Venezuelanski rat za nezavisnost
<s>Venezuelanski rat za nezavisnost (španjolski: Guerra de Independencia de Venezuela) bio je jedan od ratova u sklopu borbe za nezavisnost Latinske Amerike od Španjolskog Imperija, a koji se od 1810. do 1823. godine odvijao na teritoriju Venezuele.</s><s>Preludij za rat bila je francuska invazija Španjolske u sklopu Napoleonskih ratova, koja je dovela do značajne političke nestabilnosti i vakuuma na vlasti, a tokom istog su se manifestirala čak tri neuspjela pokušaja proglašavanja republike u Venezueli, prije nego je španjolska vlast konačno dokinuta u korist Velike Kolumbije, čiji je dio Venezuela postala.</s>

<s>Preludij i Prva Republika (1810–1812)</s>

<s>Direktne historijske okolnosti koje su dovele do početka rata mogu se pronaći u Napoleonovoj invaziji Španjolske 1808. godine i imenovanju Josepha Bonapartea novim španjolskim kraljem.</s><s>Svrgavanje Fernanda VII. značilo je, u očima venezuelanskih boraca za nezavisnost, dokinuće legalne vlasti nad njihovim područjem i, samim time, pravo na zahtjev za nezavisnošću.</s><s>Iako je novi kralj ubrzo imenovao Vicentea Emparána novim generalnim kapetanom, bonapartistička uprava nikada nije u bila prihvaćena u Venezueli.</s><s>Dana 19. travnja 1810., skupina civilnih službenika prisilila je Emparána i njegovu upravu na ostavku, što se smatra formalnim početkom rata za nezavisnost.</s>

<s>Na čelo zemlje došla je civilna hunta koje je, iako načelno fomirana u znaku odanosi svrgnutom Fernandu VII., ubrzo je počela djelovati u znaku borbe za nezavisnost.</s><s>Predvođena figurama poput Francisca de Mirande i Simóna Bolívara, skupina kongresnika ubrzo je krenula u realizaciju ideje o nezavisnosti; dana 5. srpnja 1811. donesena je Deklaracija nezavisnosti, s kojom je proglašena i Prva Republika, a ubrzo nakon i ustav.</s>

<s>Republika, ipak, nikada nije bila priznata i patila je, istovremeno, i od unutrašnje nesloge (tri su provincije odbile pristati uz republikance) i od konstantnih vojnih pritisaka izvana.</s><s>Iako su se patrioti uspjeli braniti gotovo cijelu godinu, mada bez uspjeha u ujedinjavanju teritorija, katastrofalni potres koji je 1812. godine pogodio teritorij pod njihovom kontrolom nanio je štetu od koje se, uz konstantne napade, nisu mogli oporaviti.</s><s>Posljedica toga bila je da je Miranda, koji je ranije postao generalissimus, potpisao kapitulaciju španjolskom časniku Juanu Domingu Monteverdeu i na taj način, mada nakratko, konsolidirao španjolsku upravu.</s>

<s>Druga Republika (1813–1814)</s>

<s>Nakon kraha Prve Republike, jedan od revolucionarnih čelnika, Simón Bolívar, otišao je u egzil, odakle je došao do Nove Granade.</s><s>Nakon sastavljanja manifesta iz Cartagene, Bolívar je ubrzo organizirao vojsku i krenuo u novi pohod za oslobođenje Venezuele.</s><s>Uz paralelnu kampanju koju je predvodio Santiago Mariño, Bolívar je brzo osvajao teritorij i u tzv. Divnoj kampanji uspješno došao do Caracasa, gdje je u kolovozu 1813. godine proglasio Drugu Republiku.</s><s>Bolívar je sebe proglasio za predsjednika, međutim ubrzo je naišao na snažan otpor među stanovništvom Venezuele, točnije stanovnicima ruralnih dijelova koje je predvodio rojalistima skloni imigrant José Tomás Boves.</s>

<s>Boves je brzo napredovao i u srpnju 1814. godine prisilio patriote na bijeg iz Caracasa.</s><s>Tim je činom dokinuta i Druga Republika, koja također nije bila priznata, a teritorij je ponovo vraćen u ruke rojalista.</s>

<s>Invazija Nove Granade (1815–1816)</s>

<s>Paralelno s padom Druge Republike, Španjolska je uspjela protjerati Francuze i vratiti Fernanda VII. na tron, a koji je zauzvrat odmah poslao veliku ekspedicijsku jedinicu u Novu Granadu, na čijem je čelu bio Pablo Morillo.</s><s>Po dolasku u Venezuelu, Morillo se udružio s Franciscom Tomásom Moralesom, koji je ranije surađivao s rojalistom Bovesom, i krenuo u pohod na Novu Granadu.</s>

<s>Tokom 1816. godine, Morillo i Morales zauzimaju Cartagenu i Bogotu.</s><s>U međuvremenu, Bolívar plovi za Jamajku, gdje neuspješno traži britansku pomoć, nakon čega odlazi na Haiti, prvi latinoameričku zemlju koja je postala samostalna republika.</s><s>Tamošnji predsjednik Alexandre Pétion dao mu je podršku, a ubrzo mu se pridružio i emigrant Luis Brión, te je Bolívar doplovio natrag do Margaritinog otoka, koji je bio sigurno republikansko utočište; ipak, Bolívar još uvijek nije konsolidirao svoju upravu nad republikanskim snagama.</s><s>Naime, Mariño, koji je plovio s njim na Haiti, okupio je vlastite snage te je uspio privremeno osloboditi Cumanu tokom 1817. godine.</s>

<s>Bolívar i Brión su okupili vojsku i krenuli na zapad zemlje, međutim Morillo, koji se bio vratio u Venezuelu, dočekao ih je s brojčano nadmoćnom vojskom i prisilio na povlačenje; dvojica zapovjednika ponovo su isplovili za Haiti.</s><s>S druge strane, škotski najamnik, Gregor MacGregor, uspio je nanijeti poraze španjolskim trupama i krenuti prema Gvajani.</s>

<s>Vojska koju je Fernando VII. poslao u Venezuelu bila je najveća što ju je Španjolska ikada poslala u Latinsku Ameriku, a blizina Kube i Portorika omogućila je bolju kontrolu nad teritorijem.</s><s>S druge strane, patrioti su ponovo bili razjedinjeni, a svi Bolívarovi pokušaju formiranja ujedinjene republikanske vojske su propali, mahom zbog ličnih nesuglasica.</s><s>Shodno tome, Bolívar se povukao i sklopio savez s Joséom Antoniom Páezom, međutim su se obojica povukli u Apure nakon neuspjelog napada na središnji dio zemlje.</s>

<s>Ono što je uslijedilo bila je višegodišnja pat-pozicija tokom koje su rojalisti i Španjolci kontrolirali gusto naseljeni, sjeverni dio zemlje, a patrioti su držali mahom nenaseljeni jug zemlje.</s>

<s>Pat-pozicija (1816–1819) 
Bolívar i Brión su se 1817. godine vratili u Venezuelu te su pokušali osloboditi Barcelonu, ali su ih Španjolci glatko odbili.</s><s>S druge strane, Manuel Piar i Mariño su osvojili nebranjeno grad Angosturu, gdje će im se ubrzo pridružiti Bolívar i Brión; tu je Bolívar izabran za vrhovnog zapovjednika patriotskih snaga.</s><s>Nedugo nakon dolaska u Angosturu, Bolívar je proglasio Treću Republiku i promulgirao novu zastavu, sa sedam zvjezdica, koje su predstavljale sedam provincija koje su inicijalno podržale nezavisnost.</s><s>Uslijedilo je obračun s Piarom, kojeg je Bolívar optužio za pokušaj formiranja vlastite vojne jedinice i poslao ga pred vojni sud, koji ga je osudio na smrt; Brión je bio jedan od sudaca.</s><s>U ovom periodu poćeo je pristizati i dobar dio britanskih veterana Napoleonskih ratova, koji će kasnije činiti jezgru Bolívarovih Britanskih legija.</s><s>S druge strane, Morillo se vratio u Caracas, dok je Morales dobio trupe da brani istok zemlje, što je uspješno i činio.</s>

<s>Godina 1818. bila je obilježena pat-pozicijom između Bolívarovih trupa pozicioniranih u Angosturi i Morillovih snaga stacioniranih u Caracasu, a jedini značajniji vojni pohod bio je Bolívarov neuspješni pokušaj prodora prema Caracasu, koji je zaustavljen kod La Puerte.</s><s>Naredne godine, Bolívar je proglasio Veliku Kolumbiju (koja će se konsolidirati tek 1821. godine), a ubrzo se i Morillo našao u problemima.</s><s>Takav rasplet situacije omogućio je značajne uspjehe patriota na istoku, a što je, subsekventno, otvorilo put Bolívaru da krene na Novu Granadu.</s>

<s>Konsolidacija nezavisnosti (1819–1823)</s>

<s>Želeći iskoristiti novunastalu prednost i prekinuti pat-poziciju, Bolívar je 1819. godine izvršio invaziju na Novu Granadu, koju je Morillo bio vratio u ruke Španjolaca tri godine ranije.</s><s>Odlučujuća pobjeda uslijedila je početkom kolovoza iste godine, kada su patrioti porazili španjolske trupe u Boyaci.</s><s>Oslobođenje Nove Granade omogućilo je republikancima sticanje značajne prednosti, jer su od tog trenutka imali snažnu uporišnu bazu iz koje su mogli napasti Morilla.</s><s>Ranije sazvani Kongres u Angosturi proglasio je ujedinjenje Nove Granade i Venezuele u jedinstvenu Republiku Kolumbiju, što je i formalizirano završetkom rada Kongresa 1821. godine.</s>

<s>Rapidni vojni uspjesi patriota su se nastavili, a nakon odlučujuće pobjede kod Caraboba 1821. godine, samo su dva grada ostala u rukama rojalista; Cumaná je pala ubrzo nakon Caraboba, dok je Puerto Cabello bio pod opsadom prije nego ga je José Antonio Páez konačno osvojio 1823. godine.</s><s>Ovim je činom Venezuelanski rat za nezavisnost faktički zaključen, a s njime je dokinuta i španjolska uprava nad područjem, tada, Velike Kolumbije.</s>

<s>Posljedice 
Nakon poraza njihovih kopnenih snaga, Španjolci su 1823. godine poslali flotu, koja je pretrpjela težak poraz na jezeru Maracaibo.</s><s>U narednim godinama, venezuelanske trupe su se borile u sastavu vojske Velike Kolumbije kako bi oslobodili južne dijelove Nove Granade i Ekvador, da bi nakon toga pomogli u borbi za nezavisnost Perua i Bolivije.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
 Harvey, Robert.</s><s>Liberators: Latin America`s Struggle For Independence, 1810-1830.</s><s>John Murray, London (2000).</s>

<s>1810-e
1820-e
Haićanski ratovi
Kolumbijski ratovi
Španski ratovi
Nezavisnost
Novovjekovni ratovi
Ratovi u Južnoj Americi
Borba za nezavisnost Latinske Amerike</s>

