Kulturni pejzaž sa natpisom Mastana Bubanjića
<s>Natpis Mastana Bubanjića, nalazi se na stijeni u Donjoj Drežnici, grad Mostar.</s><s>Proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.</s><s>Nacionalni spomenik čini kulturni krajolik sa natpisom na stijeni.</s>

<s>Lokacija 
Dolina rijeke Drežanke, pritoke Neretve, duga je 21 km, i usječena je između Čabulje na jugu i Čvrsnice na sjeveru.</s><s>Gusto naseljena je u nizu manjih seoskih grupa, koje generalno nazivaju se Donja i Gornja Drežnica.</s><s>U Donjoj Drežnici, na lokalitetu Toplo, na stijeni uklesan je natpis vojvode Mastana Bubanjića.</s>

<s>Historija 
Područje oko rijeke Drežanke pripadalo je ranosrednjovjekovnoj župi Večenika – Večerić, koja je graničila sa župama Rama i Duvno.</s><s>Raspadom župske cjeline Večenike najranije nastaje Broćno,  a zatim Blato.</s><s>Ostatak teritorije se i dalje nazivao Večerić (Večenike) s tim što su se iz njega do početka 15. vijeka izdvajale i druge upravne jedinice: Planina, Polje i Drežnica.</s><s>Iako malena prema broju stanovnika i površini koju zauzima, Drežnica je imala određenu upravno-političku autarhiju, upravo zbog svoje geografske izoliranosti.</s>

<s>Od 1325. godine područje je u sklopu banovine Bosne, kojom je upravljala loza Kotromanića.</s><s>Od 1357, zajedno sa zapadnim Humom, pripalo je ugarskom kralju Ludoviku I, kao miraz njegove žene Elizabete, kćerke Stjepana Kotromanića.</s><s>Nakon smrti kralja Ludovika, ovo područje je u okviru srednjovjekovne bosanske države u kom se zadržalo do 1463. godine.</s>

<s>U Donjoj Drežnici živio je vlasteoski rod Mesnovići, vojvoda Mastan Bubanjić sa svojim potomcima.</s><s>Natpis Mastana Bubanjića može okvirno da se datira u vrijeme od 1356. do 1366. godine.</s>

<s>Osim sadržine natpisa u kom se pominju vojvoda Mastan i njegova dva sina Radoslav i Miroslav, mogu da se navedu još dva vjerodostojna pisana izvora o toj vlasteoskoj porodici.</s><s>Prvi je dubrovačka knjiga o odlukama vijeća u kojoj je 28. maja 1381. godine zabilježena odluka o prijemu Mastanovog sina, kneza Radoslava, kao i njegovih sinova i sestrića iz Huma, u redove dubrovačkih građana.</s><s>Drugi izvor, od 8. oktobra 1382. godine, jeste odluka donesena u Dubrovniku, kom se dozvoljava Radoslavu Mesnoviću da u gradu deponuje žito i med.</s>

<s>Opis  
Kulturni predio obuhvata zaravnjeni prostor pored visoke stijene sa natpisom.</s><s>Na više mjesta su pronađeni ostaci srednjovjekovnog naselja: tragovi kuća i podzida uz stijene, a u jednom pripećku i ognjište sa debljim slojem srednjovjekovne keramike.</s><s>Ispred drugog pripećka i na padini prema obali Neretve nađeno je dosta fragmenata keramike iste vrste.</s><s>Kuće su vjerovatno bile drvene, jednom stranom prislonjene uz stijene, pri čemu su u najvećoj mjeri korišćeni prirodni usjeci.</s><s>Natpis je uklesan na gotovo vertikalnoj površini stijene.</s><s>Zauzima površinu od 110 x 75 cm.</s><s>Od zemlje je odignut oko  2 m. Pismo je bosanska ćirilica.</s><s>Transkripcija u cijelosti:</s>

<s>Literatura  
 Pavao Anđelić -Srednjovjekovna župa Večenike-Večerić, Glasnik Zemaljskog muzeja u Sarajevu, arheologija, Sarajevo, 1976, 259 -279.</s>

<s>Reference</s>

<s>Nacionalni spomenici u Mostaru
Hum
D
Tekstovi iz srednjovjekovne BiH</s>

