Raspad Austro-Ugarske
<s>Austro-Ugarska je naziv Habsburške Monarhije od Austro-ugarske nagodbe 1867. do raspada države 1918.</s><s>Na teritoriju od 676.616 km2 obitavalo je godine 1910. 51.356.465 stanovnika, od toga oko 12 milijuna Nijemaca, oko 10 milijuna Mađara, oko 24 milijuna Slavena te oko 5 milijuna drugih naroda.</s>

<s>Stvaranje Austro-Ugarske bilo je posljedica dugo prisutne unutarnje krize u Monarhiji i njezinih vanjskih poraza, koji su je prisilili na dvojno uređenje državnog sustava.</s><s>Granicom na rijeci Leithi zemlja je podijeljena na austrijski dio (Gornja i Donja Austrija, Tirol s Vorarlbergom, Štajerska, Koruška, Kranjska, Gorica, Gradiška, Trst, Istra, Dalmacija, Češka, Moravska, Šleska, Galicija i Bukovina – zajednički naziv Cislajtanija) i ugarski dio (Mađarska s pripojenom Sedmogradskom, Hrvatska i Slavonija – zajednički naziv Translajtanija).</s><s>Bosna i Hercegovina, okupirana 1878., anektirana 1908. godine, potpala je pod zajedničku austrougarsku upravu.</s>

<s>Austro-Ugarska Monarhija bila je temeljena na prevlasti dvaju najbrojnijih i ekonomski najmoćnijih naroda.</s><s>Iznutra razdijeljena međunacionalnim suprotnostima, slomljena je unutarnjim revolucionarnim gibanjima i pobjedom zemalja Antante u I. svjetskom ratu.</s><s>Obećanje cara i kralja Karla I. i IV. (16. listopada 1918.) da će Austriju pretvoriti u “savez slobodnih naroda” došlo je zakasnjelo, u trenucima kada su diplomatskim pregovorima velikih sila već bili iskrojeni budući europski zemljovidi.</s>

<s>Češke zemlje i Poljska proglašene su republikama (28. listopada), a u Zagrebu je 29. listopada 1918.</s><s>Hrvatski sabor proglasio odcjepljenje hrvatskih zemalja i njihovo ujedinje sa Srbijom i Slovenijom u Državu SHS.</s><s>Lišen vlasti, car Karlo je abdicirao 11. studenog 1918. godine, čime definitivno sa svjetske političke pozornice nestaje moćna višenacionalna država srednjoeuropskih naroda.</s><s>Na ruševinama Austro-Ugarske nastale su 1918. nove države: Austrija, Mađarska, Država SHS i Čehoslovačka, a Poljska je pripojila Galiciju.</s>

<s>Ulazak u rat</s>

<s>Franjo Josip, car Austrije, apostolski kralj Ugarske, kralj Češke, Dalmacije, Hrvatske i Slavonije, itd., potpisao je akt o ratu bez jasnih ratnih ciljeva.</s><s>Austrougarski vlastodršci, koji su izazvali rat nisu znali što žele postići.</s><s>Razmatrane su svakakve opcije: kaznena ekspedicija..., aneksija dijela Srbije, podjela Srbije s Bugarskom i Rumunjskom, priključenje Srbije kao zavisne kraljevine Habsburškoj Monarhiji.</s><s>Nasuprot takvim smušenim ratnim ciljevima, mađarski su vlastodršci prihvatili rat protiv Srbije pod uvjetom da Austro-Ugarska ne prisvoji nikakav srpski teritorij.</s><s>Ne videći “dalje od nosa”, vlastodršci nekada moćnog carstva gurnuli su u rat državu od 51 milijun ljudi, slijepi na odnos snaga zaraćenih sila.</s><s>Težnja za obnovom ugleda posrnulog carstva i reakcije na uvredu zbog ubojstva prijestolonasljednika te sasvim pogrešna procjena da će se ratna avantura završiti kaznenom ekspedicijom za nekoliko mjeseci, završit će 1918. slomom Carstva.</s>

<s>Posljednja godina rata 
Kao što povijest potvrđuje, vlastodršci posljednji postaju svjesnima da se njihov režim raspada, a često i nakon gubitka vlasti žive u iluzijama da su, s malim “popravcima”, mogli spasiti svoju vlast.</s><s>Tako je bilo i s vlastodršcima Habsburške Monarhije.</s><s>"Istočni grijeh" vladajućih klasa Centralnih sila bila je kriva procjena odnosa snaga i uvjerenja njihovih vlada da za nekoliko mjeseci mogu dobiti rat.</s><s>Ovdje nije riječ o tome, već o katastrofalnim promašajima na kraju rata, posebno glede slavenskoga juga.</s><s>U Wilsonovu se projektu mira, 9. siječnja 1918. godine, od Austro-Ugarske traži samo to da svojim narodima osigura najširu autonomiju.</s><s>Tih dana i vlada Velike Britanije izjavljuje da “komadanje Austro-Ugarske nije sastavni dio naših ciljeva rata...”.</s><s>U takvoj situaciji Nikola Pašić izjavljuje da bi bio zadovoljan s “malim rješenjem”, tj. stvaranjem Velike Srbije.</s><s>Međutim, jedna jaka frakcija austrijskih Nijemaca i mađarski vlastodršci nastavili su s ratom svesrdno prateći imperijalističku kliku Velike Njemačke umjesto da iskoriste ideju saveznika o održavanju Habsburške Monarhije.</s><s>Takva je politika, a napose zbivanja u Rusiji, izazvala Antantu te su SAD 28. lipnja 1918. izjavile da se zalažu za samoopredjeljenje naroda Habsburške Monarhije, što je značilo smrtnu presudu Austro-Ugarskoj.</s>

<s>Pokušaji uvođenja trijalizma</s>

<s>Ratom oslabljeni vlastodršci Monarhije pokušavali su riješiti tzv. "južnoslavensko pitanje" kako bi prije svega zadovoljili Hrvate.</s><s>Na konferenciji ugarske vlade 4. ožujka 1918. general Stjepan Sarkotić, zapovjednik i zemaljski poglavar BiH, založio se da se Dalmacija smjesta pripoji Hrvatskoj, kojoj treba odmah staviti u izgled i priključenje BiH te revidirati Nagodbu iz 1868. u korist Zagreba.</s><s>Isti je prijedlog izložio 6. ožujka 1918. i kralju Karlu.</s><s>Kralj se načelno složio, ali je bio neodlučan rekavši kako njemački car i njegovi generali još vjeruju u pobjedu.</s>

<s>Na sjednici Krunskog savjeta 30. svibnja 1918. ugarski je predsjednik vlade (Wekerle) pristao da se Dalmacija (konačno!) ujedini s Hrvatskom, ali da ta Trojednica ostane u sastavu Ugarske te da se ukine dvojno upravljanje BiH, a da se i ona kao “corpus separatum” preda Pešti na izravno upravljanje.</s><s>Predsjednik austrijske vlade Seidler zahtijevao je da Dalmacija i dalje bude pod upravom Beča.</s><s>Hrvatski ban Antun Mihalović i general Sarkotić predložili su da se Dalmacija i BiH pripoje Hrvatskoj.</s><s>Kralj je zaključio odlukom da obje vlade (u Beču i Pešti) nađu kompromisno rješenje.</s>

<s>U audijenciji 26. srpnja 1918.</s><s>Kralj je prihvatio Sarkotićevu ideju o priključenju Dalmacije i BiH Hrvatskoj, ali se požalio da se bečka i peštanska vlada ne mogu dogovoriti.</s><s>U razgovoru sa Sarkotićem 3. kolovoza Kralj je rekao da neće odobriti mađarsku varijantu rješenja.</s><s>Sarkotić se, po kraljevu nalogu, 31. kolovoza priključio sastanku predsjednika dviju vlada.</s><s>On je tumačio Mađaru da se velikosrpskoj ekspanziji treba suprotstaviti stvaranjem “Velike Hrvatske”, što je podržao i predsjednik austrijske vlade.</s><s>Zaslijepljeni imperijalist male nacije, mađarski predsjednik Wekerle, tražio je odgodu rješenja za 6 tjedana, da bi se, osimostalog, konzultirao s Hrvatsko-srpskom koalicijom (HSK), posebno s grofom Kulmerom, te Pribićevićem i Popovićem, vođama njegova srpskog krila.</s><s>Sarkotić je upozorio Mađare da se okrenu od HSK i da surađuju s frankovcima.</s>

<s>Vidjevši da Mađari odlažu rješenje, a da mu se carevina opasno ljulja, Karlo je 7. rujna 1918. uputio najjačega mađarskog političara, Istvana Tiszu, u hrvatske zemlje i u BiH da ispita stanje i Caru predloži rješenje.</s><s>Tisza je posjetio Zagreb, Split, Mostar i Sarajevo, ali nigdje nije našao nikoga tko bi prihvatio mađarsku koncepciju rješenja jugoslavenskog pitanja.</s><s>U Sarajevu je 28. rujna čak došlo i do oštre svađe s bosanskohercegovačkim prvacima, kada je iznervirani Tisza rekao:</s>

<s>Čuvši za držanje bosanskih prvaka u razgovoru s Tiszom, Anton Korošec je, ovlašten od čeških, poljskih, slovenskih i hrvatskih zastupnika u bečkom parlamentu, čestitao na "muževnom držanju bosanskih Srba i Hrvata, a naročito pojedinih muslimanskih vođa", naglasivši da "to držanje dolikuje zastupnicima demokracija i sloboda prema zastupniku umirućeg sistema".</s><s>Sredinom listopada Tisza će reći javnosti da je rat izgubljen.</s>

<s>Kraljevska je kuća bila nemoćna.</s><s>Ona je još prije rata, a pogotovo u ratu, postala duhovni zarobljenik politike Velike Njemačke, pavši gotovo na poziciju njezina satelita.</s><s>S druge strane, iracionalni mađarski nacionalizam blokirao je reformu Monarhije time što je tvrdo težio unitarnoj državi od Karpata do Jadrana.</s><s>Doduše, valja priznati da je kralja Karlo, svega nekoliko dana nakon smrti kralja Franje Josipa, tajno pregovarao s Antantom o miru.</s><s>Pregovori su završili neuspjehom 12. listopada 1917. pod pritiskom Njemačke i njoj odanih članova dvorske kamarile, koji su razotkrili tajnost pregovora i prisilili Cara da se iz njih povuče.</s><s>Uvidjevši bezizalnost, Austro-Ugarska je 14. rujna 1918. predložila Antanti mirovne pregovore.</s><s>Već sutradan je probijen Solunski front, a 27. rujna i njemačka obrana na zapadu.</s>

<s>Na sjednici Krunskog vijeća 27. rujna 1918. konstatirano je da se svakoga časa očekuje kapitulacija saveznice Bugarske, napad Rumunjske, presijecanje veza s Turskom, pobuna u Srbiji, daljnje rasplamsavanje pokreta Slavena u kojemu je jak i onaj pod vodstvom Korošca, zatim totalno ekonomsko propadanje zemlje, nezaustavljive ofenzive savezničkih armija itd.</s><s>Zaključilo se da se zatraži da Njemačka pristane na zaključenje mira, a da spor oko Dalmacije i BiH riješe dvije vlade, austrijska i ugarska.</s><s>Išlo se dakle u slom, ali nije bilo smjelosti da se Monarhija još prije odvoji od Njemačke i sama zaključi mir.</s>

<s>Ugarsko popuštanje i slavensko odbijanje</s>

<s>Pred sam je slom Monarhije predsjednik vlade Austrije u parlamentu, 1. listopada 1918., najavio
spremnost za sklapanje mira, na što je pristala i carska Njemačka.</s><s>Predsjednik je iz javio da je Austrija spremna osigurati svojim narodima pravo na punu ravnopravnost i samoopredjeljenje.</s><s>Na sjednici je također izjavio da državne granice između Bosne i Hercegovine, Hrvatske i Dalmacije više ne odgovaraju opravdanim zahtjevima stanovništva tih zemalja, koje teži ujedinjavanju u jednu državnu cjelinu, a Austrija nije i ne može biti protiv tih težnji.</s><s>U raspravi u parlamentu Anton Korošec je, u ime Slovenaca, Hrvata i Srba, ukorio austrijske vođe da slijepo slijede Njemačku i da ne pokazuju istinsku i jaku volju da djelima slijede svoje riječi, a u nastavku je rekao da “u petoj godini rata” s toliko prolivene krvi više nema nikoga tko bi ostao u Monarhiji pa je zaključio:</s>

<s>Priznavši slom, oba carstva su 4. listopada 1918. od predsjednika Wilsona zatražila mir.</s><s>Osam dana nakon toga, 12. listopada, Car je predstavnicima naroda Austrije ponudio Habsburšku konfederaciju od 7 država, ali su slavenski narodi to odbili.</s>

<s>Iako su jedna za drugom propadale sve nade za spas Monarhije, neki krugovi u Londonu, Parizu i Vatikanu teško su se mirili s neminovnom propašću.</s><s>Ti su utjecajni krugovi diplomatskim kanalima apelirali na kralja da se ne samo odvoji od Njemačke već da javno, odlučno i što oštrije osudi njezin imperijalizam kako bi pred zapadnom javnošću ublažio ogorčenje zbog agresije 1914. i tako dugoga i slijepog savezništvas Njemačkom.</s><s>Kralj je 16. listopada 1918. na sjednici Krunskog savjeta podupro ideju pretvaranja Austrije u savez država, ali je ugarski premijer odbio to isto učiniti u svojoj polovini države.</s><s>Pa ipak, 18. listopada u odgovoru kralju, Wilson je ostavio slamku spasa rečenicom da nije sebi uzeo pravo presuditi o odnosima Monarhije prema njezinim narodima već traži da ti narodi sami odluče o svojoj sudbini.</s><s>Kraljevi su savjetnici procijenili da bi velesile Antante pristale da se Monarhija spasi ako bi postigla sporazum s potlačenim narodima.</s><s>Međutim, Narodno vijeće SHS je 17., 18. i 19. listopada, nakon što mu je prišla i Hrvatsko-srpska koalicija, počelo preuzimati vlast tako da su već do odgovora Wilsona Česi, Poljaci, Slovaci, Slovenci, Srbi i Hrvati, dakle većina, faktički izašli iz sastava Monarhije.</s>

<s>Nastanak novih država</s>

<s>Četiri dana nakon Wilsonova odgovora, na sjednici Krunskog savjeta 22. listopada, ugarska vlada je popustila samo toliko da pristaje na spajanje Hrvatske i BiH u jednu državu, ali samo pod mađarskom krunom sv. Stjepana, dok je austrijski premijer tražio da se “svi Jugoslaveni ujedine u ... nezavisnu državu” pod krunom Habsburga, i to mimo i Ugarske i Austrije.</s><s>Ni kralj ni krunski savjet nisu imali volje ni hrabrosti osuditi njemački imperijalizam, vjerojatno i zato što su Austrijanci pripadnici njemačke nacije kojoj su bili privrženi još prije rata, a poglavito u ratu.</s>

<s>U odgovoru Wilsonu, Austro-Ugarska je 29. listopada 1918. prihvatila sve što je vlada SAD-a tražila, a to je značilo da daje punu slobodu samoopredjeljenju narodima Monarhije.</s><s>Istoga je dana Hrvatski sabor raskinuo državno-pravne veze s Austro-Ugarskom.</s><s>To su učinili i ostali slavenski narodi Monarhije.</s><s>Dva dana nakon toga, 31. listopada 1918., kralj je ponudio svoje usluge za neki sporazum o suradnji između nezavisnih država, koje su bile u fazi formiranja (Čehoslovačka, Poljska, mala Austrija, još manja Mađarska i Država Slovenaca, Hrvata i Srba).</s><s>Već 4. studenoga Austro-Ugarska je potpisala ugovor o primirju.</s><s>Tako je propala višestoljetna tvorevina u kojoj je sudbina 50 milijuna ljudi bila u rukama kralja i njegove kamarile.</s>

<s>Habsburšku Monarhiju i Njemačku slomile su 1918. nadmoćne savezničke armije zato što su imale
znatno veće materijalne i ljudske resurse.</s><s>Iako je bilo dezertera, hrvatski su vojnici bili lojalni Monarhiji sve do njezina sloma.</s><s>Hrvati su zaustavljali talijanske postrojbe čak i nakon primirja.</s>

<s>Bilješke, izvori i literatura</s>

<s>Izvori vezani za ujedinjenje monarhističke Jugoslavije</s>

<s>Austro-Ugarska</s>

