Talačka kriza u moskovskom teatru
<s>Talačka kriza u moskovskom teatru, službeno Teroristički napad na Dubrovku (, također poznat i kaod Opsada Nord-Osta, se odigrala od 23. do 26. oktobra 2002. godine u Moskvi za vrijeme Drugog čečenskog rata kada je grupa od 40 čečenskih militanata zauzela Dom kulture prilikom izvođenja popularnog mjuzikla Nord-Ost te preko 900 ljudi držala kao taoce prije nego što je likvidirana u kontroverznom prepadu ruskih specijalaca.</s><s>Talačka kriza, u kojoj je uz teroriste smrtno stradalo oko 130 civila, je predstavljala dotada najspektakularniju terorističku akciju u historiji Rusije i suvremenoj historiji Evropi, a također se smatra jednim od ključnih događaja Drugog čečenskog rata.</s>

<s>Akciju je izvela tzv. Islamska pukovnija posebne namjene pod vodstvom Movsara Barajeva, nećaka zloglasnog i prethodne godine ubijenog vođe militanata  Arbija Barajeva; među militantima je bilo 20 muškaraca i 20 žena, koje su tokom opsade bile nosile nikabe.</s><s>Mjesto napada je bilo pažljivo odabrano, s obzirom da se do auditorija moglo ući jedino kroz labirint uskih hodnika, koji bi bitno otežao kako bijeg talaca, tako i akciju spašavanja.</s><s>Napadači su uz automatsko oružje bili opremljeni ručnim granatama, samoubilačkim eksplozivnim napravama koje su nosili na sebi i tempiranim bombama koje su postavili za vrijeme opsade.</s><s>Vjeruje se kako je kao model za akciju poslužio napad na Budjonovsk, izveden sedam godina ranije  u Prvom čečenskom ratu, a koji je završen ponižavajućim pristankom ruskih vlasti na zahtjeve otmičara i okretanjem ruske javnosti protiv rata, te tako pridonio čečenskoj pobjedi.</s><s>Šamil Basajev, koji je bio zapovijedao napadom na Budjonovsk, je preuzeo odgovornost i za napad na teatar, te se vjeruje kako je igrao određenu ulogu u planiranju i pripremama.</s>

<s>Napad je započeo 23. oktobra u 21 sat.</s><s>Militanti su razoružali nekoliko zaštitara te zauzeli auditorij; nekoliko glumaca i članova tehničkog osobilja je uspjelo pobjeći.</s><s>Moskovska milicija i snage OMON-a su došle na poprište oko 22 sati i opkolile zgradu.</s><s>Pregovori su započeli iza ponoći, a militanti su iznijeli zahtjev da se ruske snage povuku iz Čečenije i tako obnovi vlast Čečenske Republike Ičkerije uklonjena ruskom invazijom 2000. godine.</s><s>Tokom sljedećeg dana su militanti pustili nekoliko desetaka talaca, uglavnom žena, djece, muslimana i stranih državljana, dok su ubili Olgu Romanovu, 26-godišnjakinju koja je samoinicijativno došla u teatar ponuditi sebe u zamjenu za puštanje drugih talaca.</s><s>Sljedeći dan su militanti pustili manji broj talaca, ali su također ubili Romana Vlaha, građanina Moskve koji je u teatar došao pokušati osloboditi svog sina.</s><s>Sami taoci su sve vrijeme bili u izuzetno lošim higijenskim i sanitarnim uvjetima, te izglagani stalnim prijetnjama i fizičkom zlostavljanju.</s><s>26. oktobra ujutro je jedan od talaca u stanju duševnog rastrojstva fizički napao militante na što su oni otvorili vatru te pogodili dvoje drugih talaca (od kojih je jedan naknadno preminuo).</s>

<s>Otmica je bila izazvala izuzetno zanimanje ne samo u ruskoj, nego i u međunarodnoj javnosti, prije svega zato što su militanti po prvi put akciju izveli u samom srcu Moskve, zasjenivši sve prethodne pothvate i velikim dijelom demantirajući dotadašnji službeni stav ruskih vlasti kako je rat u Čečeniji završen te da se svodi na "izolirane akcije šačice očajnih kriminalaca".</s><s>Dio ruske javnosti, koji se već duže vremena počeo protiviti ratu, pretežno iz redova liberalne pro-zapadne opozicije, je upravo napad na teatar shvatio kao priliku da ishodi promjenu državne politike, odnosno počeo se javno zalagati da se talačka kriza riješi prihvaćanjem svih zahtjeva otmičara.</s><s>Nastojanju da se spriječi krvoproliće su svoj doprinos dali brojni političari, najčešće oni liberalne orijentacije poput Grigorija Javlinskog, koji su sudjelovali ili pokušavali sudjelovati u pregovorima; među pregovaračima se našla i poznata novinarka Ana Politkovskaja.</s>

<s>Usprkos poziva za mirno rješenje krize, ruske vlasti su se odlučile krizu riješiti oružanim putem, pri čemu su primijenili neobičnu, efikasnu, ali na kraju zbog posljedica kontroverznu metodu.</s><s>26. oktobar u 5:10 se u teatar počeo upumpavati bezmirisni omamljujući gas; iako je nekoliko militanata, svjesni što se događa, uspio na lica staviti gas maske, svi su na kraju likvidirani kada su dvadesetak minuta kasnije u teatar upali pripadnici specijalnih jedinica tajne službe FSB - Alfa grupe i Vimpel.</s><s>Tada su svi taoci i većina militanata bili u nesvijesti; usprkos toga, svi militanti su ubijeni hicima iz vatrenog oružja, a što je kasnije od strane organizacija za ljudska prava bilo kritizirano kao vansudsko pogubljenje.</s><s>Mnogo kontroverznijim se pokazalo to što gas ne samo što je onesvijestio, nego je na kraju izazvao i smrt preko 119 talaca, a što  je broj civilnih žrtava (uz 11 ljudi koje su militanti bili pogubili u prethodna tri dana) doveo do 130.</s><s>Ruska organizacija "Nord Ost" tvrdi da je broj civilnih žrtava bio još veći, odnosno da iznosi 174 ljudi.</s><s>Ruske vlasti su na odmah postale predmetom kritika zbog toga što je FSB tokom evakuacije onesviještenih talaca, pozivajući se na odredbe o državnoj tajni, ekipama hitne pomoći odbio reći o kakvom je gasu riječ (danas se vjeruje da je riječ o supstanci deriviranoj od fentanila).</s><s>Evropski sud za ljudska prava je 2013. godine svojom presudom ruske vlasti proglasio odgovornim za ugrožavanje života zbog načina na koji je izvedena akcija.</s>

<s>Usprkos kontroverzi i kritika, rasplet krize je Putinovoj vladi na kraju koristio kako na unutarnjem tako i na vanjskom planu.</s><s>Odbijanje bilo kakvog kompromisa sa neprijateljem, čak i po cijenu masovnih civilnih žrtvi, odnosno spremnost da se na bezobzirnost čečenskih militanata odgovori vlastitom bezobzirnošću je pružila snažan kontrast u odnosu na neodlučnost i nesposobnost njegovog prethodnika Borisa Jeljcina u istoj situaciji.</s><s>Putinova popularnost je nakon krize značajno porasla, dok su pripadnici liberalne opozicije, pogotovo oni koji su prije toga bili javno iskazivali simpatije prema čečenskom separatizmu i njegovoj oružanoj borbi postali kompromitirani, odnosno potpuno marginalizirani u široj ruskoj javnosti.</s><s>Napad na moskovski teatar se, pak, zbio i nedugo nakon islamističkog napada na zapadne turiste na Baliju, a što su ruske vlasti vješto iskoristile kako bi, na osnovu islamističkog karaktera počinitelja, povukli paralele između ta dva događaja te rat u Čečeniji predstavili kao dio globalnog rata protiv terorizma.</s><s>Zapadne vlade, pogotovo američka i britanska koje su u to vrijeme nastojale izbjeći ruski veto pred odlučivanje u Vijeću sigurnosti UN o predstojećoj invaziji na Irak, su brzo prihvatile taj stav, a pri čemu se posebno ističe britanski premijer Tony Blair koji je odmah po izvođenju akcije spašavanja Putinu poslao javnu čestitku.</s><s>Talačkom krizom je posebno bio kompromitiran Aslan Mashadov, nominalni vođa ćečenskih separatista, koji je na samom početku javno podržao uzimanje talaca u teatru, da bi se od toga, suočen sa razmjerima krvoprolića i stradanjem djece, od nje kasnije pokušao ograditi.</s>

<s>Kao i mnogi slični događaji, i moskovska talačka kriza je postala predmetom brojnih alternativnih tumačenja i teorija zavjere.</s><s>Tome su svoj doprinos dali i Ana Politkovskaja i Aleksandar Litvinjenko koji su tvrdili da je akcija čečenskih militanata u stvari bila operacija pod lažnom zastavom koju je inscenirao FSB u svrhu ponovnog pridobivanja javne potpore za sve nepopularniji rat.</s>

<s>Vanjske veze 
 
 
 
 Видеоархив телесюжетов на Newstube.ru 
 Мемориал погибших в Норд-Осте.</s><s>Книга памяти
 Норд-Ост.</s><s>Неоконченное расследование.</s><s>События, факты, выводы
 Сайт мюзикла «Норд-Ост»
 «Норд-Ост» перевернул Россию 
 Воспоминания Светланы Губаревой о днях, проведённых в захваченном «Норд-Осте» 
 Официальный список погибших во время теракта на Дубровке (130 фамилий)</s>

<s>2002
Moskovski teatar
Moskovski teatar
Drugi čečenski rat
Historija Moskve</s>

