Romeji
<s>Romeji ( / Rhomaioi, jedn.</s><s>Ῥωμαῖος / Rhomaios) ime je po kojem su Grci bili poznati u srednjem vijeku i za vrijeme osmanlijske vladavine.</s><s>To je ime u antici izvorno označavalo stanovnike grada Rima u Italiji, ali je sve većim širenjem rimskog državljanstva na Grke i druge narode Rimskog Carstva ubrzo izgubilo vezu s Latinima.</s><s>Taj je proces kulminirao 212. godine nove ere, kada je car Karakala putem tzv. Antoninske uredbe (Constitutio Antoniniana) dodijelio rimska građanska prava svim slobodnim muškarcima Carstva.</s><s>Kasniji bizantski autori kao što su Nikefor Bazilakes, Mihael Atalijat, Teodor Prodrom, patrijarh German II, Niketa Honijat i nikejski car Teodor II.</s><s>Laskaris  upotrebljavali su i klasicizirajući izraz "Auzonjani" (, ) za ljude koji su nastanjivali Istočno Rimsko Carstvo.</s><s>Međutim, Jovan Ceces, u svojoj sholiji uz Likofronovu Aleksandru, navodi da bi naziv "Auzonjani" u njegovom odgovarajućem kontekstu trebalo shvatiti samo kao književno sredstvo.</s><s>Općenito, riječ "Romeji" označavala je helenizirane stanovnike Istočnog Rimskog Carstva.</s><s>Ta se riječ koristi i danas (iako izuzetno rijetko) kao naziv za moderne Helene (Ἕλληνες).</s>

<s>Ova pozajmljenica ("Romeji") u početku je značila jednostavno "Rimljani" i imala je više političko nego nacionalno značenje, što je išlo ruku pod ruku s univerzalnom ideologijom Rima, koja je težila obuhvaćati sve nacije svijeta pod istinskim Bogom.</s><s>Sve do početka 7. stoljeća, kada se Carstvo još uvijek prostiralo na velikim područjima i obuhvaćalo mnoge narode, upotreba naziva "rimski" uvijek je ukazivala na državljanstvo i nikada na porijeklo.</s><s>Razne etničke skupine mogle su primijeniti vlastite etnonime ili toponime da bi uspostavile razliku između državljanstva i etniciteta, zbog čega povjesničar Prokopije radije naziva Bizantince "heleniziranim Rimljanima", dok drugi autori koriste izraze kao što su "Romheleni" i "Grekoromani", da bi time istovremeno ukazali i na porijeklo i na državljanstvo.</s><s>Langobardske i arabljanske invazije u istom stoljeću rezultirale su gubitkom većine provincija, uključujući Italiju i cijeli Bliski istok, osim Male Azije.</s><s>U oblastima koja su ostala u okviru Carstva uglavnom se govorio grčki, što je Carstvo pretvorilo u mnogo kohezivniji entitet, koji je na kraju razvio prilično samosvjestan identitet.</s><s>Za razliku od prethodnih stoljeća, pred kraj 1. tisućljeća već postoji jasan nacionalni osjećaj koji se vidi u istočnorimskim dokumentima.</s>

<s>Neuspjeh Bizanta da zaštiti papu od Langobarda primorao je papu da potraži pomoć drugdje.</s><s>Čovjek koji se odazvao njegovom pozivu bio je Pipin II. iz Akvitanije, kojega je nazvao "Patricij", naslov koji je prouzročio ozbiljan sukob.</s><s>Godine 772.</s><s>Rim je prestao slaviti cara koji je vladao u Carigradu, a 800. godine sam je papa Karla Velikog okrunio za rimskog cara i tako službeno odbacio Istočno Rimsko Carstvo kao istinske Rimljane.</s><s>Prema franačkom tumačenju događaja, papinstvo je ispravno "prenijelo rimsku carsku vlast s Grka na Nijemce, u ime njegove veličine, Karla".</s><s>Od tada se rat oko imena Novog Rima svodio na pitanje rimskih carskih prava.</s><s>Pošto nisu mogli poreći da u Carigradu doista stoluje neki car, zapadnjaci su se zadovoljavali time da poriču njegovu ulogu kao nasljednika rimske baštine s obrazloženjem da Grci nemaju nikakve veze s rimskom ostavštinom.</s><s>Godine 865. papa Nikola I. napisao je bizantskom caru Mihaelu III: "Prestali ste se zvati car Rimljana zato što su Rimljani, kojima tvrdite da vladate kao car, za vas zapravo barbari".</s>

<s>Od tada su cara na Istoku nazivali na Zapadu "carem Grka", a njegovu zemlju "Grčkim carstvom", dok su uporabu "rimskog" nazivlja rezervirali isključivo za franačkog vladara.</s><s>Interesi obje strane bili su nominalni, a ne stvarni.</s><s>Nijedna strana nikada nije polagala pravo na neka kopnena područja, ali uvreda koju su Bizantinci osjećali zbog optužbe da nemaju veze s rimskom baštinom pokazuje koliko im je rimsko ime (Ῥωμαῖος) bilo priraslo srcu.</s><s>Ustvari, biskup Liutprand iz Cremone, poslanik franačkog dvora, nakratko je zatvoren u Carigradu jer bizantskog cara nije oslovio ispravnom carskom titulom,  na što je njegov kralj, Oton I, uzvratio tako što se proglasio za "svetog rimskog cara“.</s>

<s>Vidi Rûm i Rumeli za turska i islamska značenja ovog termina.</s>

<s>Reference</s>

<s>Historija Grčke
Grci</s>

