Oktavija (drama)
<s>Oktavija ()  jest rimska tragedija čija se radnja usredotočuje na tri dana 62. godine nove ere, tijekom kojih se rimski car Neron razveo od svoje supruge Klaudije Oktavije i protjerao je te se oženio drugom ženom, Popejom Sabinom.</s><s>Predstava se bavi i Neronovom razdražljivošću i njegovom nesposobnošću da slijedi savjete filozofa Seneke da obuzda svoje strasti.</s><s>To je jedina sačuvana fabula praetexta, tj. rimska tragedija koja obrađuje rimsku povijesnu tematiku.</s>

<s>Autorstvo
Drama je pripisana Luciju Aneju Seneki, ali moderna znanost to općenito odbacuje, budući da tekst drame sadrži točna proročanstva o njegovoj i Neronovoj smrti.</s><s>Na primjer, "proročanstvo" koje sjena Neronove majke izgovara o sinovljevoj sudbini je toliko vjerno istini, da pokazuje kako je drama napisana nakon Neronove smrti (i nakon Senekine smrti) 68. godine.</s><s>Iako drama po stilu podsjeća na Senekine tragedije, vjerojatno je napisana neko vrijeme nakon Senekine smrti, u doba dinastije Flavijevaca, pod utjecajem Seneke i vijesti o njegovom životu.</s><s>Komad sadrži previše naricanja i mitološkog aparata da bi se mogla uspješno izvesti na sceni.</s><s>U preteksti se kao lice pojavljuje i sam Seneka, koji drži dugi filozofsko-politički monolog, što je vjerojatno bio glavni razlog zbog koga su raniji izdavači Oktaviju smatrali Senekinim djelom.</s>

<s>Lica
Oktavija, prva supruga Neronova.
dadilja Oktavijina.
kor Rimljana
Seneka, flozof i Neronov učitelj i savjetnik.
prefekt.</s><s>Popeja, druga supruga Neronova.
sjena Agripine, majke Neronove.</s><s>Neron, rimski car.
glasnik.</s>

<s>Zaplet
Klaudije je za četvrtu ženu uzeo Juliju Agripinu, nakon što se razveo od prve dve žene, Plaucije Urguranile i Elije Petine, i nakon što je treću suprugu, Valeriju Mesalinu, dao pogubiti jer je stupila u brak s Gajem Silijem dok je još bila udana za Klaudija.</s><s>Mesalina je Klaudiju rodila sina Britanika i kćerku Oktaviju.</s><s>Agripina je bila kći njegovog brata Germanika i udovica Gneja Domicija Ahenobarba, čijem je sinu, budućem caru Neronu, dao svoju kćerku Oktaviju za ženu.</s><s>Nakon što su Klaudije i Britanik bili otrvovani, Neron se, sad već car, razveo od Oktavije, koju je uvijek mrzio, i oženio se Popejom Sabinom.</s><s>Zbog toga su izbili neredi koje je Neron morao u krvi ugušiti, a potom je zapovjedio da se Oktavija progna u Pandatariju i da tamo bude ubijena.</s>

<s>Prvi čin
Oktavija, već umorna od života, oplakuje svoju nesreću.</s><s>Zajedno s dadiljom, jadikuje nad svojim nesretnim životom, nad sobom kao žrtvom maćehe Agripine, koja je ubila cara Klaudija, njezinog oca, i svoj položaj uspoređuje s položajem mitske Elektre.</s><s>Još je gori njezin sukob s Neronom, koji joj je ubio brata Britanika i koji je, zaljubljen u Popeju, zbognje žrtvovao čak i život vlastite majke, Agripine.</s>

<s>Zbog tužnih nesreća koje su zadesile Oktaviju, njezina dadilja iz djetinjstva govori o nevoljama koje vrebaju u životu na carskom dvoru.</s><s>Potom pokušava utješiti tužnu Oktaviju i odgovoriti je od bilo kakve osvete o kojoj ova možda razmišlja. i Jupiter je bio nevjeran Junoni, ali je njihova zajednica ipak vječna, odgovara Oktavija, i proklinje tiranina.</s>

<s>Kor rimskih građana, koji je naklonjen Oktaviji, s ogorčenjem gleda na Neronov brak s Popejom i osuđuje degeneriranu trpeljivost Rimljana kao nedostojnu, previše ravnodušnu i ropsku, te istupa protiv Neronovih zločina.</s><s>Kor podsjeća na obiteljske tragedije iz rimske povijesti: Verginija i Lucija, obje umrle da bi obranile svoju čast; Tulija kao suučesnica u ubojstvu oca Servija Tulija; ali, prije svih, Agripina, kao žrtva materoubojice, koja je izbjegla prvi pokušaj ubojstva na moru da bi poslije bila ubijena na kopnu.</s>

<s>Drugi čin
Pojavljuje se filozof Seneka, koji osuđuje poroke svog vremena, hvali jednostavnost svog prijašnjeg života i iznosi mišljenje da sve stvari idu na gore.</s><s>Oplakuje život koji je kao prognanik proveo na Korzici i prolazi preko ljudske povijesti kao niza neprekidnog propadanja: od zlatnog doba, preko novih naraštaja, sve manje vrlih, pa sve do prevlasti najgoreg zla, Razvrata (Luxuria), koji sa zemlje protjeruje božicu pravde Astreju.</s>

<s>Seneka upozorava svog zaštitnika Nerona i na vrijednost milosti i na neophodnost da vladara više vole nego da ga se plaše, završavajući dirljivim zastupanjem društvenog mira.</s><s>Ali, Neron mu suprotstavlja nužnost da se čuva protivnika koji bi ga htjeli ubiti, kako su to učinili s Julijem Cezarom.</s><s>Uzaludno je i Senekino zalaganje za Oktaviju, budući da Neron nju osjeća kao daleku i vidi kao neprijateljicu, a u Popeji, s kojom čeka sina, smatra da je pronašao sve prednosti; svakako ga neće zaustaviti popularnost koju Oktavija uživa u rimskom narodu.</s><s>Sva su Senekina nastojanja bezuspješna i Neron naposljetku određuje sljedeći dan za svoje vjenčanje s Popejom.</s>

<s>Treći čin
Na vjenčanju se iz podzemnog svijeta pojavljuje sjena Agripine, majke Neronove, i kao surova proročica, pred kojom su smrtonosne baklje, proklinje sinovljeve zločine i navješćuje njegovu smrt.</s>

<s>Oktavija, glumeći tugu, odriče se statusa careve supruge i moli narod, koji joj je naklonjen, da ne tuguje zbog njezinog razvoda.</s><s>Međutim, kor ipak s gorčinom komentira njenu tužnu sudbinu.</s>

<s>Četvrti čin
Na scenu izlazi uplašena Popeja i pripovijeda dadilji san koji je usnula, a u kome je vidjela kako Neron guši njezinog prvog supruga; dadilja smatra da je san besmislica i tješi Popeju pokušavajući je ohrabriti nekim smiješnim tumačenjem sna.</s>

<s>Kor laska Popeji i hvali njezinu ljepotu, dostojnu čak i Jupiterove ljubavi.</s>

<s>Uto se pojavljuje glasnik, koji opisuje kakvo je uzbuđenje zavladalo među narodom zbog razvoda Oktavije i Neronovog braka s Popejom: narod se pobunio, porušio Popejine slike i prijeti kako će napasti palaču.</s>

<s>Peti čin
Neron, kipteći od bijesa zbog pobune stanovništva, nalaže da se poduzmu najstrože mjera protiv njih.</s><s>Kad mu prefekt dojavi da je pobuna ugušena, Neron zapovijeda da se Oktavija, kao uzrok pobune, prebaci u Pandatariju i tamo ubije.</s>

<s>Kor pjeva o narodnoj naklonosti, koja je za mnoge bila destruktivna, a nakon toga ukazuje na teške sudbine koje su zadesile julijevsko-klaudijevsku dinastiju.</s><s>Oktavija napušta Rim, svjesna smrti koja je očekuje.</s>

<s>Tema i likovi
Oktavija je tragedija napisana "na Senekin način", budući da u svemu slijedi Senekine tragedije pisane prema grčkim uzorima  i prema starijim rimskim preradama grčkih uzora, ali ona svakako nije njegovo djelo.</s><s>Po temi ona se može svrstati u pretekstu, tj. rimsku tragediju koja obrađuje rimsku povijesnu tematiku, ali ona ipak ništa ne govori o starijoj preteksti 2. stoljeća pne.</s>

<s>U središtu Oktavije nalazi se strah od tiranije.</s><s>U prvom dijelu rasprave između Nerona i Seneke, gdje Seneka ističe vrijednost milosti i konsensualne utemeljenosti vlast, osobito je očit odjek stajališta iz Senekinog Tijesta.</s><s>Kao što stražar u Tijestu bezuspješno savjetuje Atreja da ne podlegne strasti i da u vladanju traži naklonost i suglasnost naroda, tako ni Seneka ne uspijeva u to uvjeriti Nerona.</s>

<s>Vidi još
 Senekine tragedije
 Teatar u starom Rimu</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjski linkovi
  Octavia, prijevod na engleski s komentarom Watsona Bradshawa</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

