Japodska božanstva
<s>Japodska božanstva, kao dio njihove kulture, zbog nepostojanja pisanih tragova, mogu se jedino pronaći u  prikazima na raznim ostacima materijalne kulture iz nekropola i naselja.</s><s>Kroz dugi praistorijski period 1. milenijuma p.n.e, prikazi su uglavnom prožeti simbolikom za koju se, bez određene rezerve, ne može znati šta tačno predstavlja.</s>

<s>Praistorijski period 
U nekropolama je vidljiva posebna briga o načinu  pokopavanja, rasporedu i vrsti priloga, a sve to ukazuje na pogrebni obred prilagođen kultu mrtvih.</s><s>Rijetki ali bogato ukrašeni dijelovi ratničke opreme pronađeni u grobovima krajem 4. do 1. st. p.n.e, upućuju na to da su Japodi štovali više božanstava nepoznatih imena.</s>

<s>Prema nalazima iz lokaliteta u Prozoru kod Otočca, vidi se da su Japodi štovalii nebesko/solarno božanstvo.</s><s>Često zastupljeni motivi koluta, kružnica, koncentričnih krugova i ptica močvarica dobivaju višeznačenje kad se usporede s prizorima solarne tematike na bronzanim oplatama izrazito velikih trapezoidnih pojasnih kopči, koje su se nosile tokom 3. i 2. stoljeća.</s><s>Jasno su vidljive antitetično postavljene ptice, okrugla glava s krilcima iz koje izbijaju valovite linije i šiljci nalik sunčevim zrakama.</s><s>Jedan od najvećih motiva je i koplje zabodeno u tlo.</s>

<s>Simbolika ovih motiva govori o božanstvu koje spaja nebo i zemlju, tj. o Suncu s njegovim oplođujućim djelovanjem tokom bogatih godina, ali ubojitim djelovanjem tekom sušnih godina.</s><s>Ovi motivi su vrlo česti u prikazivanju solarnih božanstava širom Evrope, ali i kroz više perioda.</s>

<s>Izrada terakota sa boljom ukupnom izradom, veličinom i kompletnošću prikaza tjelesnih odlika pružaju oslonce za uvrštavanje među kultno-religijske objekte.</s><s>Prizmatična terakota specifičnim oblikom i, vjerovatno položajem tijela, uz isticanje nagosti i ženskih polnih odlika, kao i brižljivim označavanjem svih tjelesnih otvora, predstavlja jedinstvenu pojavu ne samo među japodskom, već i među istovremenom, pa i starijom antropomorfnom plastikom iz okruženja.</s><s>Pretpostavljeni sjedeći položaj figure i veličina, kao i posebni objekt na glavi, ukazuju na to da prikazuje neko od važnijih ženskih božanstava japodskog religijskog sistema.</s>

<s>Liku konja pripada posebno mjesto u likovnoj umjetnosti Japoda.</s><s>Osim samostalnih figurica — privjesaka i fibula sa cijelom figurom konja ili samom glavom konja posebno čest motiv japanske umjetnosti su dvije antitetično postavljene figure konja, od kojih su prikazani samo glava i vrat.</s><s>Ovaj motiv nalazimo na kopčama kaiševa i na jednoj posebnoj vrsti nakita — velikim kombinovanim privjescima.</s><s>Uloga konja u staroj indoevropskoj mitologiji i religiji je poznata.</s><s>Nije isključeno da je ovaj element bio posebno izražen u vjeri i kultu Japoda.</s>

<s>Interpretatio romanum 
Religijske predstave japodskog stanovništva produžile su svoj život pod Rimljanima dijelom neizmjenjene, a dijelom u novom obliku i ruhu.</s><s>Rimljani su se brzo uvjerili da među brojnim domaćim božanstvima postoje i takva koja u mnogo čemu odgovaraju božanstvima iz njihove vlastite religije.</s><s>Prevođenje autohtonih božanstava u rimski panteon i predijevanje njihovih domaćih imena na latinske poznato je kao interpretatio romanum.</s>

<s>Bind 
Jedino japodsko božanstvo čije ime je poznato je Bind-Neptun (staroindijski bindu,h - kaplja), naveden na kamenim spomenicima.</s><s>Godine 1895, prilikom opravke puta iz Bihaća u Golubić, kod izvora Privilice, otkriveno je jedno veliko svetilište na otvorenom (sub divo) iz 1. vijeka, u vrijeme rimske vlasti.</s><s>U svetištu su postavljeni žrtvenici od strane 4 prvaka japodskih zajednica (praepositi et principes Iapodum) domorodačkog porijekla.</s><s>Veliku ulogu i značaj svetilišta ilustriraju žrtvenici koje su domaći uglednici japodskih zajednica (praepositi et principes Iapodum) posvetili u čast boga Binda (sačuvalo se, devet ara i brojni ulomci).</s><s>Sve to podvlači i značaj naselja u susjednom Golubiću koje je, po svoj prilici, bilo centar jedne japodske župe (civitas).</s><s>U Privilici je nađert i fragmentarni natpis jednog prefekta (praefectus civitatis?).</s>

<s>Jedno od najznačajnijih nalazišta bilo je svetište Binda-Neptuna na vrelu Pri-vilice, uzvodno od Bišća, s brojnim oltarima posvećenim ovom božanstvu,58 ali nisu nadeni tragovi zidanom hramu, pa se očito radilo ο posvećenom gaju (temp-lum sub divo).59 Veliku ulogu i značaj sanktuarija ilustriraju žrtvenici koje su domaći uglednici praepositi i principes Iapodum posvetili u cast boga Binda (sačuvalo se, devet ara i brojni ulomci).</s><s>Sve to podvlači i značaj naselja u susjednom Golubiću koje je, po svoj prilici, bilo centar jedne japodske župe (civitas).</s><s>U Privilici je nađen i fragmentarni natpis jednog prefekta (praefectus civitatis?).</s><s>Jesu li prefekte zamijenili prepoziti, kako smatra Karl Pač ili su prepoziti upravljali pojedinim župama pod nadzorom prefekata, ne zna se.</s>

<s>Ovi podaci se nalaze u natpisu sa samih žrtvenika.</s><s>Natpisi ne daju nikakva obaveštenja o Bindovim funkcijama ni o kultu vršenom u njegovu čast, ali činjenica da je Neptun njegova interpretatio romana pokazuje da je on bio bog izvora.</s><s>Jedan od 4 teksta koji je postavio Licinije Teuda glasi:</s>

<s>BINDO NEPTVNO / SACR / LICINIVS•TEVDA / PRAEP•ET PRI /IA ODVM /V•S•L•M</s>

<s>Bindo Neptuno / sacr(um) / Licinus Teuda / praep(ositus) et pri[n(ceps)] /Ia[p]odum / v(otum) s(olvit) l(ibens) m(erito)</s>

<s>Bindu Neptunu Svetom, Licinije Teuda, prepozit i princes Japoda, zavjet ispunio radozasluženo</s>

<s>Božanstvo prije ovih pronalazaka nije bilo poznato, a spomenici Bindu nigdje više nisu nađeni.</s><s>Iznad votivnog natpisa urezana je slika dva jarca koji su digli desne prednje noge; treći jarac prikazan je ispod natpisa.</s><s>Predpostavlja se da su jarci bili žrtvene životinje, što je zaključeno po naslagama pepela i kostiju u stratigrafiji svetišta.</s>

<s>Kult ovog božanstva prenesen je i u kasnija vremena običajem hodočašća naroda u ranu zoru, obično u vremenu mladog mjeseca, ka pojedinim izvorima, koji su se smatrali ljekovitim, i ostavljanjem poklona u vidu novca, hrane ili odjeće ovom božanstvu kao žrtve za izlječenje i pomoć.</s><s>Smatra se da naziv Bihać ima svoj korijen u imenu ovog božanstva.</s>

<s>Silvan i Dijana</s>

<s>Najbrojniji su žrtvenici i votivni reljefi posvećeni Salvanu i Dijani koji se na ovim spomenicima pojavljuju pojedinačno, zajedno ili u društvu dviju nimfa.</s><s>To je znak da se radi o uglednim božanstvima japodskog (ili ilirskog) mnogobožstva u rimskoj interpretaciji.</s><s>Rimljani su Silvana primili i izjednačili sa grčkim Panom - zaštitnikom šuma, stada i prirode i pratiocem u lovu.</s><s>Likovne predstave ilirskog Silvana podsjećaju na biće pola jarac, a pola čovjek.</s><s>U Založju je posvjedočena kultna zajednica Silvana i nimfi.</s>

<s>U okolini Bihaća javlja se i samostalni kult boginje Dijane.</s><s>Slike na reljefima je prikazuju kao Artemidu iz grčkog panteona i u svemu po grčkom uzoru: to je boginja lova, u lakoj lovačkoj haljini i u potjeri za šumskom divljači.</s><s>U okolini Bihaća nosila je epitet Augusta, analogno Silvanovom epitetu Augustus.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Rimska arheološka nalazišta u BiH
Japodi
Ilirski bogovi</s>

