Giritli Aziz Efendija
<s>Alija Aziz Krećanin (Kandiye, 1749 – Berlin, 1798), poznat u turskim izvorima kao Giritli Ali Aziz Efendi, osmanski ambasador, pisac i pjesnik.</s>

<s>Život 
Detaljni podaci o njegovom životu nisu dostupni, tako da o njemu imamo biografiju u širokim crtama.</s><s>Rođen je 1749. godine na Kritu, gdje je se školovao, kao sin Tahmiši Mehmeda efendije, historičara i rizničara Krete, odnosno defterdara Kretskog ejaleta.</s><s>Nakon rasipanja velikog bogatstva kojeg je naslijedio od oca, otišao je u Istanbul, zavojničio se te, uspevši osmansku hijerarhiju, nastupio za visokog državnog službenika u divanu.</s><s>Zadužen je za poreznika na otoku Hiosu a potom za upravnika državne imovine u Beogradu nadzirući prodaju nekretnina.</s><s>Uspjehom u Beogradu stekao je povjerenje na dvoru Selima III. tako da je 1796. upućen kao veleposlanik u Prusku za vrijeme vladavine Friedricha Wilhelma II.</s><s>Tako je postao prvi stalni izaslanik Visoke Porte upućen u Prusku i tu dužnost je zadržao do smrti, tj. 29. oktobra 1798. u Berlinu, gdje je sahranjen.</s>

<s>Posle njega, istu ambasadorsku djelatnost je naslijedio njegov sin Selüver efendija, slijedeći praksu ranih osmanskih veleposlanika da dužnost predaju bliskoj rodbini.</s>

<s>Pokopan je na prvom muslimanskom groblju u Berlinu po naredbi kralja Friedricha Wilhelma III, mjesto poznato kao Tempelhofer Feldmark koje se nalazilo gdje Geibelstrasse izlazi na Urbanstrasse, u berlinskoj četvrti Kreuzberg.</s><s>Na Urbanstrasse nedavno je postavljena ploča u spomen Alije Aziza Krećanina, a njegovo tjelo je kasnije prešeno na Berlinsko tursko groblje, osnovano 1866. pokraj Džamije Mučenika u Neuköllnu.</s><s>Danas Tursko groblje u Berlinu predstavlja najstarije groblje na tlu Njemačke.</s>

<s>Djela</s>

<s>Nakon mladalačkih godina razvrata, postao je učenjak odan državnoj službi, te mudar književnik mistički naklonjen prema hurufizmu  i alevitsko-bektaškim heterodoksijama.</s><s>Osim perzijskog i arapskog, poznavao je i grčki i nešto njemačkog.</s>

<s>Autor je jednog malog divana, zbirka mističnih pjesmama sačuvana u rukopisu, te traktata Vâridât-ı İlâhiyye (Božansko nasljeđe) djelo sa nerijetko opskurnim pasusima, protkano sufizmom i gdje se objašnjava priroda nekih mističnih riječi i pojmova.</s><s>Njegovo remek-djelo su Muhayyelât (Maštanja), jedinstvena fikcija u kojoj se utaču svakodnevni (realistični) i fantastični elementi, proza dobro u struji tradicionalne osmanske proze nad kojoj izviru utjecaji zapadne književnosti.</s><s>Tekst je postao vrlo popularna i tražena lektira od čitatelja 19. vijeka.</s><s>Od Alije Aziza Krećanina ostao nam je i niz korespondencija sa značajnim ličnostima njegovog vremena, kako osmanskih tako i zapadnih.</s>

<s>Muhayyelât 
Muhayyelât se smatra ranim pretečom nove turske književnosti koja će nići sa Tanzimatom.</s><s>Procjenjuje se da je ga Alija Aziz počeo pisati najranije 1770-ih, a smatra se da je dovršen 1797. godine.</s><s>Rukopis je prvi put objavljen 1852, zatim 1867. godine u tiskari Mekteb-i Harbiye-i Şahane pod naslovom Muhayyelat-ı Aziz Efendi,  i konačno 1873. godine u izdanju istanbulske tiskare İzzet Efendi Matbaası.</s><s>Postao je vrlo popularna knjiga svog vremena, a već početkom 20. vijeka se smatra klasikom.</s><s>Sastoji se od tri dugih pripovijedaka koje je autor nazvao hayâl (san), nadahnute starim arapskim i asirskim pričama kojim je pisac nadovezao svoje mistične strasti.</s><s>Napisane su jezgrovitim stilom, u suprotnosti sa maštovitim sadržajem, kroz kojeg čudesni džinni i vile neprestano izviru iz konteksta stvarnih i svakodnevnih životnih situacija.</s><s>Iako se priče odvijaju u različitim vremenima i prostorima, one ukazuju na tragove Istanbula iz 18. vijeka i života na palači.</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s></s>

<s>Turski pisci
Ambasadori</s>

