Joko Knežević
<s>Joko (Ivan) Knežević, hrvatski slikar, kipar, karikaturist, pisac i likovni pedagog, prvi je obnovitelj tehnike mozaika na tlu Hrvatske nakon Rimljana, te općenito jedan od najznačajnijih i najplodnijih likovnih umjetnika Dalmacije, Hrvatske i Jugoslavije svojega vremena.</s><s>Rođen je u Lokvi Rogoznici 23. kolovoza 1907., a umro u Splitu 17. siječnja 1988.</s>

<s>Opus
Likovnost ga je privukla još za djetinjstva.</s><s>U početku crta i slika portrete i karikature olovkom, ugljenom i akvarelom, te je u suštini, zapravo, samouk umjetnik.</s><s>Na prvim izložbama 1932. u Omišu, i 1935. u Šibeniku, izlaže karikature.</s>

<s>Nakon studija prava, 1935. upisuje se na Akademiju likovnih umjetnosti te1939.  diplomira slikarstvo kod Marina Tartaglie.</s><s>1936. -1937. pomaže svojem profesoru Jozi Kljakoviću na izvedbi zidnih slika u crkvi sv. Marka u Zagrebu.</s>

<s>Tijekom Drugog svjetskog rata među prvim umjetnicima odlazi u partizane, na Mosor, te sudjeluje u osnivanju „Slobodne Dalmacije“ za koju crta prve ilustracije.</s>

<s>Nakon rata radi kao nastavnik u Klasičnoj gimnaziji i Školi primijenjenih umjetnosti u Splitu, do 1956.</s><s>Odlaskom u mirovinu te godine intenzivnije se posvećuje slikanju, mozaiku i skulpturi.</s><s>Prve slike u ulju i mozaike načinio je još prije rata.</s><s>Slikarski motivi su mu u početku krajolici, mrtve prirode i portreti, da bi se kasnije usredotočio na prikaze strukture kamena, te mu stoga slikarstvo, na neobičan način balansira između figuracije i apstrakcije.</s><s>Sličnim likovnim problemima se u nas bave slikari Frano Šimunović i Oton Gliha, a u fotografiji Dinko Vranković.</s><s>Te problematike u više se navrata dotiče u svojim knjigama i člancima.</s><s>Općenito, opus mu je pod uplivom impresionizma, postimpresionizma i ekspresionizma.</s>

<s>U mozaicima u početku radi portrete (Autoportret, 1936.), kojih je tijekom godina načinio oko stotinu (portreti obitelji i znamenitih ljudi svojega vremena, osobito onih koje je poznavao).</s><s>Svojim prvim monumentalnim mozaikom „Bitka pod Sinjom 1715.“, sada u Muzeju Cetinske krajine, 1953. je inicirao nastanak brojnih monumentalnih mozaika memorijalne tematike, uglavnom posvećenih Narodno oslobodilačkom ratu, koje su on i drugi umjetnici (npr. Vranjičanin Marinko Benzon) izveli diljem Hrvatske i Jugoslavije, tijekom idućih četvrt stoljeća.</s><s>Među njima se ističu njegovi spomenici u Mimicama, Gospiću i Drašnicama.</s><s>Sveukupno je osmislio i/ili oblikovao četrdeset i pet spomenika, od kojih trideset i pet posvećenih NOB-u, a čak četiri u bivšoj Vojnoj bolnici u Splitu.</s>

<s>Jedan od najkompleksnijih, na granici skulpture (plitki reljef), arhitekture (obelisk) i slikarstva (upotrijebljeni bijeli i crni kamen) izradio je 1969. za Bogomolje na Hvaru.</s>

<s>Tijekom života se okušao u velikom broju likovnih tehnika, od intarzije do goblena.</s><s>Vjerojatno jedini u Hrvatskoj je izradio monumentalni mozaik u starorimskoj tehnici kazeina, kojoj sušenje traje oko sedamdeset godina.</s>

<s>U Pittsburghu je u crkvi sv. Nikole obnovio freske Maksimilijana Vanke, i naslikao svoju fresku „Rastanak“.</s>

<s>Autor je triju knjiga: Mali razgovori (1964.), Moj put u Ameriku (1979.) i Moja sjećanja (postumno, 1996.)</s>

<s>Literatura i izvori
Joko Knežević: Moj put u Ameriku, Split, 1979.</s><s>Josip Depolo: Joko Knežević, Zagreb, 1995.</s><s>Joko Knežević: Moja sjećanja, Zagreb, 1996.</s><s>Davorin Vujčić: Joko Knežević, Hrvatsko biografski leksikon, 2009.</s>

<s>Vidjeti također
 Wikicitat / Joko Knežević</s>

<s>Hrvatski slikari
Hrvatski kipari
Članci kojima nedostaju izvori</s>

