegovo poznato pobijanje spontane generacije, obavlja nekoliko eksperimenata koji podržavaju vitalizam.</s><s>Prema Bechtelu, Pasteur smješta fermentaciju u više općih programa, opisujući posebne reakcije koje se javljaju samo u živim organizmima.</s><s>Godine 1858, Pasteur je pokazao da se fermentacija javlja samo kada su prisutni žive ćelije i da se fermentacija javlja samo u odsustvu kisika.</s><s>On je na taj način doveo do zaključka da fermentaciju opisuje kao "život bez zraka".</s><s>Odbacujući tvrdnje Berzeliusa, Liebiga, Traubea i drugih, koji su tvrdili da je fermentacija rezultirala iz hemijske reakcija pomoću katalizatora unutar ćelija, on je zaključio da je fermentacija bila "vitalni akciju".</s>

<s>Ostali vitalisti ukljujučuju engleskog anatoma Francisa Glissona (1597–1677) i italijanskog doktora Marcella Malpighija (1628–1694).</s><s>Kaspar Friedrich Wolff (1733–1794) smatra se ocem epigenetičke opisne embriologije i da označava trenutak kada početak ere kada se embriologija počinje opisivati u smislu proliferacije ćelija, a ne inkarnacija duše.</s><s>U svom djelu Theoria Generationis (1759), on je nastojao da objasni pojavu organizma postupcima "vis essentialis", organizacioni, formativne sile, i proglasio: "Svi vjernici u epigenezi su vitalisti." Carl Reichenbach kasnije razvio teoriju otpuštanja sile, oblik života-energije koja prožima živa bića.</s>

<s>Johann Friedrich Blumenbach je zasnovao epigenezu kao model mišljenja u nauci o životu (Life Sciences) u 1781., objavljivanjem Über den Bildungstrieb und das Zeugungsgeschäfte.</s><s>Blumenbach je pravio presjeke slatkovodnih polipa i utvrdio da će se uklonjeni dijelovi regenerirati.</s><s>On je zaključio da u živoj materiju postoji "formativni pogon" (Bildungstrieb).</s><s>Ali, on je istakao da je ovo ime, "kao što se imena primjenjuju na svaku drugu vrstu vitalne snage, samo po sebi, ne objašnjava ništa: ono služi samo za označavanje svojstvene kontrole formiranja, kombinacijom mehaničkih principa sa onim što je podložna modifikacijama" .</s><s>U ranom 18. vijeku, liječnicima Marie François Xavier Bichat i John Hunter su prepoznali "živi princip" osim mehanike.</s>

<s>Između 1833. i 1844. godine, Johannes Peter Müller je napisao knjigu iz fiziologije Handbuch der Physiologie, koja je postala vodeći udžbenik iz oblasti za veći dio 19. vijeka.</s><s>Knjiga je pokazala da Müller podržava vitalizam; on je postavio pitanje zašto se organske materije razlikuje od neorganskih, a na osnovu hemijske analize krvi i limfe.</s><s>On detaljno opisuje krvotoka, limfni, respiratorni, probavni, endokrini, nervni i čulni sistem u raznim životinjama, ali i objašnjava da prisustvo duše čini da svaki organizam bude nedjeljiva cjelina.</s><s>On je također tvrdio da ponašanje svjetlosnih i zvučnih talasa pokazuje da živi organizmi posjeduju životnu energiju za koju se fizički zakoni nikada ne bi mogli u potpunosti odnositi Hans Driesch (1867–1941) tumači svoje eksperimente koji pokazuju da se život ne ponaša po fizičkim zakonima.</s><s>Njegov glavni argument je bio da kad se embrion razreže nakon prve ili druge diobe, svaki dio izraste u potpuno odrasle jedinke.</s><s>Ugled Driescha, kao eksperimentalnog biologa je pogoršan nakon njegove vitalističke teorije.</s>

<s>Među ostalim vitalistima su se isticali i Johannes Reinke i Oscar Hertwig.</s><s>Reinke koristi riječ neovitalizam da opiše svoj rad.</s><s>John Scott Haldane je na početku karijere usvojio anti-mehanicistički pristup biologiji i idealističku filozofiju.</s><s>Haldane usmjerio svoj rad kao opravdanje svog uvjerenje da je teleologija bitan pojam u biologiji.</s><s>Haldane pozajmio argumente vitalizma za pobijanje mehanicističkih pogleda, iako nije bio vitalist.</s><s>Haldanovo tretiranje organizama ulazi u temelje biologije: "Doživljavamo organizam kao samoregulirajući entitet" i "svaki napor da se analizira u komponentama koje se mogu svesti na mehaničko objašnjenje krši ovo centralno iskustvo".</s><s>Rad Haldane je utjecao na pojavu organicizma.</s>

<s>Haldane je naveo da je čisto mehanike interpretacija ne može objasniti karakteristike života.</s><s>Napisao je nekoliko knjiga u kojima je pokušao da pokaže ništavosti i vitalizma i mehanike u pristupa nauci.</s><s>Haldane je objasnio:</s>

<s>Povezano 
 Materijalizam
 Stoicizam
 Atomizam</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Vitalism na Skeptic's Dictionary</s>

<s>Historija biologije
Bivše naučne teorije
Filozofija nauke
Pseudonauka</s>

