Vrhbosna
<s>Vrhbosna je srednjovjekovna župa i jezgra srednjovjekovne bosanske države.</s>

<s>Uz Vidogošću (područje Vogošće, Ilijaša, Breze i Vareša), Trstivnicu (Kakanj, Bobovac, Sutjeska), Lepenicu (Fojnica, Kreševo, Kiseljak), Lašvu (Travnik, Vitez) i Brod (na području Zenice) činila je prvobitnu Bosnu.</s><s>Konstantin Porfirogenet naziva je bosanskom zemljom (grč. horion Bosona).</s><s>Prostire se oko izvora rijeke Bosne, s gradovima Vrhbosnom, Hodidjedom i Kotorcem.</s><s>Na mjestu grada Vrhbosne Turci su sagradili Saraybosnu (Sarajevo).</s><s>Od 1463 Vrhbosna je bila centar Bosanskog sandžaka.</s>

<s>Život te države, kao pograničnog područja – i to najprije kao banovine od Borića, prvog poznatog bana po imenu u 12. vijeku, a kasnije kao kraljevine, prvo nepriznate te koju godinu prije pada (1461) priznate i od pape Pija II. – traje oko tristo godina.</s><s>Za to vrijeme priznala je vrhovnu vlast ugarsko-hrvatskih kraljeva, iako je bilo i želja za većom samostalnošću.</s><s>Sultan Mehmed II.</s><s>Osvajač (Fatih), koji je pod Jajcem pogubio posljednjeg bosanskog kralja Stjepana Tomaševića, osvojio je Bosnu 1463. godine.</s>

<s>Kraljevina Hrvatska 
Sve do 12. stoljeća historija prave Bosne je vrlo mutna i nejasna.</s><s>Bosna leži na granici između Hrvatske i Srbije, a istorijski izvori o tome šute.</s><s>Međutim, o njoj se zna nekoliko stvari.</s><s>Prije svega, poznato je da je pre 950. godine bio u vlasti srpskih velikih župana.</s><s>Poznato je da se nezavisna Srbija (Raška) pojavila kasno u istoriji i da je tada prvenstveno obuhvatala današnji Sandžak, osim njegovog istočnog dijela, i da se nije prostirala u Bosnu.</s>

<s>U to doba zemlja Bosna je vjerojatno bila dio jake hrvatske države, o čemu postoje direktni historijski podaci.</s><s>Konstantin Porfirogenet izvodi naziv Srbi / podanici (Servi) od glagola služiti (servire), jer služe rimskom (vizantijskom) caru, a naziv Hrvati tumači kao narod bogat zemljom.</s><s>Druge utvrđene činjenice posredno, ali ipak jasno svjedoče, da je prava Bosna morala biti dio hrvatske države.</s>

<s>Vladar Bosne, u prvom periodu zavisan, a kasnije samostalan gospodar zemlje oko gornjeg toka rijeke Bosne, već se u najstarijim vijestima o Bosni naziva «banom».</s><s>Prema Dukljaninu, bosanski ban je jedan od prvih velikaša hrvatske države.</s><s>Porfirogenet spominje bansku čast u Hrvatskoj.</s><s>Banovi su Bosnom vladali do 1377. godine, sve dok ponosni Tvrtko nije prigrabio dio srpske zemlje i krunisao se za kralja «Srbije i Bosne», a četrnaest godina kasnije, sjedinjujući sa Bosnom prostrane hrvatske oblasti, Bosnu spominje u svom vladarskom naslovu i Srbiju također i Hrvatsku i Dalmaciju.</s><s>Banska čast, eminentna hrvatska ustanova, poznata je samo Hrvatima, pa je zemlja, kojom su od početka banovi vladali, sigurno bila hrvatska.</s>

<s>Čuveni njemački istoričar Ernst Dümmler (1830–1902), imajući u vidu da je Srbija za vreme kralja Tomislava bila mala i po snazi i po prostoru, dok je Hrvatska, naprotiv, imala veoma jaku vojnu silu na moru i na kopnu (80 većih i 100 manjih brodova, 100.000 pješaka i 60.000 konjanika) zaključuje kako slijedi:</s>

<s>Ovi historičari temelje svoje mišljenje o pripadnosti Bosne Hrvatskoj i na drugim činjenicama, koje je historija zabilježila.</s><s>U 9. vijeku Hrvatska je imala direktnu granicu sa Bugarskom.</s><s>To potvrđuje i vizantijski istoričar Cedrenus.</s><s>Porfirogenet govori o borbama između Hrvata i Bugara, nešto poslije 870. godine, dakle za kana Borisa i kneza Trpimira.</s><s>Bugari nisu uspjeli u ratu, ali su sklopili mir sa Hrvatima, dajući im obilne darove i primajući od njih podršku.</s><s>Papini legati godine 886. otišli su direktno iz Hrvatske u Bugarsku kanu Borisu, da pokrste bugarski narod.</s><s>Slično se dogodilo 926. za kralja Tomislava.</s><s>To je novi dokaz zajedničke bugarsko-hrvatske granice.</s><s>S obzirom da je Slavonija u to vrijeme bila franačka, jer je postojala samostalna Raška na Limu i gornjoj Drini, a Bugarska se protezala do Srijema i sjeverne Srbije, Hrvatska je morala uključiti Bosnu, posebno područja oko Tuzle.</s><s>Bugarsko-hrvatska granica bila je na Drini, a Bosna je bila u sastavu Kraljevine Hrvatske.</s>

<s>Isti zaključak nameće se i iz povelje hrvatskog kneza Trpimira, izdane 852. godine u Bijaćima kod Splita splitskom nadbiskupu Petru.</s><s>U povelji se kaže da je Splitska nadbiskupija «metropola sve do obala Dunava i gotovo po čitavoj državi hrvatskoj».</s><s>Treba znati da je u to vrijeme Slavonija politički pripadala Franačkoj, a crkveno Akvilejskoj patrijaršiji.</s><s>Splitska metropola, koja se prostirala na gotovo cijeloj hrvatskoj državi, je mogla dopirati do Dunava samo ako bi Bosna pripala Splitu, odnosno Hrvatskoj.</s>

<s>Oko sredine 10. vijeka Bosna dolazi u ruke srpskog kneza Časlava.</s><s>Vizantijski car Konstantin VII. piše negdje oko 950.</s><s>Porfirogenet svoje poznato djelo O upravljanju carstvom (lat. De administrando Imperio).</s><s>Doduše, djelo je skrpano od raznih izvještaja carskih službenika, koji su mjestimično protuslove ili donose netačne podatke, djelo je napisano s jasnom političkom namjerom i nije konačno usklađeno i uređeno, ali ipak zbog oskudice drugih vrela i obilje podataka, od velike je važnosti za sve historiografiju naroda istočnog Jadrana, Panonije i Balkana.</s><s>Car Porfirogenet spominje oko 950. godine da je horion Bosona, odnosno kraj ili zemljica Bosna, pripadao Srbiji, odnosno potpao pod vlast njenih podanika.</s><s>Iz riječi «horion» se vidi da je Bosna u to vrijeme bila mala i da ju je car smatrao posebnim tijelom u sklopu Srbije, dok u pravoj Srbiji nabraja samo gradove a ne i župe, stavlja Bosnu na posebno mjesto – na kraju – i spominje u njoj dva grada (Katera i Destnik).</s>

<s>Car je svoje djelo pisao upravo u to vreme kada je Bugarska pala na niske grane i kada je u Hrvatskoj, zbog nereda i pobune bana Pribine  – koji je ubio i kralja Miroslava (949)  –, vladala opća slabost i anarhija.</s><s>Tu povoljnu konjukturu je iskoristio odlucni srpski knez Časlav i Hrvatskoj oteo Bosnu i Bugarskoj izvjesne druge krajeve.</s><s>Bizantski gradovi u Dalmaciji su se zbog tog incidenta odvojili od Hrvatske.</s><s>Porfirogenet spominje da je tada Hrvatska imala tek polovinu vojne snage prema onoj iz vremena kralja Tomislava.</s><s>Očito je Hrvatska izgubila mnoge svoje krajeve i oblasti, prvenstveno Bosnu.</s><s>Tom nesrećom i zajedno sa ostalom Bosnom, grad Soli je pao u Časlavove ruke, ako je to dobar prevod Porfirogenetovog Salenes.</s>

<s>Međutim to je bilo samo za kratko, jer već oko 960. godine hrvatski kralj «Krešimir uze cijelu Bosnu i zavlada njom», kako bilježi pop Dukljanin.</s><s>S tim se slaže i češki historičar Jireček, koji smatra da je Bosna tek kasnije bila privremeni posjed Srba:</s>

<s>S time je knez Časlav povremeno dominirao Bosnom, dok u nju kroz sljedeća stoljeća srpske države neće uspjeti stupiti kao vladarice, pa pri takvom pokušaju nije uspio ni najslavniji srpski vladar, car i samodržač svih Grka i Srba, Dušan Silni.</s><s>Po Dukljaninu, krajem 11. vijeka Bosnom je jedno vrijeme zavladao dukljanski kralj Bodin, što je bio slavenski vladar, ili tačnije – po istom popu Dukljaninu – Crveni Hrvat.</s>

<s>Hrvatsko-Ugarsko Kraljevstvo</s>

<s>Hegemoniju hrvatskih kraljeva nad Bosnom potvrđuje niz lokalnih vladara koji su sljiedili: to je slučaj i s prvim poznatim bosanskim banom Borićem, katoličkim velikašem iz Slavonije.</s><s>Tako je isto i moćni ban Pavao I. Šubić Bribirski «gospodar bosanski» (1299) iz porodice Zrinski, iz koje će nastati ban Petar Šubić Zrinski.</s><s>Njegov sin Mladen banuje u Bosni dvadeset godina (1302–1322).</s><s>Zatim i osnivač bosanske kraljevske dinastije Kotromanića, ban Prijezda.</s><s>Takav je i «veliki vojvoda rusaga bosanskog» Hrvoje Vukčić Hrvatinić, moćniji od samog bosanskog kralja, unuk gospodara Donjih krajeva (oko današnje Banje Luke i Jajca), kneza Hrvatina.</s><s>Svi su pripadaju kulturnom prostoru tadašnje Hrvatske države.</s>

<s>Od kapitalne je važnosti činjenica, da se ugarsko-hrvatski kralj Bela II.</s><s>Slijepi godine 1138. naziva kraljem Ugarske i «Rame» (Bela Dei gracia Hungariae Ramaeque rex).</s><s>Taj naziv Rama podrazumijeva hrvatsko-ugarsku vlast kroz trista godina u Bosni jer su naime Mađarski kraljevi okrunjeni za hrvatske kraljeve a budući da je sastavni dio Hrvatske bila i Bosna, otuda su nasljednici kralja Kolomana bili i «rex Ramae» – kraljevi Bosne.</s><s>Rezultat istraživanja Ferde Šišića tvrdi da je se Hrvatska u doba kralja Petra Krešimira IV. prostirala od Neretve do Drave i od mora do Drine.</s>

<s>Kada je pod kraljem Zvonimirom, a osobito nakon njegove smrti, uticaj stranaca u Hrvatskoj znatno porastao, bosanski velikaši su nastojali što više Bosnu osamostaliti i tako se Bosna počinje odvajati od Hrvatske.</s><s>Prema Šišićevim riječima, to je bilo za Zvonimirova života.</s><s>Starohrvatski ljetopis pripovijeda:</s>

<s>Malo zatim, po istoj kronici, kralj Bela je zavladao svim dijelovima Zvonimirove države: Bosnom, Hrvatskom, Dalmacijom i Neretvanskom krajinom.</s><s>Stoga su Arpadovići su vrlo rano opazili centrifugalne težnje Bosne i zbog toga su naglasivali svoja kraljevska prava na Bosnu kao na dio Hrvatskog Kraljevstva, kojemu su na čelu stajali od 1102.</s>

<s>Bosanski banovi prikazuju se, unatoč svoj težnji za slobodom, kao vazali ugarsko-hrvatskih kraljeva.</s><s>Vrlo poučan dokument iz 1163. godine, kojim je ugarsko-hrvatski kralj Stjepan IV. potvrđuje izvjesne privilegije pred velikanima (svog) kraljevstva, među kojima najprije navodi određene nadbiskupe i biskupe, a onda na prvom mjestu među svjetovnim knezovima hrvatskog bana Beloša, zatim palatina Tomu, pa dvorskog kneza Broka, zatim bosanski bana Borića, te velikaše Hadrijana, Henrika itd.</s><s>Dakle, Borić nije samostalni vladar Bosne, već službenik, ban ugarsko-hrvatskog kralja i velikaš ugarsko-hrvatskog kraljevstva, a tim istim Bosna je samo dio toga kraljevstva, jer je nekad bila sastavni dio Hrvatske.</s><s>Upravo zato Kulin ban šalje svoga sina Stjepana u Ugarsku, da se pred kraljem odrekne patarenizma ispred cijele Bosne, makar da su se na Bilinom polju 1203. godine patarenski poglavari odrekli bogomilstva i ispovijedali katoličku vjeru pred banom i papinskim legatom.</s><s>Kralj Bela III. strogo naređuje svom vazalu Kulinu, pod prijetnjom globe od 1.000 srebrenih maraka, da ne smije štititi patarene u Bosni.</s>

<s>Svoju ovisnost od ugarsko-hrvatskog kralja priznaje i sam ban Matej Ninoslav, kada daje da kralj u njegovoj prisutnosti godine 1244. ne samo potvrđuje nego i nanovo poklanja one posjede u Bosni, Usori sa Solima itd., koje je već prije Ninoslav darovao bosanskom biskupu.</s><s>Tako razlog naslova «kralj Rame» u titulaturi ugarsko-hrvatskih kraljeva postaje razumljiv.</s><s>Time je dokazano da je Bosna bila sastavni dio Ugarsko-hrvatske i ranije Kraljevine Hrvatske.</s><s>Zanimljivo je čuti i glas ljetopisca Nikole Lašvanina:</s>

<s>Bosanska Banovina</s>

<s>Za vrijeme Arpadovića u Vrhbosni se razvija banovina kao posebno važno pogranično područje.</s><s>Većina tamošnjih vladara bili su Kotromanići, uz vlast Šubića početkom 1302. do 1322. godine.</s><s>Na zapadnim rubovima, u Lašvanskoj dolini, javljaju se Hrvatinići, a na jugu, prema Humu i kasnije Hercegovini, Kosače.</s><s>Na istočnim rubovima vladali su Pavlovići.</s><s>Ostatak područja, posjed Kotromanića, nakon pada većine kraljevskih posjeda u srednjoj Bosni pod Osmanlije, naziva se i Kraljevina (slično Hercegovini).</s>

<s>Podrinje
 Usora i Soli
 Donji Kraji
 Humska zemlja
 Travunija
 Završje</s>

<s>Stare katoličke crkve 
Stare porušene crkve na području srednjovjekovne Vrhbosne, koje su barem djelimično arheološki istražene:</s>

<s>U red starohrvatskih crkava, sličnih onima u jadranskom primorju Bijele Hrvatske, ima se uvrstiti i stara crkva u Lisičićima kod Konjica, koja je bila otkrivena godine 1952.</s><s>Irma Čremošnik, koja je vodila iskopine i opisala nalaz u Glasniku Zemaljskoga muzeja u Sarajevu, o toj crkvi piše ovo: «Njena osnova pokazuje sličnosti sa starohrvatskim građevinskim oblicima, najviše sličnosti pokazuje sa crkvom u Biskupiji [kod Knina] na Bukurovića podvornici».</s><s>Prema arheološkim nalazima ova je crkva bila u uporabi od 13. do 15. vijeka, ali je ona mogla biti građena u 11. ili 12. vijeku.</s><s>Godine 1950. i 1951. otkrivena je u Rogačićima kod Blažuja crkva sa šest apsida s kraja 12. ili početka 13. stoljeća.</s><s>Bila je presvođena sedrom, ožbukana i obojena crvenom bojom.</s><s>Uz nju bila je kamenom građena kuća, bez sumnje, stan svećenika, koji je crkvu posluživao.</s><s>Crkva i kuća bile su spaljene.</s><s>Poslije propasti crkve, po njoj su pokopavani mrtvi od 14. do 16. stoljeća.</s><s>Prema Irmi Čremošnik, koja je vodila iskopavanje, tehnika građenja crkve u Rogačićima potpuno odgovara tehnici gradnje šestapsidne crkve sv. Trojice u Poljudu kod Splita, kojoj je takođe i veličinom i opsegom odgovarala.</s><s>Ima sličnosti i s nekim drugim starim hrvatskim crkvama u Dalmaciji.</s><s>U ruševinama crkve u Rogačićima našlo se također više ulomaka tropletera, kojim su Hrvati redovito ukrašavali svoje crkve od 8. do 13. stoljeća.</s><s>Godine 1954. i 1955. pretražujući nekropolu kneževske porodice Sankovića u selu Biskupu kod Konjica, Marko Vego utvrdio je, da je ta nekropola bila podignuta na srednjovjekovnoj crkvi, koja je bila porušena početkom 14. vijeka.</s><s>Crkva je bila građena u romaničkom slogu, a bila je duga s apsidom 12,90 metara, a široka 6,20 metara.</s><s>U Razićima, u blizini sela Biskup u Glavatičevu, općina Konjic, Marko Vego otkopao je godine 1956 srednjovjekovnu crkvu, podignutu u romaničkom slogu u drugoj polovini 12. ili u prvoj polovini 13. vijeka.</s><s>Crkva je bila neko vrijeme zapuštena i u 15. vijeku obnovljena.</s><s>Kod te obnove na ulazu crkve postavljeni su novi dovratnici i nadvratnik, koji su se do danas sačuvali.</s><s>Prema Vegi, ova crkva ima stil skih sličnosti s crkvom Sv. Jurja u Ponikvama na Pelješcu, a tako i s nekim drugim starohrvatskim bazilikama.</s><s>Godine 1958. otkopana je u Gornjoj Bijeloj kod Konjica velika crkva s tri lađe isto romaničkoga sloga od 13. do 14. vijeku.</s><s>U Olovu, u istočnom dijelu srednjovjekovne Bosne, na lijevoj obali rijeke Krivaje, postojao je franjevački samostan s crkvom Uznesenja Blažene Djevice Marije.</s><s>Taj samostan i crkva podignuti su poslije osnutka bosanske vikarije godine 1340.</s><s>Prvi se put spominje u popisu Bartolomeja Pizanskoga od 1385. do 1390.</s><s>Budući da je Olovo u to vrijeme bilo dobro bosanskih banova, misli se, da je ban Tvrtko I. (1353-1391) podigao olovski samostan i crkvu.</s><s>Ona je bila građena u romanskom slogu i nije bila velikih razmjera, ali je brzo nakon svoga osnutka postala najglasovitije svetište Marijino u hrvatskim krajevima.</s><s>Kod te se crkve za duga stoljeća hodočastio narod iz svih hrvatskih krajeva i šireg područja na Veliku Gospu, i u njezinim osminama prije i poslije svetkovine.</s><s>Preživljela je tursko zaposjednuće, dok nije bila godine 1704. zapaljena po naredbi bosanskoga valije Sefer-paše.</s><s>Čuveni franjevački samostan i crkva postojali su u glasovitom srednjovjekovnom rudarskom mjestu Srebrenici nedaleko od rijeke Drine.</s><s>Tu je bilo neko vrijeme sjedište Srebreničkavisočke biskupije, koju je Sveta Stolica osnovala početkom 15. vijeka, da doskoči potrebama bosanskih vjernika.</s><s>Po tom se samostanu prozvala bosanska provincija Bosna Srebrena, i tu joj je bilo sjedište, kada se godine 1514. odcijepila od Bosne-Hrvatske.</s>

<s>Stolno mjesto Mile</s>

<s>U današnjem selu Arnautovići, 2 kilometra sjeverozapadno od željezničke stanice u Visokom, bio je stari prodor sa lijeve strane rijeke Goruše, odmah na njenom ušću u Bosnu, sa desne strane te rijeke.</s><s>Zemaljski muzej u Sarajevu, pod rukovodstvom Carla Patcha, tu je proveo iskopavanja 1909. i 1910. godine.</s><s>Kako je 1914. godine zabilježio Vladimir Ćorović, tu je pronađena «monumentalna crkvena građevina iz vremena bosanskih kraljeva», koja je djelomično bila «sagrađena na temeljima manje crkve, a pod njom bijahu opet temelji rimske zgrade».</s><s>Prema podacima koje su Irma Čremošnik 1950. godine i Pavao Anđelić 1961. godine prikupili od radnika koji su učestvovali u iskopavanju i od drugih očevidaca, velika crkva je bila trobrodna bazilika, u kojoj se našlo mnoštvo grobova te jedna zidana grobnica u apsidi crkve s osam kostura.</s>

<s>U ovoj grobnici pronađeni su ostaci brokata, koji se danas čuvaju u sarajevskom muzeju.</s><s>Na tim ostacima, Anđelić je otkrio zlatom vezene grbove porodice Kotromanić, što ukazuje da su u toj grobnici baš sahranjeni Kotromanići.</s><s>Ovi su u svoj grb unijeli ljiljane, kada je Stjepan II.</s><s>Kotromanić (1312-1353) došao u tijesne političke i rodbinske veze s ugarsko-hrvatskim kraljevima Anžuvskincima.</s><s>U posebnom grobu u srušenoj crkvi u Arnautovićima pronađen je srebreni pečatni prsten sa glavom koja nosi krunu i nekoliko zlatnih predmeta, te više zlatnih predmeta.</s><s>Naravno, to je bio grob jednog kralja u Bosni.</s>

<s>Nažalost Patsch nije objelodanio opis iskopina u Arnautovićima, čemu je posljedica bila nemar vlasti i istrašivača prema iskopinama, koji se posebno pokazao 1948. kod gradnje širokotračne željezničke pruge kada su ostaci crkvene zgrade bili potpuno uništeni.</s><s>Međutim, veliku trobrodnu crkvu s grobovima više Kotromanića, valja poistovjetiti s crkvom sv. Nikole u Milima, koju je ban Stjepan II.</s><s>Kotromanić podigao franjevcima, kada je 1340. bila osnovana Franjevačka bosanska vikarija.</s><s>Franjevačka tradicija tvrdi da je prvi franjevački samostan sa crkvom u Bosni sagradio Stjepan II.</s><s>Kotromanić u Milima pod imenom sv. Nikole i da je ban u toj crkvi sahranjen poslije smrti.</s><s>Tu tradiciju zabilježili su, između ostalih, opat Mavro Orbini 1601. godine, Pavao Ritter Vitezović 1696. godine, fra Bernardin Nagnanović 1715. godine i fra Nikola Lašvanin.</s>

<s>Franjevački samostan i crkva sv. Nikole bili su u srednjovjekovnoj Bosni samo jedan pod tim imenom.</s><s>U starim franjevačkim izvorima taj se sada zove sv. Nikole u Milima, a sada Sv. Nikole u Visokom.</s><s>U zbilji manastir je se nalazio u Milima, kako se u srednjem vijeku zvalo naselje sa obje strane rijeke Bosne, gdje danas leže sela Arnautovići i Muhašinovići, koji ta imena nose iz turskoga doba po svojim spahijskim gospodarima.</s><s>U gradu Mili (Mel), čiji se ostaci danas mogu vidjeti na desnoj strani rijeke Goruše  kod njezina utoka u Bosnu, nalazilo se sijelo župe Mili, koja se prostirala s obje strane Bosne od prilike od današnje željeničke stanice Ilijaše do Kaknja.</s>

<s>Prema mjestu Mile, na lijevoj strani Bosne, u današnjem selu Muhašinovići, Kulin ban je podigao svoju crkvu, od koje je pronađen natpis na nadvratniku ulaza u crkvu.</s><s>Ban Stjepan II.</s><s>Kotromanić je 1340. godine sagradio franjevački samostan i veliku trobrodnu crkvu sv. Nikole, gdje je sagradio grobnicu u apsidi za sebe i svoju vladarsku porodicu.</s><s>U tom manastiru je bilo sijelo vikara bosanske vikarije i kustodije, kada je vikarija oko 1348. razdijelila u više upravnih područja.</s><s>Manastir Sv. Nikole u Bosni Dubrovčani spominju 25. juna 1367. godine, kada je Malo Vijeće odlučilo da se franjevcima tog samostana podari stȏ lakata raše, da se naprave habiti za deset/dvanaestt franjevaca koji su živjeli u samostanu.</s>

<s>Kustodiju (vrh)bosansku, u kojoj se nalazi samostan sv. Nikole, prvi put spominje Bartolomej Pizanski u svom popisu franjevačkih samostana od 1385-1390.</s><s>U zapisnicima općega franjevačkoga zbora u Firenci 1493. godine ta se naziva kustodija sv. Nikole u Milima.</s><s>Isto tako u službenom popisu franjevačkih samostana 1506.</s><s>Prema franjevačkoj predaji u Bosni, koju je između drugih zabilježio Luka Wadding u Analima franjevačkog reda, samostan i crkva u Milima bili su razoreni od strane lokalni kršćani, po svoj prilici 1437. za osmanskih provala u srednjoj Bosni, kada je bilo porušeno šesnaest franjevačkih samostana.</s>

<s>Bosanski franjevci fra Pavao Papić i fra Jure Neretvanin u svom Izvještaju iz 1623. godine tvrde da su heretici uništili stari, prvobitni franjevački samostan u Visokom i da su još u njihovo vrijeme postojale ruševine toga samostana u katoličkom groblju nedaleko od Visokoga.</s><s>Navedeno groblje istovjetno je s onom nekropolom, koja je ležala oko trobrodne crkve s kraljevskim grobnicama u Arnautovićima.</s><s>Prema franjevačkoj tradiciji oko 1450.</s><s>Mihovil Ostojić, iz porodice bosanskog kralja Ostoje, sagradio je novi franjevački samostan sa manjom crkvom sv. Nikole u neposrednoj blizini tadašnjega tvrdoga grada Visokog.</s><s>O toj crkvi bosanski biskup Franjo Baličević ovako je pisao u Rimu 1600. godine:</s>

<s>U grobnoj crkvi bosanskih vladara, u Arnautovićima, u glavnoj grobnici u apsidi, morao je biti pokopan ban Stjepan II.</s><s>Kotromanić i njegova treća žena, koju je vjenčao u junu 1335.</s><s>Po svoj prilici tu je bio pokopan knez Vladislav, brat Stjepana i otac kralja Tvrtka, te Vladislavova žena Jelena, unuka hrvatskog bana Pavla Šubića.</s><s>Tu su morala biti pokopana djeca bana Stjepana II, koju je imao sa svojom trećom ženom.</s><s>Jedan od tih je, kako mislimo, bio i Radiša, otac Pavla Radišića, kojega su 1404.</s><s>Hrvoje Vukčić Hrvatinić i Dubrovčani bili odlučili proglasiti kraljem Bosne.</s><s>U posebnoj grobnici gdje je pronađen kraljevski pečatni prsten morao je biti pokopan bosanski kralj bosanski kralj Tvrtko I († 1391).</s>

<s>Drugi nijedan od kraljeva nije mogao biti pokopan u toj crkvi.</s><s>Kralj Stjepan Dabiša umro je 8. septembra 1395. u Sutjesci i bez sumnje bio je pokopan u tamošnjoj franjevačkoj crkvi, koja se nazivala Banov dvor (lat. Curia Bani).</s><s>Kralj Stjepan Ostoja i njegov sin Stjepan Ostojić nisu mogli biti pokopani u crkvi sv. Nikole u Milima, jer su umrli kao svrgnuti kraljevi i njihov pokop u kraljevskoj grobnoj crkvi ne bi dopustio tadašnji kralj Tvrtko II.</s><s>Ovaj je umro 1443. godine u Sutjesci i morao je biti posebno sahranjen u mjesnoj franjevačkoj crkvi, jer je već prije te godine bila porušena crkva sv. Nikole u Milima s vladarskim grobnicama.</s><s>Prema franjevačkoj tradiciji, u sutjeskoj crkvi pokopan je i kralj Stjepan Tomaš.</s><s>Zadnjega bosanskog kralja Stjepana Tomaševića sultan Mehmed II.</s><s>Osvajač dao je posjeći pod Jajcem i on je bio tu pokopan.</s>

<s>Pisac Halkokondyles 
Laonik Halkokondiles (1432-1490), rodom Grk iz Atine, bio je učeni humanista i dobar poznavalac prilika svog vremena na Balkanu i u Osmanskom carstvu.</s><s>Napisao je modernu istoriju osmanskih zemalja na osnovu onoga što je sam vidio, a dijelom i prema pisanim izvorima.</s><s>Osim grčkog, govorio je i turski, a kako se čini, poznavao je i slovenske jezike: bugarski, srpski i hrvatski.</s><s>Njegova slaba strana je bila vremenoslovlje, on naime rijetko spominje godine i dane, a i onda kada ih navodi, nije u tome uvijek pouzdan.</s><s>Inače, njegov rad to pokazuje kao istinoljubivog autora, nepristranog i dobro obaviještenog o stvarima o kojima piše.</s>

<s>U svom radu Halkokondyles više puta spominje Bosnu i ljude koji tamo žive.</s><s>Prema njemu Slaveni na Balkanu se dijele na tri različita naroda: Bugare, Srbe i Hrvate, koje on po tadašnjem humanističkom običaju naziva starim klasičnim nazivima: Mezeji, Tribali i Iliri.</s><s>Halkokondyles, ime Tribala, pa i Ilira, negda uzimlje u širokom značenju tako da tim imenima označuje sve južne Slovene uopšte.</s><s>Ali kada pobliže i stvarnije govori o hrvatskim i srpskim vladarima, pokrajinama i mjestima, onda Srbe uvijek naziva Tribalima, a Hrvate Ilirima.</s><s>Prema Halkokondylesu, Tribali i Iliri, dotično Srbi i Hrvati, su dva različita slavenska naroda, koje dijeli rijeka «Dorobica», pod kojom je, izgleda, nekada se podrazumjevala rijeka Dubrava (Dobre), koja je u 15. stoljeću dijelila Mačvu od srpskih zemalja, a drugi put rijeku Drinu.</s>

<s>U svakom slučaju, ova razdjelna granična rijeka ležala je istočno od grada Bobovca.</s><s>Prema Halkokondylesu Iliri žive zapadno od Drine do Jadranskog mora, koje je po tadašnjem običaju zvao Jonsko more, te od Dubrovnika do Istre.</s><s>Cijela Bosna neposredno prije pada pod Tursku i za vrijeme zaposjednuća bila je naseljena isključivo Ilirima, naime narodom istovjetnim s onim koji je tada živio u današnjoj Dalmaciji do Istre, što znači Hrvatima.</s><s>Zemlje Sandaljeve – kako Halkokondyles naziva široku oblast kojom je u njegovo vrijeme vladao knez Stjepan, sinovac i nasljednik Sandaljev – on smješta u Ilirik.</s>

<s>Hrvatskog kralja u Bosni Stjepan Tomašević (1461-1463) Halkokondyles naziva «kraljem Ilirije», dakle Hrvata, jer je Stjepan zaista vladao većinom tadašnjih hrvatskih zemalja.</s><s>On zapravo kaže da su neki u njegovo vrijeme Ilire nazivali Bošnjanima, a to zato što je u Bosni stolovao kralj, koji je imao u svojoj državi većinu Ilira.</s><s>Svjedočanstvo Halkokondylesa ima posebnu vrijednost, jer opisuje etničku situaciju Bosne neposredno prije njenog potpadanja pod Osmanlije, sa kojom je u zemlju došao snažan priliv stranoga naroda.</s>

<s>Unutarnje poveznice</s>

<s>Historija Bosne i Hercegovine
 Bosna u srednjem vijeku
 Kraljevina Bosna
 Sarajevo u srednjem vijeku
 Kotromanići
 Mile
 Usora i Soli
 Podrinje
 Donji Kraji
 Tropolje
 Humska Zemlja
 Travunija</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Historija Bosne i Hercegovine
Historija Bosne i Hercegovine po gradovima</s>

