Filip Višnjić
<s>Filip Višnjić (1767 — 1834) je jedan od najpoznatijih srpskih guslara i tvoraca srpskih narodnih pjesama.</s>

<s>Filip Višnjić je rođen na Majevici, u selu Gornja Trnova, kod Ugljevika, gde je planirana izgradnja replike njegove rodne kuće.</s><s>Oslepevši od velikih boginja još kao dete, Višnjić je postao profesionalni pevač.</s><s>S guslama u rukama je putovao po čitavom Bosanskom pašaluku, pa i dalje, sve do Skadra.</s><s>Po selima i na manastirskim saborima pevao je Srbima, a prolazeći kroz gradove pevao je na dvorovima turskih prvaka.</s><s>Dve publike tražile su različite pesme tako da je Višnjić imao dva različita repertoara, jedan za svoje hrišćanske a drugi za muslimanske slušaoce.</s><s>Njegove pesme o Svetom Savi karakteristične su za manastirski, hagiografski repertoar slepih pevača.</s>

<s>Život 
Bio je iz bogate porodice Vilića.</s><s>Otac mu je rano umro.</s><s>Preudavši se u selo Međaše, majka je četvorogodišnjeg sina odvela sa sobom.</s><s>Po njenom nadimku — Višnja — Filip će dobiti prezime.</s>

<s>U osmoj godini Filip Višnjić je preležao boginje koje su mu ostavile ožiljke na licu i oduzele mu vid.</s><s>Godine 1787.</s><s>Viliće je zadesila nesreća.</s><s>Svrativši njihovoj kući, nekakvi Turci nasilnici udare na čast jedne žene, lepe Đurđije.</s><s>Da se osvete za nanetu štetu, Vilići jednog Turčina poseku, a drugog obese pred kućom, o šljivu ularom s njegova konja.</s><s>Kazna ih ubrzo stigne.</s><s>Svi odrasli muškarci, tri strica i jedan stričević, bili su odvedeni u Zvornik i ubijeni.</s><s>Porodici su oduzeli carsko pravo i ime Vilića se skoro zatrlo.</s>

<s>Na starome ognjištu više nije bilo hleba za Filipa, a ni na novome jer mu je tih godina umrla i majka.</s><s>Naučivši da svira u gusle, mladić je napustio Međaše, potucajući se drumovima i pesmom proseći hleb.</s><s>Putovao je godinama obišavši Bosanski pašaluk, Hercegovinu, došao do Skadra.</s><s>U selima i oko manastira pevao je hrišćanskoj raji, a svraćao je i na dvorove muslimanskih prvaka koji su ga primali s poštovanjem.</s><s>Naš guslar imao je pesme i za raju i za gospodare.</s>

<s>Stvaralaštvo 
Pored toga što je bio redaktor starih pesama, Filip Višnjić je bio i tvorac novih pesama.</s><s>Između ostalih njegovih pesama, ističu se sledeće:
 Smrt Kraljevića Marka; jedna od najboljih pesama o najpopularnijem junaku srpskog eposa
 Dve pesme hagiografskog karaktera, o Svetom Savi
 Hajdučka pesma o megdanu Baje Pivljanina i bega Ljubovića
 Trinaest pesama o Prvom srpskom ustanku</s>

<s>Trinaest pesama „iz Karađorđina vremena“, zajedno s još nekoliko manje značajnih pesama od drugih pevača, čine poslednji, ustanički ciklus srpskog narodnog eposa.</s><s>Nove pesme o novim događajima stvarali su i drugi pevači u to vreme, među njima i jedan od najvećih, Starac Raško, ali one sve zaostaju za pesmama koje su pevali o starim vremenima.</s><s>Filip Višnjić se, međutim, uzdigao među prve upravo novim pesmama.</s>

<s>Tematika 
Kakve je pesme pevao turskoj publici nije poznato, no morale su to svakako biti muslimanske pesme, o podvizima čuvenih bosanskih junaka.</s><s>Izvesne pojedinosti u pesmama s hrišćanskom tematikom posredno upućuju na njegovo poznavanje muslimanske epike kao i života i shvatanja islamskog sveta.</s><s>Na primer, u pesmi Smrt Marka Kraljevića postoji poseban odnos između junaka i njegovog konja.</s><s>Šarac plače predosećajući da će mu gospodar umreti, a Marko ga, pre smrti, ubija i sahranjuje („bolje Šarca, neg brata Andriju“).</s><s>Obe pojedinosti, kao što je pokazao Vladan Nedić (1981, 27), potiču od Turaka, jer samo u muslimanskim pesmama na Balkanu konji plaču zbog rastanka s gospodarima i samo su islamski ratnici negovali običaj „zahvalnog sahranjivanja konja“.</s><s>I mnogi drugi detalji u Višnjićevim pesmama mogu se shvatiti samo ako se ima u vidu to njegovo poznavanje muslimanskog sveta izbliza, poznavanje koje je u pojedinim trenucima prelazilo u svojevrsnu pesničku identifikaciju s tim svetom.</s><s>Višnjić nije samo dao likove turskih nasilnika, Fočić Mehmed-age, Kulin kapetana i dr., već je slikao i likove dobrih Turaka, kakvi su car Murat ili starac Fočo koji se očinski brinu o raji („nego paz'te raju ko sinove“ — taj neobični politički savet daje car Murat svojim vezirima, na Kosovu, na samrti).</s>

<s>Neki momenti govore da je pevač imao sluha i za duhovnu kulturu islamskog sveta.</s><s>U pesmama Starca Raška tajne minulih i budućih vremena čitaju se iz „knjiga starostavnih“.</s><s>Kod Filipa Višnjića istu ulogu imaju muslimanske svete knjige, „knjige indžijele“, kako ih pesnik naziva.</s><s>Ponekad ta sklonost prema tuđem svetu dobija elegični prizvuk, kao npr. u distihu „drumovi će poželjet Turaka, a Turaka niđe biti neće“, u kojima je u viziju budućeg oslobođenja unesena nostalgična perspektiva poraženog neprijatelja.</s>

<s>Doba stvaralaštva 
Najvažniji momenat u životu Filipa Višnjića bio je njegov prelazak u Srbiju 1809. godine.</s><s>Do tog momenta on nije bio sastavio nijedne nove pesme.</s><s>Neposredni dodir s ustaničkim zbivanjima bio je trenutak njegovog rađanja kao pesnika.</s><s>Nekada je lutao po zemlji, pevajući pesme od starine, a sada se nalazio na mestu gde se stvarala istorija.</s><s>Družio se s ustaničkim vojvodama, dobijao nagrade i priznanja.</s>

<s>Živeo je najviše u blizini drinskog bojišta.</s><s>Ponekad se nalazio u samoj vatri okršaja.</s><s>Tako se našao u opsednutoj Loznici, među njenim braniocima, o čemu peva Sima Milutinović Sarajlija u svojoj „Serbijanki“ (pesma „Dika slijepaca“).</s>

<s>Prvi srpski ustanak 
Prvi srpski ustanak dočekao je u svom zavičaju.</s><s>Slušao je kako se turske vojske skupljaju na Drini i odlaze da uguše bunu, kao i njihov beg nakon velike srpske pobede na Mišaru.</s><s>Sa srpskom vojskom koja se 1809. povlačila iz Semberije izbegao je Filip u Srbiju.</s><s>Od tada će slepi guslar živeti na drinskom ratištu, kraj Bojnika.</s><s>Naći će se nekad usred okršaja, kao 1810. kada je svojom pesmom bodrio ustanike da odbrane Loznicu.</s><s>Posle boja Višnjić je pevao i Karađorđu, ćutljivom voždu, koji je s njim progovorio nekoliko reči.</s><s>Bio je omiljen gost u kućama ustaničkih vojvoda, Luke Lazarevića i Stojana Čupića.</s><s>Zmaj od Noćaja Višnjiću je za pesmu Boj na Salašu darovao belca, pa je neko vreme kolima putovao po Srbiji.</s>

<s>Period posle Prvog srpskog ustanka 
Posle propasti Prvog srpskog ustanka, Filip Višnjić je prešao u Srem i nastanio se u selu Grku, današnjem Višnjićevu.</s><s>U ovom selu je živeo na sličan način kao i pre ustanka, ali u sasvim drugačijim prilikama; išao je po selima i gradovima širom Srema, Slavonije, Bačke, Banata, pevajući pesme.</s><s>Ali sada je njegov repertoar bio sasvim različit.</s><s>U njemu su glavno mesto zauzimale pesme o srpskoj buni koje je sam ispevao.</s>

<s>U manastiru Šišatovcu, 1815. godine, se našao sa Vukom Karadžićem koji je zapisao njegovih sedamnaest pesama, četiri stare i trinaest novih, ustaničkih.</s><s>U Šišatovcu je i kasnije Filip Višnjić često bivao gost kod tadašnjeg vodećeg srpskog pesnika Lukijana Mušickog.</s><s>Tim susretima „srpskog Homera“ i „srpskog Horacija“ dugujemo nekoliko podataka o Višnjićevom životu i načinu rada.</s><s>Mušickom je ispričao kako je stvarao pesme: pitao je ratnike, kada su se vraćali s bojišta, ko je predvodio, gde su se tukli, ko je poginuo, protiv koga su išli itd. (v. Nedić, pp.</s><s>29).</s>

<s>Klasifikacija 
Višnjićeve pesme delimo u dve grupe:
 Pesme o događajima kojima nije lično prisustovovao, nego su se priče o ovim događajima prenosile sa kolena na koleno
 Pesme o događajima čiji je svedok bio lično</s>

<s>Prvoj grupi, između ostalih, pripadaju i sledeće pesme:
 Početak bune protiv dahija
 Boj na Čokešini
 Boj na Salašu
 Boj na Mišaru</s>

<s>Iz druge grupe pesama se izdvajaju sledeće:
 Boj na Loznici
 Knez Ivan Knežević
 Miloš Stoićević i Meho Orugdžić
 Hvala Čupićeva</s>

<s>Pesme iz prve skupine su umetnički više dograđene, pre svega „Početak bune protiv dahija“ i prvi deo pesme „Boj na Mišaru“, dok se u drugoj skupini ističe pesma osobene vrednosti i značaja o knezu Ivi Kneževiću.</s>

<s>Značaj</s>

<s>Svojim oslobodilačkim poletom Višnjić je najsličniji Petru II Petroviću Njegošu, sa kojim ga i inače vezuje niz zajedničkih crta.</s><s>Iako je stvarao u tradicionalnim okvirima narodne epike i služio se standardnim formulama i klišeima, Višnjić je umnogome prerastao te okvire i u najboljim svojim trenucima dao epiku novog tipa, ustaničku, oslobodilačku, revolucionarnu pesmu, sa snažnim individualnim obeležjima.</s><s>On stoji na prelazu između usmenog i književnog stvaralaštva, između narodne pesme i Njegoša.</s><s>Umro je u Grku 1834. godine.</s><s>Seljaci su ga sahranili u svom groblju i na velikoj krstači od hrastovine urezali mu gusle.</s>

<s>Vidi još 
 Semberija
 Pevači Vuka Stefanovića Karadžića
 Spomenik Filipu Višnjiću (Loznica)
 Grob i spomenik Filipu Višnjiću</s>

<s>Nagrade 
 Nagrada „Odzivi Filipu Višnjiću“</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
 Jovan Deretić: Srpska narodna epika, Beograd 2000.</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Istorijska biblioteka: Vukove slepe pevačice</s>

<s>Ugljevik
Prvi srpski ustanak
Kultura Republike Srpske
Srbi u Bosni i Hercegovini
Srpski muzičari</s>

