Osmi križarski rat
<s>Osmi križarski rat je naziv za vojni sukob vođen 1270. godine protiv grada Tunisa kojeg je predvodio francuski kralj Luj IX.</s><s>Osmi križarski rat ponekad se naziva Sedmim križarskim ratom, jer se peti i Šesti križarski rat Fridrika II često broje kao jedinstven sukob.</s><s>Deveti križarski rat se ponekad broji kao dio osmog.</s><s>Vojni pohod se smatra neuspjehom, jer vrlo brzo po stupanju na afričko tlo Luj umire od crijevnih bolesti, a veći dio vojske oboljeva.</s><s>Vodstvo po smrti Luja IX. preuzima njegov brat Karlo I. Anžuvinac koji napuštaju Tunis, te križarska vojska odlazi natrag u Francusku.</s>

<s>Uvo</s>

<s>Misli se da kralj Luj nikad nije prežalio ishod Sedmog križarskog rata u kojem je bio zarobljen od strane Mameluka.</s><s>Dvadeset godina nakon Sedmog križarskog rata, pri kraju svoje vladavine i u životnoj dobi od 56 godina, Luj IX je isplanirao postavljanje konačne europske kršćanske vlasti u Svetoj zemlji.</s>

<s>Osim toga, Luj IX. bio je dodatno uznemiren zbog događaja u Siriji, gdje mamelučki sultan Bajbars napada ostatke križarskih država.</s><s>Bajbars iskorištava priliku nakon Rata svetog Sabe između Venecije i Genove od 1256. do 1270. koji iscrpio obje države u resursima i ljudstvu u sirijskim gradovima pod njihovom vlašću.</s><s>Do 1265.</s><s>Bajbars osvaja Nazaret, Haifu, Toron i Arsuf.</s><s>Hugues III., nominalni kralj Jeruzalema iskrcava se u Ako kako bi je obranio, dok Bajbars usmjerava svoje snage prema sjeveru u Armeniju koja je pod mongolskom vlašću.</s><s>Godine 1268. pada Antiohija, a svi njeni stanovnici bili su ubijeni.</s>

<s>Opsada grada Tunisa</s>

<s>Ovi su događaji potaknuli Luja IX. na poziv u novi križarski rat u 1267. i kasnije, mada nije u to vrijeme uživao veliku podršku; Jean de Joinville, Lujev kroničar u Sedmom križarskom ratu, odbio je pridružiti se pohodu.</s><s>U početku i kao i prethodni križarski ratovi, i ovaj je rat imao za cilj osvajanje obalnih zemalja Outremera, s konačnim ciljem ponovnog osvajanja Jeruzalema.</s>

<s>Međutim, njegov brat Karlo I Anžujski nagovara Luja da najprije napadnu Tunis, kako bi stvorili jaku bazu za napad na Egipat, koji je bio cilj Šestog križarskog rata kao i Petog križarskog rata prije njega, oba završena neuspjehom.</s><s>Karlo Anžujski je kao kralj Sicilije imao i vlastite interese da zavlada ovim djelom Mediterana.</s><s>Tuniški kalif, Muhamed I al-Mustansir, držao je veze s kršćanskom Španijom koju je smatrao dobrim kandidatom za preobraćenje.</s><s>Smatra se da je Karlov interes za napad na Tunis bio više ekonomske prirode, nego religiozne.</s><s>Godine 1268., Karlo osigurava nasljedstvo na sicilijskom krunom od Hohenstaufena nakon što je porazio Konradina u Bitci za Tagliacozzo.</s>

<s>Luj isplovljava iz Južne Francuske s velikom flotom i iskrcava se na afričku obalu u julu 1270., u vrlo nepovoljno doba godine.</s><s>Većina njegove vojske oboljeva zbog konzumiranja nečiste vode.</s><s>Njegov sin Jean Tristan umire od dizenterije 3 augusta.</s><s>Dana 25. augusta sam Luj IX umire od crijevne bolesti, dan nakon dolaska svog brata Karla.</s><s>Njegova posljednja riječ prije smrti bila je "Jeruzalem".</s><s>Karlo proglašava Lujevog sina Filipa III. novim kraljem, ali zbog svoje mlade dobi Karlo preuzima vodstvo nad križarskim pohodom.</s>

<s>Ishod</s>

<s>Opsada grada Tunisa završava neuspjehom zbog izbijanja bolesti i križari napuštaju zemlju 30. oktobra nakon sporazuma sa sultanom.</s><s>U sporazumu su ipak ishodili trgovinski ugovor s Tunisom i smještaj i sigurnost za kršćanske svećenike u gradu.</s><s>Nakon što je doznao za Lujevu smrt i odlazak križara iz Tunisa, sultan Bajbars od Egipta odustaje od svojih planova slanja egipatske vojske protiv križara u Tunis.</s><s>Karlo tada sklapa savez s   Edwardom I., koji jse u međuvremenu iskrcao.</s><s>Nakon napuštanja opsade grada Tunisa, Edward nastavlja svoj pohod u Ako, posljednji križarski grad u Siriji.</s><s>Njegov se pohod naziva i Deveti križarski rat.</s>

<s>Lujeva sklonost vođenju križarskih pohoda donijela mu je status svete ličnosti, bio je kanoniziran 11. augusta 1297.</s><s>Smatra se jedan od najpopularnijih vladara dinastije Capet.</s>

<s>Trubadurska umjetnost
Bertran d'Alamanon, diplomat u službi Karla Anžujskog i Ricaut Bonomel, templar iz Svete zemlje, komponirali su pjesme oko 1265.</s><s>Bertran je kritizirao propadanje hrišćanstva u Outremeru, dok je Bonomel kritizirao politiku Pape vođenja ratova na tlu Italije novcem koji je trebao biti namijenjen obrani Svete zemlje.</s>

<s>Neuspjeh Osmog križarskog rata, kao i prethodnih pothvata, inspiriralo je mnoge trubadure u pisanju poezije na tu temu.</s><s>Smrt Luja IX. bila je posebno česta tema, što je interesantno budući da su trubaduri iskazivali neprijateljstvo prema francuskoj monarhiji tokom  Katarskog križarskog rata.</s><s>Tri planha, pjesme jadikovke, komponirane su u čast Luja IX. nakon njegove smrti.</s>

<s>Guilhem d'Autpol je komponirao Fortz tristors es e salvaj'a retraire za Luja IX.</s><s>Raimon Gaucelm de Bezers je 1268. komponirao Qui vol aver complida amistansa u kojoj slavi pripreme za križarski rat, ali je 1270. komponirao Ab grans trebalhs et ab grans marrimens u sjećanje na mrtvog francuskog kralja.</s><s>Austorc de Segret je komponirao No sai quim so, tan sui desconoissens, pjesmu koja općenito veliča križarske ratove i žali za Lujevom smrću, ali i tuguje za time što ili Bog ili Sotona toliko obmanjuju hrišćane.</s><s>On također napada Lujevog brata Karla, kojeg naziva caps e guitz (glavom i vođom) nevjernika, iz razloga što je nagovorio Luja da napadne Tunis a ne Svetu Zemlju i odmah nakon Lujeve smrti je sklopio mir s Muslimanima.</s>

<s>Nakon križarskog rata, stari trubadur Peire Cardenal piše pjesmu Totz lo mons es vestitiz et abrazatz (približno: cijeli svijet je okružen i pod opsadom [laži]), kojom hrabri Lojevog potomka Filipa III. da ide u Svetu Zemlju u pomoć Edwardu I. od Engleske.</s>

<s>Tuniški pjesnici su pak komponirali satiričke pjesme koje su ismijavale Lujev novi plan invazije Tunisa: "O Luje, Tunis je sestra Egiptu!</s><s>Stoga očekuj svoje teško iskušenje!</s><s>Pronaći ćeš ovdje svoj grob umjesto kuće Ibna Lokmana; a eunuh Sobih biti će tu zamijenjen Munkirom i Nakirom.".</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori
Al-Maqrizi, Al Selouk Leme'refatt Dewall al-Melouk, Dar al-kotob, Kairo 1997.</s><s>Bohn, Henry G., The Road to Knowledge of the Return of Kings, Chronicles of the Crusades, AMS Press, 1969.</s><s>Richard, Jean: The Crusades, C.1071-c.1291, Cambridge University Press, 1999.</s><s>Throop, Palmer A., "Criticism of Papal Crusade Policy in Old French and Provençal." Speculum, svzak 13, No.</s><s>4. (oktobar 1938.), str. 379.–412.</s><s>Lirske aluzije na križarske ratove u Svetoj Zemlji
 Beebe, Bruce, "The English Baronage and the Crusade of 1270," u Bulletin of the Institute of Historical Research, svezak xlviii (118), novembar 1975., str. 127.–148.</s>

<s>Veze 
Sedmi križarski rat
Luj IX</s>

<s>Križarski ratovi</s>

