Pojava kršćanstva u Bosni i Hercegovini
<s>Najranije crkvene organizacije u Bosni i Hercegovini počinju se organizovati nakon što je hrišćanstvo 391. godine postalo državnom vjerom u Rimskom carstvu.</s>

<s>Kraj 4. i početak 5. st.  je vrijeme  početka hristijanizacije okolnih ruralnih prostora u zaleđu jadranske obale.</s><s>U nepovoljnim ekonomskim i društvenim uslovima 5. stoljeća, nije bilo intenzivnije gradnje crkava.</s><s>Do nje dolazi tek pod upravom Istočnih Gota.</s><s>Tokom njihove uprave, do početka bizantsko-gotskog rata, dovršena je hristijanizacija.</s><s>Drugi val izgradnje crkava uslijedio je po okončanju bizantsko-gotskog rata.</s>

<s>Na području nekadašnje rimske Dalmacije do održavanja Salonitanskog metropolitanskog sinoda 530. g. nalazilo se devet ranokršćanskih dijeceza: Salonitanska, Jadertinska, Arbenska, Epidaurska, Skardonitanska, Naronitanska, Bistoenska, Kataritanska te Senienska.</s><s>Tokom održavanja sinoda 533. g. osnovane su još tri: Sarsenterska, Mukuritanska i Ludroenska.</s><s>Kao što je poznato, akti salonitanskih sabora pridodani su nekim rukopisima “Salonitanske povijesti” splitskog hroničara Tome Arhiđakona, poznate pod imenom Historia Salonitana Maior.</s>

<s>Dijeceze u Bosni i Hercegovini 
Od 12 navedenih dijeceza, dvije su imale sjedište na teritoriji današnje Bosne i Hercegovine.</s>

<s>Sarsenterska biskupija 
Historia Salonitana Maior ne precizira u kom mjestu se nalazilo središte dijeceze.</s><s>Obzirom na redosljed novoosnovanih biskupija moglo bi ga se tražiti istočno od biskupije Mukur (Muccur) i zapadno od Epidaurske.</s>

<s>Vodeći računa o uhodanoj praksi Crkve u antičko doba da se dijeceze mogu osnivati samo u mjestima dostojnim značaja crkvenog središta, smatra se da je središte Sarsenterske biskupije - Sarsenterum (Sarsiteron) bilo u Diluntumu, antičkom urbanom naselju u Stocu.</s><s>Ono svojom veličinom i važnošću nadvisuje sva druga antička naselja sa područja donje Neretve, osim Narone.</s>

<s>Sarsenterska biskupija nije se ugasila provalom Avara.</s><s>Njezin biskup u to burno vrijeme sklonio se u svoju zaklonitiju župu Ston (Stantino iz 533. godine).</s><s>Upravo zbog toga splitski sabori 925. i 928. godine ne osporavaju pravo postojanja Stonskoj biskupiji.</s><s>Sarsenterska dijeceza preseljenjem njezinog biskupa u Ston (Stantino) postaje Stonskom odnosno Zahumskom biskupijom, prema oblasti u čijem se okviru nalazila.</s>

<s>Bistuenska Biskupija.</s><s>Bistoenska  ranokršćanska dijeceza bila je na području  današnje srednje Bosne i Hercegovine.</s>

<s>Dokumenta Salonitanskih metropolitanskih sinoda je supotpisao i Bistoenski biskup Andrija (Andreas), koji je upoznao Sinod sa velikim siromaštvom njegove dijeceze, koja nije mogla ni samu sebe uzdržavati.</s><s>Andrija je 533. g. tražio da se njegova dijeceza razdijeli te da se postavi još jedan biskup za ona područja do kojih sam nije mogao doprijeti kako bi i briga o sveštenstvu i vjernicima bili učinkovitiji.</s><s>Iako je imao razumijevanja za njegovo traženje, salonitanski nadbiskup Honorije II. (528-547), nije mu udovoljio odgodivši podjelu za drugo vrijeme.</s><s>Iz prijedloga biskupa Andrije da mu se razdijeli dijeceza proizilazi da se ona prostirala na velikim prostorima, odnosno da je u njenom sastavu bio najveći dio unutrašnjosti nekadašnje rimske Dalmacije.</s>

<s>Rimski municipij u kojem se nalazila i Bistuenska biskupija istraživali su mnogobrojni naučnici.</s><s>Do danas nema jedinstvenog stava o veličini municipijuma, njegovim granicama i ubikaciji.</s><s>Municipalno i središte dijeceze najčešče se ubicira u Bugojno, u kojem je i otkrivena reprezentativna bazilika (Čipuljić) i značajno naselje.</s>

<s>Naronitanska biskupija je imala središte u Naroni.</s><s>Njeno područje na sjeveru dopiralo je do Prenja i Veleža, a istočno do područja Stoca, koje će postati nova Sarsenterska biskupija.</s>

<s>Novoj Ludroenskoj biskupiji, sa središtem u Kninu, priključeni su prostori oko današnjeg Drvara i Bosanskog Grahova.</s>

<s>Duvanjski kraj dodjeljen je dijecezi sa sjedištem u Mukuru (današnja Makarska) (Ecclesia Muccuritana).</s>

<s>Epidaurska biskupija zauzimala je pretežno prostor današnje istočne Hercegovine.</s><s>Nema preciznih podataka kada je Epidaurska dijeceza (Ecclesia Epitauritana) bila osnovana.</s><s>U aktima sabora 530. nalazi se i supotpis epidaurskog biskupa Fabricijana (Fabricianus episcopus ecclesiae Epitauritanae).</s><s>Šezdesetak godina kasnije spominje se jedan drugi epidaurski biskup Florencije u nekom crkvenom sporu sa salonitanskim nadbiskupom Natalom (oko 580.-592.) koji je pokušao rješavati i Papin opunomoćenik Antonin oko godine 597.</s>

<s>Na temelju poznatih činjenica, istoričari smatraju sigurnim kako su rušenje Epidaura i bijeg preživjelog pučanstva i prijelaz epidaurskog biskupa na maleni obalni otočić Lausion završili u tokom 7. stoljeća.</s>

<s>Provala Avara 
U drugoj polovini VI. stoljeća. na to područje, koje je pod vlašću Bizanta, provaljuju Avari iz Panonske nizine.</s><s>Oni pokoravaju zatečeno stanovništvo i osnivaju Avarski kaganat.</s><s>Pod Avarima u Panoniji živjeli su Slaveni koji kao podložnici sudjeluju u avarskim vojnim pohodima, kada su porušili i osvojili brojne gradove, a među njima glavni grad provincije Dalmacije Salonu, te na jugu Epidaurum, na mjestu današnjeg Cavtata.</s><s>Preživjeli stanovnici Salone sklonili su se na obližnja ostrva Šoltu, Brač, Hvar i Korčulu, a bjegunci iz Epidaura sklonili su se na obližnjim nepristupačnim strmim mjestima.</s><s>Jedno od njih bio je i maleni obalni otočić sjeverno od Epidaura, gdje nastao je gradić kojeg su prvobitno prozvali Lausion, kasnije Rausion.</s><s>Nešto kasnije Slaveni su mu dali ime Dubrovnik.</s>

<s>U naredna dva stoljeća, do propasti kaganata 795. godine, hrišćanstvo je bilo vezano za usko područje dalmatinske obale.</s><s>Širenje i novo teritorijalno organizovanje će se nastaviti u X stoljeću, ali sada u novim istorijskim uslovima, kada dolazi sve više do podjele u hrišćanstvu.</s>

<s>Izvori 
 Radoslav Dodig - Ante Škegro, Akti crkvenih sinoda održanih 530. i 533. u Saloni, Povijesni prilozi, 35 (2008.) 18:
 Ante Škegro NOVE SPOZNAJE O NEKIM RANOKRŠĆANSKIM DIJECEZAMA NA ISTOČNOJADRANSKIM PROSTORIMA
 Ivan Kujundžić, O položaju rimskoga municipija Bistue nova u Bosni, Vrhbosna: svećenićka revija XLVII, Sarajevo, listopad-studeni 1933, 253-261; 
 Veljko Paškvalin, Pojava kršćanstva u srednjoj Bosni i njegova hijerarhija u svjetlu novijih arheoloških iskopavanja,
 ANTE ŠKEGRO -NAJRANIJA CRKVENA ORGANIZACIJA NA PODRUČJU DUBROVAČKO NERETVANSKE ŽUPANIJE</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Hrišćanstvo ili kršćanstvo u Bosni i Hercegovini
Bosna i Hercegovina u rimsko doba</s>

