Senekine tragedije
<s>Senekine tragedije odnosi se na skupinu od deset rimskih tragedija, od kojih je vjerojatno osam napisao stoički filozof i državnik Lucije Anej Seneka (oko 4. pne. – 65. g. n.e.).</s>

<s>Tragedije
To su sljedeće tragedije:</s>

<s>Bijesni Herkul (Hercul furens).</s><s>Seneka ovdje prikazuje ubojstvo na otvorenoj sceni i Herkula kako u svom ludilu gubi ljudskost, koju mu je Euripid i u najstrašnijem trenutku pomračenja uma sačuvao.</s><s>Medeja (Medea).</s><s>Za glavni je uzor poslužila Euripidova istoimena drama, no ovdje se ubojstvo prikazuje na samoj pozornici, a Medeja od napuštene osvetoljubive žene postaje mračni ubojica i zla vračara.</s><s>Trojanke (Troades).</s><s>Ovdje su spojeni temeljni motivi Euripidovih Trojanki i Hekabe, no Seneka se izgleda koristio i nekom danas izgubljenom Sofoklovom tragedijom.</s><s>Fedra (Phaedra).</s><s>Ova je tragedija možda sastavljena po uzoru na izgubljenu Euripidovu tragediju o Hipolitu.</s><s>Agamemnon (Agamemnon).</s><s>Ova drama nema podudarnih točaka s Eshilovim Agamemnonom.</s><s>Edip (Oedipus).</s><s>Ova se tragedija uglavnom ugleda na Sofoklovog Kralja Edipa.</s><s>Feničanke (Phoenissae).</s><s>Ovdje nema kompozicionog jedinstva, već tragedija sadrži niz scena građenih po uzoru na Euripidove Feničanke, Sofoklovu tragediju o Edipu i Eshilove Sedmorice protiv Tebe.</s><s>Tijest (Thyestes).</s><s>Ovaj jezivi mit prije Seneke obradili su mnogi pjesnici, kao što su Sofokle i Euripid, a u rimskoj književnosti već Enije i Lucije Akcije.</s><s>Herkul na Eti (Hercules Oetaeus).</s><s>Ova duga i monotona drama razlikuje se od Sofoklovih Trahinjanki, koje obrađuju isti mit, a zbog mnogih slabosti neki pomišljaju da djelo nije Senekino.</s><s>Oktavija (Octavia).</s><s>Ovo je jedina sačuvana preteksta, tj. tragedija s rimskom tematikom, no ne govori ništa o starijoj preteksti iz 2. stoljeća pne.</s><s>Obrađuje tragičnu sudbinu Neronove žene Klaudije Oktavije, koju je Neron prognao i potom ubio.</s><s>U drami se kao jedan od likova javlja i sam Seneka, koji drži dug filozofsko-politički monolog, što je vjerojatno bio glavni razlog zbog koga su izdavači Oktaviju smatrali Senekinim djelom.</s>

<s>Općenito se smatra da Seneka nije autor pretekste Oktavija, budući da je sastavljena nakon Senekine smrti, te da vjerojatno nije napisao ni Herkula na Eti.</s>

<s>Opća obilježja
Ispitivači danas smatraju da Senekine tragedije ne treba vrednovati u odnosu na njihove čuvene grčke uzore, budući da je jasno da Seneka nije adaptirao pojedine grčke tragdije, nego je nadahnuće crpio iz cjelokupnog tragičkog korpusa, osobito iz Euripida.</s><s>Značajniji je njegov dug rimskom pjesništvu: nije osobito cijenio danas izgubljene tragedije iz razdoblja Rimske Republike, ali se vjerojatno naslanjao na metričke i dramske tehnike Varijevog Tijesta i Ovidijeve Medeje.</s><s>U Medeji i Fedri očit je utjecaj Ovidijevih Legendarnih ljubavnica.</s><s>Epizode nasilja i strasti iz Vergilijeve Eneide poslužile su mu za Trojanke, dok u Tijestu, za koji je možda crpio nadahnuće iz Enijeve i Varijeve tragičke obrade tog mita, nesumnjivo koristi jezik i psihologiju Ovidijevog Tereja iz VI. pjevanja Preobraženja.</s>

<s>U strukturi svojih tragedija, Seneka se uglavnom pridržava postklasičnog kanona od pet činova, s monologom ili prologom u prvoj sceni, gdje se daje ekspozicija radnje.</s><s>Činovi su podijeljeni korskim odama u anapestima, sapfičkim strofama ili asklepijadskim stihovima; u nekim se scenama koriste i lirski metri, kao što je glikonejska strofa u opisu svadbene povorke i u Medejinom bacanju čini u Medeji te anapestički monodijski stihovi u Hipolitovoj pjesmi u slavu Artemide i u Andromahinoj molitvi.</s>

<s>Premda tragedije imaju mnoga obilježja postklasične scenske umjetnosti i mogle bi se prikazati na pozornici, ipak se zaključuje da su one bile pisane za čitanje ili recitiranje, i to na temelju toga što pokazuju znatan stupanj diskontinuiteta radnje, uključujući govore na koje se ne daje nikakav odgovor i iznenadni izlasci sa scene bez objašnjenja.</s><s>To se vidi i po Senekinoj praksi da označuje kad je kor svjedok radnje ili je odsutan iz dijaloških scena, kao i da precizira njegov identitet: Agememnon i Bijesni Herkul imaju svaki po dva kora.</s>

<s>Senekine su tragedije nazvane "retorskim" djelima i njihovo glavno obilježje svakako jest retorika puna strasti kod glavnih likova.</s><s>Nazvane su i stoičkim, budući da ih prožima tema trijumfa zla koje pobuđuje nekontrolirana strast i koja se od uništenja čovjeka širi na uništenje cijelog prirodnog svijeta.</s><s>Ipak, iako ove tragedije odražavaju stoičku etiku i poglede na prirodu, njihov pretežito negativni ton i prikaz života čini malo vjerojatnim pretpostavku da su trebale poslužiti kao ogledni primjeri stoičke filozofije.</s>

<s>Utjecaj
Sredinom 16. stoljeća talijanski humanisti ponovno su otkrili Senekine drame i učinili ih uzorima za oživljavanje tragedije na pozornici renesanse.</s><s>Dvije velike, ali vrlo različite, dramatične tradicije tog doba - francuska neoklasična tragedija i elizabetanska tragedija crpili su svoje nadahnuće iz Senekinih tragedija.</s>

<s>Mnoge Senekine tragedije koriste iste grčke mitove kao i tragedije Sofokla, Eshila i Euripida; ali filolozi obično ne smatraju Senekina djela izravnim prilagodbama tih grčkih djela, jer se Senekin pristup razlikuje, pri čemu koristi teme koje obrađuje i u svojim filozofskim djelima.</s><s>Moguće je da je na njegov stil na izravniji način utjecala književnost Augustova doba.</s>

<s>Senekine tragedije vjerojatno su napisane za recitiranje na skupovima na kojima su se okupljani učeni ljudi iz viših društvenih slojeva, kako se zaključuje po njihovim opsežnim narativnim izvještajima o akcijama, po zadržavanju na opisima jezovitih djela i prizora užasa (ubojstva i samoubojstva, opisi podzemlja, dozivanje mrtvih, magički rituali), kao i po korištenju dugih monologa, u kojima prevladava retoričko-deklamatorska analiza vlastitih osjećaja.</s><s>Radnja im je jednolika i bez unutarnje dinamike, a likovi ostaju jednobojni; efektni prizori, bogati patetikom, izmjenjuju se s kratkim stiliziranim dijalozima; korske pjesme dane su u raznovrsnim metrima i uglavnom obrađuju moralne teme.</s><s>Obično se Senekina tragedija usredotočuje na natprirodne elemente.</s><s>Bogovi se rijetko pojavljuju, ali duhova i vještica ima na pretek.</s>

<s>Francuska neoklasična dramska tradicija, koja je svoj najviši izraz dosegla u tragedijama Pierrea Corneillea i Jeana Racinea u 17. stoljeću, uzimala je Seneku kao uzor za formu i veličinu stila.</s><s>Ti su neoklasičari prihvatili Senekinu inovaciju lika povjerljivog čovjeka (obično sluge), njegovu zamjenu govora akcijom i njegovo detaljno moraliziranje.</s>

<s>Elizabetanski dramatičari smatrali su da je Senekina teme krvožedne osvete prikladnija engleskom ukusu nego oblik njegovih komada.</s><s>Prva engleska tragedija, Gorboduc (1561)  Thomasa Sackvillea i Thomasa Nortona, prikazuje lančani niz pokolja i osvete i napisana je u izravnom podražavanju Seneke. (Zapravo, drama Gorboduc slijedi i oblik i temu Senekinih tragedija, ali u tome nije imala mnogo nastavljača: jedna od njih je engleska drama Arthurove nesreće).</s><s>Senekin je utjecaj očit je i u Španjolskoj tragediji Thomasa Kyda i u Shakespeareovom Titu Androniku i Hamletu.</s><s>Sve tri drame obrađuju temu osvete, vrhunac radnje im je zasut leševima, a Španjolska tragedija i Hamlet izvode na scenu i duhove.</s><s>Svi se ti elementi mogu naći u Senekinim tragedijama.</s><s>Shakespeareovu tragediju za Seneku vezuju fatalizam, sentencioznost, krvave scene i duhovi, čega u tom jezovitom obliku i patetičnom izričaju nije bilo u grčkoj tragediji.</s>

<s>Vidi još 
 Teatar u starom Rimu</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Drama
Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

