Slovenska književnost
<s>Slovenska ili slovenačka književnost, naziv za sva književna djela Slovenaca, južnih Slavena naseljenih u istočnim Alpama i sjevernom jadranskom primorju, nastala na slovenskom jeziku.<ref name=EB>[https://www.britannica.com/art/Slovene-literature Henry R. Cooper, Jr., Slovene literature”, Encyclopædia Britannica, Encyclopædia Britannica Inc., 20. lipnja 1998.] (pristupljeno 19. svibnja 2018.)</ref></s>

<s>Srednji vijek</s>

<s>Prave slovenske književnosti nemamo do Trubara.</s><s>Do tada imamo dosta povijesti.</s>

<s>U 6. stoljeću Slaveni su naselili područje između Alpa i Jadranskog mora u dva uzastopna migracijska vala: prvi val stigao je iz moravske zemlje oko 550. godine, dok je drugi val, koji je došao s jugoistoka, krenuo nakon povlačenja Langobarda prema Italiji 568. godine.</s><s>Od 623. do 658. slavenski narodi između gornjeg toka Labe i planinskog lanca Karavanke ujedinili su se pod vodstvom kralja Samosa.</s><s>Nakon Samosove smrti 658. godine ostala je manja slavenska plemenska kneževina zvana Karantanija sa središtem u današnjoj Koruškoj.</s>

<s>Prvi pisani trag slovenskog jezika je molitva zapisana u tzv. Frajzinškom rukopisu.</s><s>Rukopis je sastavljen negdje između 972. i 1039. u dolini rijeke Möll a nosi ime po gradu Freisingu, gdje je nekad bila jedna od najmoćnijih biskupija na prostorima današnje Bavarske i Austrije.</s><s>Potom, pored Frajzinškog rukopisa, imamo nekoliko drugih dokumenata od 12. do 15. stoljeća koji nam svjedoče o postojanju i razvitku narodnog slovenskog jezika koji se koristio na tlu istočnih Alpa: Rateški rukopis (Rateče, oko 1380), Stiški rukopis (Stična, oko 1428-1440), Videnski rukopis (15. vijek), Černjejski rukopis (kraj 15. vijeka), Starogorski rukopis (Čedad, oko 1492-1498).</s><s>Često se radi o molitvama ili homilijama koje su svećenici zapisivali na lokalnom slavenskom jeziku kojim je se narod služio da bi ih pokrstili.</s>

<s>U godinama 1130–1144 Gebhard I. Savinjski pojavljuje se kao grof u Savinjskoj dolini.</s><s>Od njega počinje dinastija Celjskih grofova, najuticajnija plemićka obitelj na ovim prostorima.</s><s>U rukopisu Nomina defunctorum (1161.) znamo o postojanju Ljubljanske tvrđave, koja vjerojatno nastaje početkom stoljeća kao Castrum Leibach, vezan za Akvilejsku patrijaršiju.</s><s>Bitna povijesna promjena dešava se 1273. godine kada grof Rudolf postaje Njemačko-rimski kralj da bi 1282. godine darovao svojim sinovima u nasljedsvto zemlje Koruške (Kärnten) i Marcae Vindicae (tj. Slovenska krajina ili Dolenjska).</s><s>Samo nekoliko godina kasnije (1308.) Celjski grofovi postaju habsburški vazali.</s><s>Dakle današnje slovenske zemlje ulaze u okvir politike moćne Habsburške dinastije, tako da će se slovenski jezik razviti kroz puna šest stoljeća u austrijskom prostoru i pratiti tokove austrijske kulture.</s><s>Istočne Alpe i dolina rijeke Save su bili porodični nasljedni posjedi Habsburgovaca, drugačije rečeno nasljednik habsburške dinastije je na danu ustoličenja nasljeđivao među ostalim i današnju Sloveniju, što nije važilo za Mađarsku a u nekim slučajevima ni za Česku.</s><s>Slovenija je bila strateški značajna periferija, odnosno unutarnja strana južne habsburške granice.</s><s>1382. godine grad Trst predaje se Habsburgovcima ne bi li se obranio od Mletačke republike.</s><s>1408.</s><s>Barbara Celjska se udaje za češko–njemačkog princa Sigismunda, koji je udovac od kraljice Marije Anžuvinske i preko njene linije nosi krunu Mađarske i Hrvatske.</s><s>Nakon rata protiv Husita, papa Eugen IV. (Mlječanin Gabriele Condulmer) okrunuje 1433.</s><s>Sigismunda i on postaje kralj Rimskog carstva.</s><s>Carica Barbara je uticajna politička figura u dvoru, ima značajnu ulogu pri stvaranju Zmajskog reda dok protivnici pričaju o njoj kao o »Mesalini Germanije«.</s><s>1437. car Sigismund je naredio da carica Barbara bude uhićena i zatočena u Požun zbog dvorske zavjere koju je spremala zajedno za poljskim kraljem Vladislavom Jagelovićem.</s><s>Sigismund je umro iste godine a Barbara je puštena na slobodu, nakon čega se nastavio njezin buran život u Mađarskoj, Poljskoj i Českoj.</s><s>Njezina i Sigismundova kćeri Elizabeta 1421. udala se za cara Albrechta II.</s><s>Habsburškog.</s><s>Nakon smrti nasljednika Ladislava V. u Pragu 1457. otvara se kriza u nasledstvu Habsburške dinastije.</s><s>Međutim kada 1456. godine Ulrik Celjski umire u osmanskoj opsadi Beograda protiv sultana Mehmeda II., nestaje muška linija u obitelji Celjskih grofova te njihovo imanje prelazi u ruke Habsburgovaca kada Friedrich III. iskorištava krhkost Celjske lokalne vlasti u korist svog nacrta da se usredotoči vlast nad Austrijskim zemljama i nad Germanskom carstvu.</s><s>U čast svoga nacrta, Friedrich III. stvara 1461. biskupiju Laibach (dioecesis Labacensis) čija središnjica je u bazilici sv. Nikole u Ljubljani.</s><s>Prvi ljubljanski biskup je Sigismund von Lamberg, plemić iz Steyra sklon humanizmu.</s><s>1478. godine Habsburzi grade Schloß Marburg.</s><s>Potom baš u prvoj polovici 15. stoljeća (Albrecht II. i Friedrich III.) dinastija Habsburg je utemeljila svoj monopol nad krunom Svetog Rimskog Carstva, tako da slovenskim prostorom neprestano teku preko Beča mnoge srednjoeuropske struje koje ostavljaju tragove carskih problema.</s>

<s>Trubar i reformacija</s>

<s>Slovenska književnost zapravo počinje polovicom 16. stoljeća i njezin početnik se zove Primož Trubar (1508–1586).</s><s>No, valja naglasiti da su među narodima bivše Jugoslavije, Slovenci jedini značajan slučaj pobune protiv Papinstva i prihvaćanja ideala od protestantske reformacije.</s><s>Znamo da Austrijske vlasti pišu kako su se seljaci 1515. godine u okolici Kranja pobunili protiv lokalnih gospodara i da su vikali »Le vkup, le vkup, uboga gmajna« , što nam govori i o društvenoj uznemirenost u centralnoj Europi koja će dovesti do Lutherove pobune 1517. protiv pape Lava X. Mediči i do Seljačkog rata (1524–1525) u Švabskom kraju i diljem njemačkim zemljama.</s><s>Trubar je bio svećenik obrazovan između Trsta i Rijeke uz biskupa Pietra Bonoma, postepeno je se zbližio se sa Lutherovim idejama i zbog toga je otjeran iz Ljubljane.</s><s>Dok je bio u službi kao svećenik u Rothenburgu (Bavarska) napisao je Katekizem i Abecedarium, tekstove koje je Peter Frentz tiskao 1550. godine i koji su prve knjige na slovenskom jeziku.</s><s>Uz podršku humaniste Vergerija, Trubar će neposredno prevesti na slovenskom i Novi Zavjet.</s><s>Katolička crkva će oštro progoniti te prve knjige koje dolaze u Korošku i Kranjsku iz Švapske oblasti.</s><s>Trubar je doživio teški progon a srećom je našao zaštitnika u grofa Hansa Ungnada (1493–1564).</s><s>Kao i drugdje, Lutherova revolucija je ugušena a nakon zaključenja Tridentskog koncila (1545–1563) opći progon postaje oštriji.</s><s>Slovenski protestantizam će nestati i Habsburzi će uspostaviti tvrdu liniju protureformacijskog katoličanstva u njihovim zemljama.</s><s>Na slovensko-hrvatskoj oblasti 1573. imamo čuvenu seljačku pobunu protiv plemstva koju je vodio Matija Gubec.</s><s>I ta pobuna je silom pobijena.</s><s>Pak Trubarova reforma će imati nekoliko nasljednika koji će utemeljiti prve osnove slovenskog jezika: Adam Bohorič (pribl.</s><s>1520–1598), Sebastijan Krelj (1538–1567), Jurij Dalmatin (pribl.</s><s>1547–1589).</s>

<s>Boštjan Krelj iz Vipave studirao je u Jeni, prije nego što je postao protestantski svećenik uz Trubara i vodio prvu jezgru slovenske protestantske crkve u Ljubljani.</s><s>Imao je nesretnu sudbinu i umro je mlad od tuberkuloze.</s><s>Bio je načitani poliglot i odigrao je bitnu ulogu u kodifikaciji prvog slovenskog jezika.</s><s>Uz njega je bio Adam Bohorič iz Brestanice, autor 1584. godine Arcticae horulae succisivae (Slobodni zimski časovi) na latinskom jeziku, prve slovenske gramatike i prvog slovenskog normativnog vodiča.</s><s>U ovom spisu Bohorič šifrira prvu slovensku abecedu (Bohoričicu) koja će se koristiti na slovenskom prostoru sve do 1840-ih, kada će ju zamijeniti Gajica.</s><s>Naposljetku imamo Jurja Dalmatina iz Krškog, svećenika u Ljubljani i autora brojnih vjerskih tekstova.</s><s>Njemu dugujemo cjeloviti prijevod Biblije na slovenskom jeziku (Bibilija, 1583).</s>

<s>Prije toga, imamo zanimljiv slučaj Matthiasa Quallea (1470–1518), akademik humanist u Beču, autor 1513. knjige Commentarii in parvulum philosophiae naturalis na latinskom.</s><s>Qualle je prvi pisac Slovenac – izuzev Hermana Dalmate – a uz njega će se obrazovati Joachim Vadian, čuveni švicarski reformator, Zwinglijev prijetelj i vrlo blizak Konradu Grebelu.</s><s>Također zanimljivo je djelo Hieronymusa Megisera, Nijemca iz Stuttgarta i intelektualca u službi nadvojvode Karla II.</s><s>Štajerskog.</s><s>Megiser je 1592. izdao u Grazu djelo pod naslovom Dictionarium quatuor linguarum, četverojezični riječnik i gramatika (talijanskog, slovenskog, njemačkog i latinskog jezika).</s>

<s>Godine protureformacije i baroka
Zatim razdoblje Slovenske reformacije naglo se gubi u mraku vojne represije (napose habsburške) i kulturalne katoličke propagande (talijanske).</s><s>Godine između 1595. i 1630. teku pod znakom protureformacije koju ovdje sprovodi jezuit Tomaž Hren (Thomas Chrön, 1560–1630), ljubljanski biskup, i uz njega Janez Čandek (Johannes Tschandek, 1581–1624), koji preuzima rad Dalmatina i preoblikuje ga po katoličkom predavanju.</s><s>Pisana riječ na slovenskom uglavnom govori o vjerskim stvarima (molitve, homilije, evanđelja itd.) i služi širenju vjere, a u drugoj polovici 17. stoljeća knjige tiskane na slovenskom potpuno nestaju.</s><s>Možda najistaknutija književna ličnost iz baroknog razdoblja ovdje je austrijski plemić Johann W. Valvasor (1641–1693), intelektualac nemirnog duha i potaknut znanstvenim istraživanjem, koji nam je ostavio djelo Die Ehre des Hertzogthums Crain (Ponos Kranjskog vojvodstva, 1689) na njemačkom, prvo historiografsko djelo o kranjskom prostoru.</s><s>Potom strastveni izražaj baroka nalazimo u katoličkoj propagandi, naročito u primorskom kraju, kod kapucinera i mistika Tobije Lionellija iz Vipave (1647–1714), autor nekih 230 propovijedi sakupljenih u djelu Sacrum promptuarium (1691–1707); ili kod kapucinera Lovrenca Marusiča (1676–1748), autora Škofjeloškog pasijona (oko 1715/1727), prve slovenske predstave.</s><s>Istodobno teče sasvim izolovani potok luteranizma u slovenskoj kulturi.</s><s>U Prekmurju – gdje se prelivaju vode njemačke, mađarske i slovenske kulture – imamo niz autora, većinom evangeličnih duhovnika, koji su skromno nastavili trubarjevu tradiciju: Adam Bokany, Štefan Küzmič (Male szlovenszki katekizmus, 1752; ABC kni'snicza, 1753; Nouvi Zákon, 1771), Mikloš Küzmič (Szvéti evangyeliomi, 1780), Miháo Bakoš (Krszcsánszke peszmene knige, 1791).</s>

<s>Tragovi prosvjetiteljstva</s>

<s>Vrijednost narodnog jezika (slovenskog) polako opet izvire na kranjskoj oblasti u drugoj polovici 18. stoljeća.</s><s>Pokušaj kodifikacije slovenskog jezika nalazimo kod Augustinaca Marka Pohlina (1735–1801), autor sljedećih djela: Kraynska grammatika (1768, na njemačkom), Kraynske kroneke (1770, jedna povijest Kranjske oblasti po uzoru Mavra Orbinija), Pisanice (1779, zbirka narodnih pjesama), Tu malu besedishe treh jesikov (trojezični riječnik).</s><s>Kraynskom grammatikom je Pohlin pokušao modernizirati Bohoričevu gramatiku.</s><s>Iako će kasnije njegove jezične inovacije nasljednici odbaciti, radi se o iskrenom pokušaju oživljavanja slovenske kulture.</s><s>U Pohlinovom krugu nalazimo Augustinca Feliksa Deva (1732–1786) i  Dizmu Zakotnika (1755–1793).</s><s>Izričito Dev je živahan i plodan pisac te i prevodilac.</s><s>Njegov je libreto za operu Belin a pisao je također epske i lirske pjesme i druga djela.</s><s>Otuda nastaje spor između raznih intelektualaca oko slovenskog jezika.</s><s>Jasno je da se radi o autonomnom jeziku, s potpuno specifičnim glasovima, ali u prvi mah nije jasno kako pisano izraziti zvukove slovenskog jezika.</s><s>Među prvim idejama imamo prijedlog Petra Dajnka (1787–1873), njegov fonetski alfabet je zamijenio pravopis koji je predložio Bohorič (bohoričicu).</s><s>Alternativa mu dolazi iz njemačkog teksta Lehrgebäude der slowenischen Sprache autora F. S. Metelka (metelčica), jedno vrijeme prihvaćena u predaji slovenskog u školama, a potom je metelčica oštro kritikovana od strane suvremenog filologa Matije Čopa (1797–1835), glavnog Metelkovog protivnika, koji će uvjeriti lokalne austrijske prosvjetne vlasti da zabrane Metelkovu abecedu u školama.</s><s>Surpotno inovacijama Dajnka i Metelka ide jezikoslovni rad Jezuita Jurja Japelja (1744–1807).</s><s>Japelj je bio sekretar ljubljanskog biskupa Johanna Karla von Herberstein i blizak jansenizmu.</s><s>Uz podršku svog mecene, prevodio je vjerske tekstove na slovenskom i u njima je predlagao jezik slovenskih protestanata 16. stoljeća, osobito oblike po Dalmatinu i Bohoriču.</s><s>Zajedno s Blažom Kumerdejem započeo je novi prijevod Biblije na slovenski jezik počevši od prijevoda Jurja Dalmatina, a zatim prevodio je i brojne pjesnike (Metastazja, Klajsta, Rasina, Hagedorna, Poupa) i skladao pjesame po ukusu klasicizma, rokokoa i sentimentalizma.</s>

<s>Povezano 
 Popis slovenskih pisaca
 Popis slovenskih pisaca i pjesnika iz Mađarske
 Popis slovenskih filozofa</s>

<s>Spoljašne poveznice 
 Digitalna knjižnica Slovenije
 Digitalna enciklopedija slovenske naravne in kulturne dediščine</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija 
  
 Anton Slodnjak, Slovensko slovstvo: ob tisočletnici Brižinskih spomenikov, Ljubljana, Mladinska knjiga, 1968.</s><s>Janko Kos, Primerjalna zgodovina slovenske literature, Ljubljana, Znanstveni inštitut Filozofske fakultete v Ljubljani, 1987¹, 2001².</s><s>Janko Kos, Duhovna zgodovina Slovencev, Ljubljana, Slovenska matica, 1996.</s><s>Denis Poniž, Slovenska lirika 1950–2000, Ljubljana, Slovenska matica, 2001.</s><s>Boris Paternu, Pogledi na slovensko književnost, I–II, Ljubljana, Partizanska knjiga, 1974.</s><s>Tine Hribar, Sodobna slovenska poezija'', Maribor, Obzorja, 1984.</s>

<s>Književnost
Književnost po državama</s>

