Logički pozitivizam
<s>Logički pozitivizam filozofski je pravac koji se također naziva i logički empirizam, kojeg su prvo zastupali pripadnici tzv. Bečkog kruga, i koji je kombinirao dvije osnovne ideje: samo vidljive činjenice je moguće spoznati (osim a priori tvrdnji kao npr. u matematici i logici) s dubokim uvjerenjem da će studij filozofskih pitanja dati pozitivne rezultate ako budu rabljeni alati koje su davale formulacije ovorazvijene logike.</s><s>Empirizam je dobio u naslijeđe ideje britanskih empirista Johna Lockea i Davida Humea preko Augusta Comtea pa do Ernsta Macha; logiku prvenstveno od Gottloba Fregea, Bertranda Russella, Rudolfa Carnapa i Ludwiga Wittgensteina, osobito djelo potonjeg filozofa  Tractatus logico-philosophicus.</s><s>Na taj način filozofija je trebala dati točne odgovora na način kako su to prirodne znanosti i matematika postigli.</s>

<s>Logički pozitivizam 
Immanuel Kant je moć rasuđivanja podijelio na analitičke, sintetičke, kao i na a priori i a posteriori.</s><s>Prema Kantu mogli su postojati sintetički "a priori rasuđivanja".</s><s>Primjer su matematičke tvrdnje.</s><s>Frege je prihvatio Kantovu podjelu, ali je odbacio stav da postoje sintetički  "a priori rasuđivanja".</s><s>Prema Fregeu, matematika je logika, i njen učinak je da su matematičke tvrdnje analitički a priori.</s><s>Ostali logički pozitivisti prihvataju uglavnom Fregeove ideje u okvirima matematike i logicizma da je rasuđivanje ili analitičko a priori ili sintetičko a posteriori.</s><s>Nešto treće, sintetičko a priori, što se moglo naći kod Kanta, nije prihvaćeno.</s>

<s>Iz Wittgensteinovog Tractatus'a' su dvije ideje utjelovljene u logički pozitivizam: učenje da su sve smislene izjave istinite funkcije sastavljene od osnovnih tvrdnji i percepcije filozofije kao kritike jezika.</s><s>Wittgensteinova teorija značenja razrađena je u princip verifikacije; jedna tvrdnja je smislena ako i samo ako se može pokazati kao istinita ili lažna na temelju pojedinačnih opažanja (ako to nije logička ili matematička istina).</s><s>Ovaj kriterij, međutim, ima niz problema koji su sažeti u Carl Hempelovom djelu "Problems and Changes in the Empiricists Criterion of Meaning".</s><s>Na primjer, tvrdnnja da su "svi labudovi bijeli" je problematična jer da bi se pokazala istinitom moraju se postojeći labudovi ispitati.</s><s>Drugi problem je taj što princip verifikacije niti je analitički niti sintetički, i prema svojim kriterijima je besmislen.</s>

<s>Wittgensteinovu ideju o filozofiji kao kritici jezika, koju je on uglavnom preuzeo od Fregea, pozitiviisti tumače "kroz filozofske jasne tvrdnje, koje znanost verificira".</s><s>U potonjem slučaju radi se o istinitosti tvrdnji a u prvom što tvrdnje zaista  znače" (Moritz Schlick u prvom broju časopisa bečkog kruga Erkenntnis).</s><s>Akademija se mogla podijeliti na dio koji se bavio sintetičkim stvarima: empiristi (prirodni znanstvenici, sociolozi, povjesničari, itd.), i na a prioriste (filozofe, logičare i matematičare).</s><s>Zadatak ovih posljednih bio je istražiti kako svijet izgleda, jer to prema logičkim pozitivistima, nije se moglo ostvariti s a priori metodama.</s>

<s>Napuštanje ideje logičkog pozitivizma 
Nekoliko čimbenika dovodi do "pada" logičkog pozitivizma.</s><s>Jednan čimbenik bila je kritika unutar paradigme kakvu je Hempel provodio.</s><s>U tipičnom analitičko-filozofskom duhu pokušalo se bezuspješno desetljećima dobiti zadovoljavajući kriterij i na kraju je bilo sve više onih koji su odustajali od ideje.</s>

<s>Važnu ulogu odigrao je jedan drugi filozof koji je pripadalo logičkim pozitivistima: Willard van Orman Quine, najpoznatiji učenik Rudolfa Carnapa.</s><s>Quine je tvrdio u svom poznatom eseju iz 1951.</s><s>"Two Dogmas of Empiricism" (hr.</s><s>Dvije dogme o empirizmu), da se razlika između sintetičkih i analitičkih tvrdnji ne može jasno održati.</s><s>Ovaj način razmišljanja stavlja ideju o logičkom pozitivizmu pred svršen čin: npr. stroga podjela na filozofe i ne-filozofe je neodrživa.</s><s>Iz toga naravno slijedi da se smisao pozitivističkog kriterija ne može prihvatiti.</s><s>Treći čimbenik bio je sam Wittgenstein, koji je tijekom 1930-ih i 1940-ih razvio novu filozofiju koja je bila u protivnosti s Tractatusom'' i još više prema logičkom pozitivizmu.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Logika</s>

