El Trienio Adeco
<s>El Trienio Adeco (španjolski : Adecovska troljetka) je naziv za trogodišnji period u historiji Venezuele, između 1945. i 1948. godine, tokom kojega je zemljom vladala narodna stranka Acción Democrática (pristaša ove stranke nazivao se adeco).</s><s>Ovaj period znakovit je za Venezuelu zato što je bio prvi pravi demokratski period u dotadašnjoj historiji te nezavisne zemlje te je, unatoč svom kratkom trajanju, postavio temelje za daljnji razvoj demokracije u toj zemlji, koji će uslijediti nakon 1958. godine.</s>

<s>Državni udar iz 1945.</s>

<s>Ironično, El Trienio Adeco je zapravo započeo državnim udarom protiv omraženog predsjednika Medine, u kojem su zajednički sudjelovale vojska i narod, potonji koji je mobiliziran od strane Demokratske akcije.</s><s>Preludij za državni udar zbio se nekoliko mjeseci prije tog znakovitog listopada 1945. godine, kada su se Medina i Rómulo Betancourt, vođa AD-a, dogovorili da će režimski kandidat, Diogenes Escalante, pobijediti na izborima te godine, ali uz obećanje da će naredni izbori biti potpuno slobodni.</s><s>Escalante, koji je tada bio ambasador u Washingtonu, ubrzo se vratio u matičnu zemlju kako bi sudjelovao na izborima, međutim dogodilo se da je čovjek počeo buncati i govoriti nesuvisle stvari; ubrzo se uspostavilo da je psihički bolestan, stoga i nesposoban biti kandidat, tako da je uklonjen iz utrke, a ostatak svog života proveo je u sanatoriju na Floridi.</s><s>Medina je tada izabrao ministra poljoprivrede, Angela Biaginija, za njegova nasljednika, ali bez da je prethodno konzultirao AD, koja je tada uživala veliku podršku naroda.</s><s>Svjestan da je izigran, Betancourt je ponovo krenuo s planiranjem puča, a sve je kulminiralo njegovim pozivom na narodni ustanak, ubrzo nakon što je vojska u Caracasu započela pobunu u listopadu 1945. godine.</s>

<s>Predsjednik Medina je promptno podnio ostavku, najvjerojatnije jer je želio izbjeći novi, krvavi građanski rat, a na njegovo je mjesto kao vršitelj dužnosti došao upravo Betancourt.</s><s>Zanimljivo je kako među historičarima vlada većinsko mišljenje da je Medina još uvijek uživao podršku dobrog dijela vojske i da je bez većih poteškoća mogao ugušiti puč, ali se odlučio povući kako bi spriječio eskalaciju.</s>

<s>Revolucionarna hunta</s>

<s>Na čelo države došla je hunta, na čijem je čelu privremeno bio Betancourt, a koja je službeno nosila naziv Revolucionarna hunta vlade Sjedinjenih Država Venezuele.</s><s>Uz predsjednika, hunti su se pridružili Luis Beltrán Prieto Figueroa, Raúl Leoni, Gonzalo Barrios, Edmundo Fernández, Carlos Delgado Chalbaud i Mario Ricardo Vargas.</s><s>Iako je vlast osvojila pučem, Demokratska akcija je ubrzo pokazala kako se namjerava držati danih obećanja; visoki porezi na naftu smanjeni su prebacivanjem polovice troškova na naftne kompanije, katoličke škole diljem zemlje su zatvorene i inicirana je opsežna obrazovna reforma, provedena je agrarna reforma, a došlo je i do značajnog unaprijeđenja birokratskog sustava (uz to, došlo je i do njegova širenja, što je djelomično bila posljedica Betancourtove obveze da se oduži svojim saveznicima).</s>

<s>Prvi konkretni demokratski potezi vidjeli su se na izborima za ustavotvornu skupštinu 1946. godine, gdje je Demokratska akcija potvrdila status najjače stranke u zemlji; uz nju, mjesta u skupštini izborile su demokršćanska stranka Copei te komunisti.</s><s>Naredne godine održani su i opći izbori, prvi u historiji te zemlje koje se smatra potpuno slobodnima i demokratskima, na kojima je kandidat AD-a, talenritani pisac Rómulo Gallegos, nadmoćno porazio svog protukandidata i postao predsjednik.</s>

<s>Krah demokracije i nova diktatura</s>

<s>Demokratski sustav nije zaživio pretjerano dugo.</s><s>U studenom 1948. godine, Carlos Delgado Chalbaud je, bez nekog očitog razloga, poveo državni udar i svrgnuo Gallegosa s vlasti.</s><s>Svi prominentni članovi AD-a su protjerani, a zemlja je ušla u novi desetogodišnji period diktature.</s>

<s>Reference</s>

<s>Historija Venezuele</s>

