Novogrčka književnost
<s>Ovaj članak je o modernoj grčkoj književnosti.</s><s>Za antičku grčku književnost, v. članak Grčka književnost.</s><s>Za srednjovekovnu grčku književnost, v. članak Vizantijska književnost.</s><s>Novogrčka književnost obuhvata književna dela pisana na novogrčkom jeziku, počevši od kasne vizantijske ere u 11. veku nove ere.</s><s>Obuhvata književni rad ne samo unutar granica moderne grčke države, već i književnost koja se razvijala u drugim oblastima u kojima je grčki jezik bio u širokoj upotrebi, uključujući Istanbul, Malu Aziju i Aleksandriju.</s>

<s>Prvi period novogrčke književnosti obuhvata tekstove koji se bave filozofijom i alegorijom svakodnevnog života, kao i epske pesme koje slave akrite (akritske pesme), od kojih je najpoznatija Digenis Akritas.</s><s>Krajem 16. i početkom 17. veka, Krit je procvetao pod vlašću Venecije i proizveo dva književna teksta koja spadaju među najvažnije u ranoj novogrčkoj književnosti.</s><s>To su Erofila (Ερωφίλη, oko 1595) Jorgosa Hortacisa i Erotokritos (Ἐρωτόκριτος. oko 1600) Vicencosa Kornarosa.</s><s>Evropsko prosvetiteljstvo imalo je dubok uticaj na grčke učenjake, pre svega na Rigu od Fere i Adamantiosa Koraisa, koji su utrli put grčkom ratu za nezavisnost 1821. godine.</s>

<s>Nakon uspostavljanja Kraljevine Grčke, intelektualna delatnost bila je koncentrisana na jonskim ostrvima i u Atini.</s><s>Jonsku književnu školu predstavljali su pesnici kao što je Dionisios Solomos (Διονύσιος Σολωμός, 1798–1857), koji je napisao nacionalnu himnu Grčke, i Aristotelis Valaoritis, dok je atinska škola uključivala pesnike kao što su Aleksandar Rizos Rangavis i Panajotis Sucos.</s><s>U 19. veku postavlja se pitanje grčkog jezika, jer je došlo do intenzivnog spora između korisnika dimotskog grčkog, odnosno jezika svakodnevnog života, i onih koji su favorizovali katarevusu, kultivisanu imitaciju starogrčkog.</s><s>Kostis Palamas, Jorgos Drosinis i Kostas Kristalis, koji su pripadali takozvanoj generaciji 1880-ih, revitalizovali su grčko pismo i pomogli da se učvrsti dimotski grčki kao oblik koji se najviše koristi u poeziji.</s><s>Proza je takođe napredovala, sa piscima kao što su Emanuil Roidis, Jorgos Vizinos, Aleksandros Papadijamantis i Andreas Karkavicas.</s>

<s>Najslavniji pesnici na početku 20. veka buli su Konstantin P. Kavafi, Angelos Sikelijanos, Kostas Varnalis i Kostas Kariotakis.</s><s>Što se tiče proze, Nikos Kazancakis je najpoznatiji grčki pisac van Grčke.</s><s>Drugi su značajni pisci tog perioda Grigorios Ksenopulos i Konstandinos Teotokis, dok je Penelopa Delta poznata po pričama i romanima za decu.</s><s>Generacija 30-ih prva je uvela modernističke trendove u grčku književnost.</s><s>Njoj su pripadali pisci Stratis Mirivilis, Elias Venezis, Jorgos Teotokas i M. Karagacis i pesnici Jorgos Seferis, Andreas Embirikos, Janis Ricos, Nikos Engonopulos i Odiseas Elitis.</s><s>Seferis i Elitis su dobili Nobelovu nagradu 1963. i 1979. godine.</s>

<s>U posleratnim decenijama pojavili su se mnogi značajni pesnici, kao što su Tasos Leivaditis, Manolis Anagnostakis, Titos Patrikios, Kiki Dimula i Dinos Kristijanopulos.</s><s>Dido Sotiriu, Stratis Cirkas, Alki Zei, Menis Kumandareas, Kostas Taksis i Tanasis Valtinos rutinski se pominju kao neki od najvažnijih posleratnih proznih pisaca, dok je Jakovos Kambanelis opisan kao "otac posleratnog grčkog pozorišta".</s><s>Osamdesetih godina 20. veka roman je preuzeo mesto poezije kao najprestižniji žanr u grčkoj književnosti, zahvaljujući piscima kao što su Evgenija Fakinu i Rea Galanaki.</s><s>Među novijim ličnostima koje su postigle priznanje kritike ili komercijalni uspeh nalaze se Dimitris Liakos, Petros Markaris, Krisa Dimulidu, Isidoros Zurgos, Hristos Homenidis i Janis Palavos.</s>

<s>Periodizacija 
O podeli novogrčke književnosti na periode bilo je dosta diskusije.</s><s>Prema jednoj teoriji, novogrčka književnosta počinje padom Carigrada 1453. godine, ali većina istraživača danas se slažu da se njeni počeci mogu pronaći u 11. veku, s epskom pesmom Digenis Akritas.</s><s>U savremenim grčkim gimnazijama, počeci novogrčke književnosti postavljaju se još ranije, u 10. vek, a cela se novogrčka književnost deli na ove periode:</s>

<s>Prvi period: od 10. veka do pada Carigrada 1453. godine;
 Drugi period: razdoblje do osmanlijskog osvajanja Krita 1669. godine;
 Treći period: razdoblje do nezavisnosti Grčke 1830. godine;
 Četvrti period: razdoblje moderne grčke države (od 1830. do danas).</s>

<s>Druga široko prihvaćena periodizacija deli novogrčku književnost na sledeća razdbolja:
 Od 9. veka do.</s><s>1453. godine (pada Carigrada);
 Od 1453. do 1669. godine (pada Krita pod osmanlijsku vlast); 
 Od 1669. do 1821. godine (početka grčkog rata za nezavisnost);
 Od 1821. do 1880. godine (nastanka Nove atinske škole)
 Od 1880. do 1930. godine (pojave tzv. Generacije 30-ih)
 Od 1930. godine do danas.</s>

<s>Pozno vizantijsko doba (11. vek – 1453. godine)</s>

<s>Ep Digenis Akritas (Διγενῆς Ἀκρίτας), najpoznatija od svih akritskih pesama, često se pominje kao polazna tačka novogrčke književnosti.</s><s>Ovu tezu opravdava činjenica da je ep napisan oblikom grčkog jezika koji je poznatiji savremenim govornicima.</s><s>U stvari, Digenis Akritas i drugi slični epovi, poput Pesme o Armorisu (Ἄσμα τοῦ Ἀρμούρη), predstavljaju prve pokušaje književne upotrebe govornog, uobičajenog, odnosno modernog grčkog jezika.</s><s>To su pripovesti o herojskim delima akritâ, graničara duž istočne granice Vizantijskog carstva, i u njima se koristi politički stih, koji je verovatno bio glavni izraz za nepismene i polupismene članove vizantijskog društva.</s><s>Ove pesme potiču iz svih krajeva tadašnjeg grčkog govornog područja, a tvrdi se da su one najstarije sa Kipra, iz Male Azije i sa Crnog mora.</s>

<s>Tokom 12. veka, vizantijski pisci ponovo su se okrenuli starogrčkoj ljubavnoj književnosti i mnogi takvi romani su nastali u narednim vekovima.</s><s>Možda najpopularniji roman bio je Livistros i Rodamna, koji je napisao nepoznati dimotski pisac na Kipru ili Kritu.</s><s>Drugi su romani Hisimin i Hisimina Evstatija Makrembolita, Rodanta i Dosikle Teodora Prodroma, kao i Kalimah i Hrisoroa i Veltandar i Hrizanca (Τα κατά Βέλθανδρον καὶ Χρυσάντζαν or Διήγησις ἐξαίρετος Βελθάνδρου τοῦ Ῥωμαίου), oba nepoznatih autora.</s><s>Ovaj Teodor Prodrom ponekad se identifikuje s tzv. Ptohoprodromom, autorom zbirke od četiri satirične pesme, napisane na narodnom jeziku.</s><s>Mihailo Glika, koji je bio u zatvoru zbog učešća u zaveri protiv Manojla I Komnina, sastavio je peticiju u političkim stihovima pod naslovom Poetski stihovi M. Glike, koje je pisao za vreme dok je bio zatočen zbog nekog zlobnog informatora, i u kojoma je koristio kako narodni tako i i klasični rečnik.</s>

<s>Drugu grupu ranih novogrčkih tekstova čine alegorijske i didaktičke pesme.</s><s>Priča o Ptoholeonu je jedna od najranijih takvih pesama i ima orijentalno poreklo, verovatno indijsko.</s><s>Spaneas, pesma koja sadrži moralne savete za mladog čoveka, često je prepisivana.</s><s>Zabavne priče o životinjama takođe su morale biti popularne.</s><s>Među njima se nalaze pesme Priča o četvoronošcima iz 1364. godine o susretu svih životinja na poziv njihovog kralja, lava, zatim slična Knjiga o pticama (Poulologos, Πουλολόγος), kao i Životopis vrednog magarca, basna iz 14. veka o magarcu koji putuje u Svetu zemlju sa vukom i lisicom.</s><s>Tu je i Porikolog (Πωρικολόγος, dosl. "knjiga o voću"), koji govori o voću i napisan je u prozi kao parodija na službeni jezik vizantijskog dvora.</s><s>Početkom 14. veka, narodni jezik postao je prihvaćeni medij za bilo koju vrstu beletrističke književnosti.</s>

<s>Od 1453. do 1669. godine 
Postoji vrlo malo znakova intelektualne aktivnosti tokom prva dva veka osmanlijske vladavine, pošto su vizantijski učenjanci pobegli na Zapad.</s><s>Njihova migracija tokom opadanja Vizantijskog carstva i uglavnom nakon njegovog pada u velikoj meri je doprinela prenošenju i širenju starogrčke književnosti na Zapadu, a time i razvoju renesansnog humanizma.</s><s>Među takvim emigrantima su bili Gemist Pleton, Manojlo Hrisolora, Teodor Gaza, kardinal Besarion, Jovan Argiropul i Dimitrije Halkokondil.</s><s>Stoga, od sredine 15. do 17. veka, najznačajniji književni tekstovi potiču iz područja pod francuskom vlašću, kao što su Rodos, Jonska ostrva i Krit, kao i od Grka koji su delovali u Italiji.</s><s>Zapadna književnost bila je veoma uticajna, i po sadržaju i po formi.</s><s>Mnogi naučnici veruju da je upotreba rime u grčkoj poeziji, uprkos tome što je sporadično prisutna u delima prethodnih vekova, bila rezultat tog uticaja.</s>

<s>Kritska renesansa</s>

<s>Krit je bio mletački pomorski posed (Stato da Màr) od 1205. do 1669. godine.</s><s>Mletačka je vladavina u početku bila problematična, ali od sredine 16. veka promena politike prema starosedeocima i poboljšanje blagostanja obe zajednice doveli su do dugog perioda mirne koegzistencije i međusobnog prožimanja dveju kultura.</s><s>Neki naučnici čak govore o zajedničkoj mletačko-kritskoj kulturnoj svesti.</s><s>Italijanski je uticaj očigledan u delima nastalim u ovom razdoblju, ali njihov izrazito grčki karakter ipak je nesumnjiv.</s><s>Kao što je rekao David Holton: "Krit je par excellence mesto na kome je došlo do susreta Zapada sa grčkim Istokom".</s>

<s>Prva značajna dela kritske književnosti pojavljuju se u 14. i ranom 15. veku.</s><s>Stefanos Sahlikis (Στέφανος Σαχλίκης, 1330 – posle 1391), prvi poznati grčki pesnik koji je dosledno koristio formu dvostiha, pisao je humoristične pesme sa autobiografskim elementima, kao što su Pohvala Potocucunija, Savet kurvi i Izvanredna priča o skromnoj Sahlikiji.</s><s>Religiozna pesma Janisa Plusiadinosa (Ιωάννης Πλουσιαδηνός, oko 1429–1500) pod naslovom Oplakivanje Bogorodice nad mukama Hristovim verovatno je bila prilično popularna.</s><s>Ipak, možda najvažniji od ovih ranih tekstova jeste Bergadisov Apokopos.</s><s>Verovatno je napisan oko 1400. godine i predstavlja najraniji poznati narodni tekst koji je prešao u štampanu formu 1509. godine.</s><s>Sastavljen od rimovanih dvostiha u političkim stihovima, to je priča o putovanju u Had koja se podsmeva religiji i popularnim verovanjima tog vremena.</s><s>Drugi su poznati pesnici tog vremena Marinos Falieros (Μαρίνος Φαλιέρος, 1397–1474)) i Leonardos Delaportas (Λεονάρδος Ντελλαπόρτας, oko 1330 – 1419/1420).</s>

<s>Period procvata kritske renesansne književnosti pada između 1590. godine i osmanlijskog osvajanja Krita 1669. godine.</s><s>Osnovna je karakteristika ovog perioda to da skoro sva dela pripadaju dramskoj književnosti.] Dve najistaknutije ličnosti su Jorgos Hortacis i Vicencos Kornaros.</s><s>Jorgos Hortacis (Γεώργιος Χορτάτζης/Χορτάτσης, oko 1545 – oko 1610) autor je Erofile (oko 1595), koja se smatra najboljom predstavom kritskog pozorišta.</s><s>Napisana lokalnim idiomom, to je nasilna tragedija koja pripoveda o zabranjenoj ljubavi između Erofile, ćerke egipatskog kralja Filogona, i mladića Panareta.</s><s>Pre Erofile, Hortacis je napisao komediju Kazurbos i uticajnu pastoralnu dramu Panoriju.</s><s>Vicencos Kornaros (Βιτσέντζος Κορνάρος, 1553 – 1613/1614) najpoznatiji je po Erotokritu (oko 1600), koji se smatra nesumnjivim remek-delom ovog perioda i jednim od najvećih dostignuća novogrčke književnosti.</s><s>To je pesma od preko 10.000 rimovanih 15-složnih jampskih stihova na kritskom dijalektu, koja pripoveda o viteškoj ljubavi Erotokrita prema princezi Aretusi i njihovom susretu posle dugih i napornih avantura punih obmana i spletki.</s><s>Neki takođe veruju da je Kornaros autor Avramove žrtve (1635), religiozne drame inspirisane čuvenom epizodom iz Starog zaveta, koja se smatra jednim od obeležja kritskog pozorišta.</s>

<s>Ostale sačuvane drame jesu komedije Fortounatos (oko 1662) Markosa Antoniosa Foskolosa, zatim Statis nepoznatog autora te dramatski Kralj Rodolinos (1647) Andreasa Troilosa.</s><s>Voskopoula (oko 1600), kratka narativna pesma nepoznatog autora, jedini je tekst ovog perioda, uz Erotokritosa, koji ne pripada dramskoj književnosti.</s>

<s>Jonska i egejska ostrva i Kipar 
Na jonskim ostrvima u 16. i 17. veku postojala je neka lirska poezija pored tradicije didaktičke ili hagiografske proze, čiji je veliki deo štampan u Veneciji.</s><s>Jakovos Trivolis sa Krfa napisao je Priču o Tagapieri, panegirik venecijanskom admiralu, i Istoriju kralja Škotske i engleske kraljice, priču preuzetu iz Bokačovog Dekamerona, ili, što je još verovatnije, iz jedne od njegovih imitacija.</s><s>Aleksios Rarturos, takođe sa Krfa, osmislio je prototip narodne propovedi u svojim Propovedima (1560).</s><s>Godine 1526.</s><s>Nikolaos Lukanis, koji je živeo u Veneciji, štampao je prevod Homerove Ilijade na novogrčki jezik, zapažene po tome što je to bilo najraskošnije ilustrovano izdanje bilo kog narodnog grčkog dela.</s><s>Religiozna drama Teodora Moncelezea Evgena (editio princeps iz 1646. godine) jedina je sačuvana drama iz tog perioda.</s><s>Drugi poznati autori su Markos Defanaras sa Zakintosa i Joanikije Kartanos sa Krfa.</s>

<s>Iako je lirska poezija bila popularna na Rodosu, koji su kao svoju teritoriju između 1310. i 1522. godine držali vitezovi Hospitalci (ili Ivanovci), sačuvano je samo nekoliko tekstova.</s><s>Najistaknutije su Ljubavne igre (Ερωτοπαίγνια), napisane sredinom 15. veka.</s><s>Emanuil Jorgilas ili Limenitis, napisao je Kugu na Rodosa, narativnu pesmu o kugi koja je pogodila grad Rodos 1498. godine.</s><s>Njemu se pripisuje i jedna od sačuvanih verzija Priče o Velizaru, pesme koja govori o podvizima i nepravednoj kazni vojskovođe Velizara.</s>

<s>Kipar je takođe bio važan intelektualni centar, o čemu uglavnom svedoči Kiparska pesmarica, antologija od 156 pesama sastavljena u 16. veku.</s><s>To su prevodi i imitacije pesama Petrarke, Jakopa Sanasara, Pietra Bemba i drugih.</s><s>Za razliku od drugih savremenih tekstova, oni su pisani u italijanskom jedanaestercu i u različitim oblicima poznatim renesansi (soneti, oktave, tercine, sestine, barzelete itd.).</s><s>U stvari, ova zbirka sadrži prve prave sonete na grčkom jeziku, i smatra se jednom od najviših tačaka renesansne književnosti na grčkom jeziku.</s><s>Kipar je imao i značajnu tradiciju proznih hronika, koja je zajedno sa svom književnom produkcijom opala nakon osmanlijskog osvajanja Kipra.</s>

<s>U 17. veku na Hiosu je zabeležena značajna pozorišna aktivnost, u vidu religioznih predstava, koje u najboljim slučajevima pokazuju aspekte visokog baroka i rokokoa.</s><s>Među tim predstavama nalaze se Eleazar i sedam makabejskih dečaka Mihaila Vestarhisa, Tri dečaka u peći Grigorija Kontaratosa i Drama o čoveku koji je rođen slep Gabrijela Prosopsasa.</s>

<s>Od 1669. to 1830. godine 
Nakon 1669. godine mnogi Krićani pobegli su na jonska ostrva i tako tamo preneli bogatu pozorišnu tradiciju Krita.</s><s>Tragediju Zenon, odigranu 1683. godine, napisao je nepoznati kritski dramatičar.</s><s>Tragedije Petrosa Kacaitisa (Πέτρος Κατσαΐτης) Ifigenija (1720) i Tijest (1721), kao i satirična Komedija o pseudo-lekarima (1745) Savojasa Sumerlisa očigledno su napisane po uzoru na kritske drame, uz uticaj kasne renesansne komedije dell'arte i italijanskog teatra uopšte.</s><s>Pozorišna aktivnost na egejskim ostrvima nastavljena je u prvim decenijama 18. veka.</s><s>Primeri su anonimni David, napisan na frankohiotici, i Tragedija Svetog Dimitrija, izvedena 1723. godine na Naksosu.</s><s>Najvažnija pesma ranog 18. veka jeste Cveće pobožnosti (1708), zbornik koji su uredili studenti internata na Flanginisovom koledžu u Veneciji.</s><s>Crkvena retorika čini značajan deo intelektualne produkcije tog vremena: nju su stvarali, na primer, Ilias Miniatis (Ηλίας Μηνιάτης, 1669–1714) i Frankiskos Skufos (Φραγκίσκος Σκούφος, 1644–1697).</s>

<s>Grčko prosvetiteljstvo 
Grčko prosvetiteljstvo, poznato i kao Diafotismos (Διαφωτισμός), bilo je pre svega pod francuskim i nemačkim uticajima, ali je takođe bilo zasnovano na bogatom nasleđu vizantijske kulture.</s><s>Njegove hronološke granice mogu se okvirno postaviti između 1750. i 1830. godine, pri čemu godine od 1774. do 1821. označavaju zenit grčkog prosvetiteljstva.</s><s>U suštini, istorijski ciklus prosvetiteljstva za Grke završava se pokretanjem rata za nezavisnost, nešto nakon završetka evropskog prosvetiteljstva.</s><s>U suštini, "Diafotismos" se sastojao iz niz obrazovnih inicijativa, kao što su prevođenje starogrčkih autora, sastavljanje rečnika i osnivanje škola.</s><s>Književna produkcija ovg razdoblja ukazuje na jasne intelektualne tokove: okretanje antici i nauci, formiranje novog moralnog poretka i, pre svega, emancipacija od crkvene vlasti.</s><s>Fanar u Istanbulu postao je intelektualni centar od velikog značaja, zahvaljujući fanariotima, pripadnicima grčke elite Osmanlijskog carstva, koji su stekli veliko bogatstvo i uticaj tokom 17. veka.</s><s>Fanarioti su delovali i u Dunavskim kneževinama, gde su mnogi od njih postavljeni za gospodare, kao u Ruskom carstvu.</s><s>Njihova je uloga bila toliko ključna da je 18. vek nazvan "vekom fanariota".</s>

<s>Pashalis Kitromilidis identifikuje učenjake Metodiosa Antrakita (Μεθόδιος Ανθρακίτης; 1660–1736), Antoniosa Katifora, Vikentiosa Damodosa i Nikolaosa Mavrokordata (Νικόλαος Μαυροκορδάτος, 1670–1730) kao preteče grčkog prosvetiteljstva.</s><s>Mavrokordatov roman Preokupacije bogoljupca (Φιλοθέου Πάρεργα, 1718) nije imao nikakvog uticaja na razvoj grčke književnosti, ali se danas može posmatrati kao preteča nove ere grčke književnosti.</s><s>Kaisarios Dapontes živeo je burnim životom i, pošto se zamonašio, napisao je brojne pesme, kao što su Ogledalo žena, Vrt milosti i Sažeti kanon mnogih neverovatnih stvari koje se mogu naći u mnogim gradovima, ostrvima, nacijama i životinjama.</s><s>Njegova dela bila su veoma popularna u svim sferama života, a danas se smatra najvažnijim pesnikom svog doba.</s>

<s>Sveštenik Evgenios Vulgaris (Εὐγένιος Βούλγαρης, 1716–1806) bio je prva velika ličnost grčkog prosvetiteljstva.</s><s>Njegov opus, koji se sastoji od prevoda Voltera, pamfleta, rasprava, eseja i pesama, imao je presudan uticaj na tok ovog pokreta.</s><s>Josipos Mojsiodaks (Ιώσηπος Μοισιόδαξ, 1725–1800), Hristodulos Pablekis (Χριστόδουλος Παμπλέκης, 1733–1793) i Dimitrios Katacis (Δημήτριος Καταρτζής, 1730-1807) takođe su bili značajni predstavnici grčkog prosvetiteljstva, iako nisu doprineli samoj književnosti.</s>

<s>Adamantios Korais (Ἀδαμάντιος Κοραῆς, 1748–1833) radio je na političkim spisima i prevodima antičkih i savremenih tekstova, ali središnje mesto u istoriji grčke književnosti zauzeo je zahvaljujući svojoj koncepciji katarevuse, pročišćenog oblika grčkog jezika.</s><s>Takođe je bio ključan u osnivanju časopisa Hermes učenjak (Ἑρμῆς ὁ Λόγιος = Hermes o Logios), najvažnijeg časopisa pre rata za nezavisnost.</s><s>Njegovi predgovori za prve četiri knjige Homerove Ilijade predstavljali su odskočnu dasku za modernu proznu naraciju.</s>

<s>Vrenje koje je Francuska revolucija stvorila u grčkoj politici i društvenoj misli u poslednjoj deceniji 18. veka našla je svoj najdramatičniji izraz u intelektualnim i političkim aktivnostima Rige od Fere (Ρήγας Φεραίος, 1757–1798).</s><s>Riga od Fere je prevodio strane autore i pisao revolucionarne tekstove i pesme, od kojih je najpoznatija Turios.</s><s>Iako su njegovi planovi za oružanu pobunu protiv Osmanlija propali, poslužio je kao inspiracija za buduće generacije i nazvan je "nacionalnim bardom".</s>

<s>Negovanje književnosti javlja se uglavnom u poslednjoj četvrtini 18. veka, a pojačano je u godinama koje su prethodile grčkom ratu za nezavisnost.</s><s>Jorgos N. Sucos je 1785. godine napisao Beskrupuloznog vojvodu Aleksandra, proznu komediju u tri čina, kojom počinje žanr fanariotske satire.</s><s>Jedan klevetnički pamflet iz 1789. nepoznatog autora (poznat kao "Anonim iz 1789") smatra se prvom manifestacijom kreativne proze na savremenom grčkom jeziku.</s><s>Drugi važan tekst ovog žanra jeste Anglofrankorus (1805), satira pisana u stihovima koja je postala svojevrsni manifest za novu ideologiju prosvetiteljstva u svojoj najekstremnijoj verziji.</s><s>Među drugim primerima nalaze se Lik iz Valahije (oko 1800), Povratak ili Diogenov fenjer (1809) i komedija Jabuka razdora (pre 1820), sve dela nepoznatih autora.</s>

<s>Poezija se razvijala oko dva centra: oko fanariota i onih na koje utiče fanariotski duh i oko "Jonjana" ("Heptanežana").</s><s>U prvu grupu spadaju Aleksandar Mavrokordatos Firaris (Αλέξανδρος Μαυροκορδάτος, 1754–1819), Dionisios Fotinos (Διονύσιος Φωτεινός, 1769–1821), Mihail Perdikaris, Jorgos Sakelarios (Γεώργιος Σακελλάριος; 1765–1838) i Atanasios Hristopulos (Αθανάσιος Χριστόπουλος, 1772–1847), od kojih se najvažnijima smatraju Sakelarios i Hristopulos.</s><s>Poezija fanariota tog vremena pokrivala je mnogo različitih tema, uključujući romantičnu ljubav, alegoriju i satiru.</s><s>S druge strane, Jonjani su uglavnom pisali patriotske i satirične pesme.</s><s>Antonios Martelaos, Tomas Danelakis i Nikolaos Kutuzis (Νικόλαος Κουτούζης, 1741–1813) nazivaju se predsolomoscima (tj. oni koji su prethodili Dionisiosu Solomosu), i oni su prethodnici procvata jonske (heptanske) poezije u narednim godinama.</s><s>Joanis Vilaras (Ἰωάννης Βηλαράς, 1771–1823), značajan intelektualac, poseban je slučaj, ne samo zato što su njegove pesme objavljene posthumno, tokom grčkog rata za nezavisnost, već i zato što se ne može svrstati ni u jednu od pomenutih književnih grupa.</s>

<s>Na jonskim ostrvima pozorišne su predstave bile prilično česte, obično u vidu skečeva, izolovanih scena iz kritskih drama i adaptacija stranih drama.</s><s>Od autohtonih produkcija, daleko je najistaknutija etnografska stihovana komedija Dimitriosa Guzelisa (Δημήτριος Γουζέλης) Hasis (Ο Χάσης, 1790 ili 1795).</s>

<s>Doba rata za nezavisnost</s>

<s>Rat za nezavisnost od Osmanlijskog carstva izbio je početkom 1821. i imao je neposredan i dubok uticaj na grčku književnost.</s><s>U kontinentalnoj Grčkoj, književnost je bila u drugom planu, ali nije sasvim napuštena, jer su književnici pokušavali da pobude entuzijazam među stanovništvom.</s><s>Proširila se i narodna poezija, u suštini pesme inspirisane događajima tog vremena.</s><s>Književnost se uglavnom negovala na jonskim ostrvima, koji su sada bili pod britanskim protektoratom, ali je održavala jake kulturne veze sa Italijom.</s>

<s>Andreas Kalvos (Ἀνδρέας Κάλβος, 1792–1869) rođen je na Zakintosu, ali je većinu svojih ranih godina živeo u Evropi, od kojih je mnoge proveo kao sekretar Uga Foskola.</s><s>Njegovo delo na grčkom sastoji se od dve zbirke objavljene dok je živeo u Švajcarskoj i Francuskoj, Lira (Λύρα, 1824) i Lirske pesme (Λυρικά, 1826).</s><s>Ovih dvadeset oda proslavljaju grčku revoluciju i kombinuju neoklasicizam sa romantizmom.</s><s>Kalvos je napisao i nekoliko pesama i tri tragedije na italijanskom, kao i prozne tekstove na engleskom.</s><s>Savremenici su na njegovu poeziju gledali s ravnodušnošću, ali je ona ponovo otkrivena i bolje ocenjena krajem 19. veka.</s>

<s>Dionisios Solomos (Διονύσιος Σολωμός, 1798–1857) takođe je bio poreklom sa Zakintosa, a studirao je u Italiji, gde se upoznao sa idejama prosvetiteljstva, klasicizma i romantizma u nastajanju.</s><s>Njegove prve pesme napisane su na italijanskom, a njegovo pojavljivanje u grčkoj književnosti poklapa se s početkom rata za nezavisnost.</s><s>Solomos je 1823. komponovao Himnu slobodi (Ὕμνος εἰς τὴν Ἐλευθερίαν), pesmu od 158 katrena, od kojih prve dve strofe čine nacionalnu himnu Grčke.</s><s>Tokom tog perioda napisao je i Uništenje Psare (Η καταστροφή των Ψαρών), Slobodne u opsadi (Οι Ελεύθεροι Πολιορκημένοι) i Ženu sa Zakintosa (Η γυναίκα της Ζάκυθος).</s><s>Solomosa karakteriše eksperimentalizam i u jeziku i u formi, pošto je u grčki uveo niz zapadnih metrika (npr. oktava rima, tercina), koje su grčku poeziju oslobodile vezanosti za politički stih od petnaest slogova.</s><s>Njegove pesme pisane su dimotičkim jezikom, pokazujući da se narodni jezik može koristiti u poeziji visokog estetskog kvaliteta.</s>

<s>Književna delatnost na jonskim ostrvima nije bila ograničena na poeziju.</s><s>Joanis Zambelios (Ιωάννης Ζαμπέλιος, 1787–1856) sa Lefkade bio je plodan pisac, poznat po svojim pokušajima da oživi grčko pozorište.</s><s>Pisao je i pripovetke, pesme i eseje.</s><s>Zakintska plemkinja Elizavet Mucan-Martinegu (Ελισάβετ Μουτζάν-Μαρτινέγκου, 1801–1832) smatra se prvom književnicom moderne Grčke.</s><s>Prevodila je dela antičke književnosti i pisala pesme i drame, od kojih je većina izgubljena.</s><s>Danas se najviše pamti po svojoj autobiografiji, a opisivana je kao "roditeljka grčke feminističke misli".</s>

<s>Od 1830. do 1930. godine</s>

<s>Prvi period nezavisnosti 
Između 1830. i 1880. godine, romantizam je bio dominantan pokret u grčkoj književnosti.</s><s>Kako se prva grčka država sastojala samo od malog dela današnjeg grčkog kopna i nekoliko ostrva, nacionalizam je bio uvek prisutan u književnosti prvih decenija, ali su se postepeno pojavile i druge teme.</s><s>Jonska ostrva ponovo su se ujedinila sa Grčkom 1864. godine i nastavila da budu veliki intelektualni centar.</s><s>Istovremeno, nekoliko pisca iz neoslobodjenih oblasti okupilo se u Atini, što je podstaklo formiranje takozvane Prve atinske škole.</s><s>Štaviše, mnogi učesnici rata za nezavisnost, među kojima i Teodoros Kolokotronis (Θεόδωρος Κολοκοτρώνης, 1770–1843), Hristoforos Perevos (Χριστόφορος Περραιβός,1773–1863), Emanuil Ksantos (Εμμανουήλ Ξάνθος, 1772–1852) i Nikolaos Kasomulis (Νικόλαος Κασομούλης, 1795–1872), napisali su memoare.</s><s>Značaj ovih svedočanstava nije samo u istoriografskim podacima koje pružaju, već i u njihovoj književnoj vrednosti, budući da su pisani živim dimotičkim jezikom.</s><s>Posebno se značajnim obeležjem grčke književnosti smatraju memoari Janisa Makrijanisa (Γιάννης Μακρυγιάννης, 1797–1864), napisani između 1829. i 1850. godine.</s>

<s>Jonsku (ili "heptansku") književnost obeležilo je Solomosovo dostizanje pesničke zrelosti, kao i pojava mnogih drugih autora.</s><s>Pesnik i političar Aristotelis Valaoritis (Αριστοτέλης Βαλαωρίτης, 1824–1879) bio je središnja ličnost ove nove generacije.</s><s>Razvio je epski manir sa romantičnim kontrastima, izvodeći svoje teme iz rata za nezavisnost i dela kleftova, grčkih hajduka.</s><s>Jorgos Tercetis (Γεώργιος Τερτσέτης, 1800–1874) objavio je široku lepezu tekstova (hvalospeve, eseje, novinske članke, drame i lirske stihove) i pomogao veteranima revolucije da pišu svoje memoare.</s><s>Među ostalim piscima su Jakovos Polilas, Solomosov učenik sa značajnim radom na filologiji i prevođenju, Andreas Laskaratos (Ανδρέας Λασκαράτος, 1811–1901), poznat po svojim satiričnim tekstovima, i Jerasimos Markoras (Γεράσιμος Μαρκοράς, 1826–1911), najpoznatiji po herojskoj pesmi Zakletva (Όρκος).</s>

<s>Za pokretača Prve atinske škole smatra se Aleksandros Sucos (Ἀλέξανδρος Σοῦτσος, 1803–1863), koji je objavio svoje prve pesme tokom rata za nezavisnost.</s><s>Uglavnom se smatra da su on i njegov brat Panajotis uveli pokret romantizma u oslobođenu Grčku.</s><s>Panajotis Sucos (Παναγιώτης Σοῦτσος, 1806–1868) poznat je po svom radu na poeziji i prozi, kao i po tome što je prvi planirao i predložio oživljavanje antičkih Olimpijskih igara.</s>

<s>Aleksandros Rizos Rangavis (Ἀλέξανδρος Ῥίζος Ῥαγκαβής, 1809–1892) bio je raznovrstan autor od velikog značaja.</s><s>Pisao je poeziju, drame, rečnike, knjige od filološkog i arheološkog interesa i napisao je prvi grčki istorijski roman, Gospodar Moreje (Ο αυθέντης του Μορέως, 1850).</s><s>Dimitrios Vernardakis (Δημήτριος Βερναρδάκης, 1833–1907) bio je veliki dramski pisac tog vremena, s dramama kao što su Marija Doksapatri (1858) i Fausta (1893) Međutim, pošto je katarevusa "nepozorišni" jezik, njegovo delo uglavnom je zaboravljeno.</s>

<s>U početku su predstavnici Atinske škole prihvatili koegzistenciju dva jezika, odnosno dimotskog grčkog i katarevuse, ali su vremenom postali snažni pobornici katarevuse.</s><s>Njeni predstavnici uzeli su francuski romantizam kao uzor, za razliku od jonskih pisaca, koji su bili pod uticajem italijanskog romantizma.</s><s>Iako se u Atini uglavnom negovala proza, najistaknutiji predstavnici ovog perioda bili su daleko od duha atinske škole.</s><s>Satira Jakova Picipiosa Majmun Ksut (Ο Πίθηκος Ξούθ, 1849) predstavlja prvi grčki sociološki roman.</s><s>Papisa Jovana (1866) najpoznatija je knjiga Emanuila Roidisa (Ἐμμανουὴλ Ῥοΐδης, 1836–1904), žestokog i neumornog satiričara.</s><s>Inspirisan čuvenom legendom, ovo se delo danas smatra jednim od klasika novogrčke književnosti.</s><s>Istorijski roman Lukis Laras (1879) Dimitriosa Vikelasa (Δημήτριος Βικέλας, 1835–1908), plodnog pisca i prevodioca, ističe se prirodnim stilom i označio je početak nove ere za grčku prozu.</s>

<s>Nova atinska škola</s>

<s>Krajem 19. veka razvoj novih književnih pokreta (parnasovstvo, naturalizam, simbolizam, realizam) unosi nov entuzijazam u grčku književnost.</s><s>Godina 1880. smatra se prekretnicom, zbog objavljivanja dve poetske zbirke koje odražavaju ovaj proces: Paukove mreže Jorgosa Drosinisa (Γεώργιος Δροσίνης, 1859–1951) i Stihovi Nikosa Kambasa (Νίκος Καμπάς, 1857–1932)).</s><s>To je u stvari debi nove poetske generacije, poznate kao Generacija 1880-ih ili Nova atinska škola.</s><s>Pesnici povezani sa njom zalagali su se za odbacivanje katarevuse i distancirali su se od romantičarske forme i sadržaja, koji je sada bio u velikoj meri zasnovan na seoskom životu, seoskim skicama, narodnom materijalu i svakodnevnim događajima.</s>

<s>Kostis Palamas (Κωστής Παλαμάς, 1859–1943), koji je dominirao grčkom književnom scenom skoro pedeset godina, smatra se glavnim predstavnikom Nove atinske škole.</s><s>Napisao je nekoliko proznih tekstova i drama, ali je najpoznatiji kao pesnik i književni kritičar.</s><s>Palamas je promovisao, možda više nego bilo ko od svojih savremenika, upotrebu govornog jezika u književnosti, uspostavljajući njegovu konačnu dominaciju.</s><s>Među njegovim brojnim pesničkim zbirkama možda su najznačajnije Jambe i anapesti (1897), Život nepokretni (1904), Ciganski dodekalog (1907) i Kraljeva frula (1910).</s>

<s>Georgios Suris (Γεώργιος Σουρής, 1853–1919), često nazivan "modernim Aristofanom", bio je izrazito popularan u svoje vreme.</s><s>Pisao je satirične pesme za časopis Asmodaios i održavao visoko cenjeni književni salon u svojoj kući, koji su posećivali ljudi poput Palamasa, Zaharija Papandonija (Ζαχαρίας Παπαντωνίου) i Babisa Aninosa.</s><s>Osim spomenutih, među pripadnike Nove atinske škole ubrajaju se i Aristomenis Provelengios, Jorgos Stratigis, Joanis Polemis (Ιωάννης Πολέμης, 1862–1924), Kostas Kristalis (Κώστας Κρυστάλλης; 1868–1894) i Joanis Griparis (Ιωάννης Γρυπάρης (Σίφνος, 1870–1942)).</s><s>Možda su najistaknutiji među njima bili Kristalis, poznat po svojim bukolskim pesmama, i Griparis koji je napisao neke od najboljih soneta u grčkoj književnosti.</s>

<s>Konstantin P. Kavafi (Κωνσταντίνος Πέτρου Καβάφης, 1863–1933), pristalica simbolizma, dekadentstva i estetizma, pisao je istorijsku i lirsku poeziju sa podjednako erotskim senzibilitetom, u suptilnoj mešavini dimotičkog i purističkog grčkog.</s><s>On je negirao i čak ismevao tradicionalne vrednosti hrišćanstva, patriotizma i heteroseksualnosti.</s><s>Kavafija su  savremenici potcenjivali, ali je njegov uticaj na naredne generacije do danas neprevaziđen.</s><s>Jedan je od najvećih pesnika moderne Grčke, a verovatno i najpoznatiji u inostranstvu.</s><s>Među njegovim najpoznatijim pesmama su Čekajući varvare, Zidine, Termopili i Itaka.</s>

<s>Kostas Varnalis (Κώστας Βάρναλης, 1884–1974) napisao je različite spise, uključujući prozu i kritiku, ali je uglavnom poštovan zbog svojih pesama koje odražavaju njegovu marksističku ideologiju.</s><s>Posebno su mu kompozicije Goruća svetlost (1922) i Slobodni opsednuti (1927), koje se odlikuju efektnom satirom i smelim jezikom, isigurale jedinstveno mesto u istoriji novogrčke književnosti.</s><s>Varnalis je bio veoma uticajan i smatra se začetnikom duge tradicije levičarske grčke poetike 20. veka.</s>

<s>Drugi veliki pesnici koje treba pomenuti jesu Lorencos Mavilis i Angelos Sikelijanos.</s><s>Lorencos Mavilis (Λορέντζος Μαβίλης, 1860–1912), eminentni pesnik soneta, svoje prve pesme objavio je 1890-ih, ali je sledio heptansku tradiciju, u koju je ugradio simbolističke elemente.</s><s>Angelos Sikelijanos (Άγγελος Σικελιανός, 1884–1951) poznat je po svom snažnom lirizmu i po tome što je bio prvi Grk koji je u poeziji upotrebio slobodni stih.</s><s>Pažnju čitalačke publike zadobio je zbirkom Svetlotamno (Αλαφροΐσκιωτος, 1909) i do svoje smrti 1951. godine ostavio je obiman književni opus koji sadrži veliko bogatstvo izraza.</s>

<s>Tokom 1880-ih godina, procvat izdavanja pripovedaka preoblikovao je pisanje proze.</s><s>Na temeljima realizma i naturalizma formirala se nova vrsta naracije, nazvana itografija.</s><s>Glavno je obeležje itografije detaljan prikaz male, manje-više savremene, tradicionalne zajednice u svom fizičkom okruženju.</s><s>Vrhunac itografije smešta se otprilike u period između 1880. i 1900. godine.</s>

<s>Jorgos Vizinos (Γεώργιος Βιζυηνός, 1849–1896), koji je uglavnom pisao pripovetke, smatra se pionirom moderne grčke proze.</s><s>Objavio je većinu svojih priča, uključujući čuvene Greh moje majke, Ko je bio ubica mog brata? i Jedino putovanje njegovog života, između 1883. i 1884. godine.</s><s>Vizinos se prvi bavio važnim pitanjima novogrčke književnosti, kao što su koncepti "strukture" i "razlike" i delotvornošću književnog teksta.</s><s>Aleksandros Papadijamandis (Ἀλέξανδρος Παπαδιαμάντης, 1851–1911) nalazi se među najpopularnijim grčkim proznim piscima.</s><s>Bio je plodan autor i napisao je preko 200 romana, novela i pripovedaka, među kojima se posebno ističu Trgovci naroda (1883), Ciganka (1884), San na talasu (1900) i Ubica (1903).</s><s>Papadijamandis je koristio tehnike nepoznate tadašnjim grčkim čitaocima i stvorio je estetski kalup koji je bio bliži grčkoj stvarnosti.</s><s>Drugi važan predstavnik itografije bio je Andreas Karkavicas (Ανδρέας Καρκαβίτσας, 1866–1922).</s><s>Uglavnom je pisao pripovetke, ali njegovo nesumnjivo remek-delo jeste novela Prosjak (1896).</s><s>Kao i drugi veliki prozni pisci tog vremena, pisao je na katarevusi.</s><s>Međutim, kasnije je postao snažan pristalica dimotike.</s>

<s>Grigorios Ksenopulos (Γρηγόριος Ξενόπουλος, 1867–1951) napisao je obilje pripovedaka, romana, drama i književne kritike.</s><s>Mada ni njegov prozni rad nikako nije bez značaja, Ksenopulos se uglavnom ceni zbog svog doprinosa pozorištu.</s><s>Drame kao što su Tajna grofice Valerene (1904), Fotini Santri (1908) i Stela Violanti (1909) donele su mu naziv "zapanjujuće figure" modernog grčkog pozorišta.</s><s>Bio je i suosnivač Novog ognjišta (Nea Estia) najprestižnijeg književnog časopisa u Grčkoj.</s>

<s>Nikos Kazancakis (Νίκος Καζαντζάκης, 1883–1957) ne može se lako podvesti pod bilo koji određeni period.</s><s>Premda je svoju karijeru započeo 1906. godine, njegovi najuspešniji radovi objavljeni su tokom 1940-ih godina i kasnije.</s><s>Među njima su romani Grk Zorba (1946), Hristos raspeti (1951), Kapetan Mihalis (1953) i Poslednje iskušenje (1955).</s><s>Sam autor je, međutim, smatrao dugačku pesmu Odiseja (1938) svojim najznačajnijim delom.</s><s>Pisao je i pozorišne predstave, putopise, memoare i eseje.</s><s>Kazancakis je veoma poštovan i najpoznatiji je grčki romanopisac van Grčke.</s>

<s>Konstandinos Teotokis (Κωνσταντίνος Θεοτόκης, 1872–1923) pisao je i prozu i poeziju.</s><s>Njegova najpoznatija dela (Čast i novac - 1912, Osuđenik - 1919, Robovi u svojim lancima - 1922) leže u domenu socrealizma.</s><s>Drugi značajniji autori ovog perioda jesu Konstandinos Hacopulos (Κωσταντίνος Χατζόπουλος, 1868–1920) i Dimostenis Vutiras (Δημοσθένης Βουτυράς, 1872–1958).</s>

<s>Penelopa Delta (Πηνελόπη Δέλτα, 1874–1941) stekla je posebnu reputaciju svojim knjigama za mlade čitaoce i priznata je kao prvi veliki pisac književnosti za decu u Grčkoj.</s><s>Neki od njenih najčitanijih romana jesu Bajka bez imena (1910), U godinama Bugaroubice (1911) i Tajne močvara (1937).</s><s>Delta je takođe bila strastveni pristalica pokreta za univerzalnu upotrebu dimotičkog jezika u školi.</s>

<s>Katastrofalan završetak grčko-turskog rata 1922. godine doneo je period višestrukih kriza.</s><s>U poeziji je uzvišeni stil Palamasa i Sikelijanosa zamenjen nežnim lirizmom koji je proizašao iz konvergencije simbolizma i estetizma.</s><s>Ispoljavala ga je posebna grupa pesnika, ponekad nazivana "generacijom 1920", čija je glavna zajednička karakteristika bio osećaj dekadencije i pesimizma.</s><s>Ovoj grupi pripadaju Napoleon Lapatiotis (Ναπολέων Λαπαθιώτης, 1888–1944), Kostas Urani (Κώστας Ουράνης, 1890–1953), Kostas Kariotakis (Κώστας Καρυωτάκης, 1896–1928), Telos Agras (Τέλλος Άγρας, 1880–1907) i Marija Poliduri (Μαρία Πολυδούρη, 1902–1930).</s><s>Kariotakis se generalno smatra najboljim od njih.</s><s>Njegova poezija odlično prenosi atmosferu tog vremena i bila je veoma uticajna na buduće generacije.</s><s>Kariotakisovo samoubistvo 1928. godine, kada je imao 31 godinu, ostavilo je snažan utisak i postavilo modu za melanholične i sardonične stihove koji su postali poznati kao kariotakizam.</s>

<s>Od 1930. godine do Drugog svetskog rata 
Decenija koja je počela 1930. godine bila je ključna u razvoju grčke književnosti.</s><s>Generacija 30-ih naziv je koji se odnosi na raznoliku grupu slavnih pisaca i pesnika koji su uveli modernu u grčku književnost.</s><s>Ova inovacija je ipak bila očiglednija u poeziji nego u prozi, pošto su mnogi pisci beletristike nastavili da koriste starije tehnike i modele.</s><s>Književni časopis Nea Grammata (= Nova književnost), koji je počeo da izlazi 1935. godine, okupljao je glavne predstavnike ove grupe.</s>

<s>Poezija</s>

<s>Pesnici generacije 30-ih bili su pod velikim uticajem anglo-američkog modernizma i francuskog nadrealizma.</s><s>Naročito je ovaj drugi izvršio veliki uticaj na njih.</s><s>Ispitivali su teme kao što su tradicija, sećanje i istorija.</s><s>Najznačajniji pesnici generacije 30-ih bili su Jorgos Seferis, Odiseas Elitis, Andreas Embirikos, Nikos Engonopulos, Janis Ricos i [[Nikiforos Vretakos].</s>

<s>Jorgosa Seferisa (Γιώργος Σεφέρης, 1900–1971) neki smatraju vodećom figurom generacije 30-ih.</s><s>Njegov prvenac, zbirka Prekretnica (Στροφή, 1931), bila je inovativna i predstavljala je vežbu u obnavljanju versifikovane strofe.</s><s>Međutim, njegovo najvažnije delo i najreprezentativniji tekst grčkog modernizma jeste složena pesma Mitska istorija (Μυθιστόρημα, 1935), koja sadrži osnovne pesničke koncepte i teme koje će se otada ponavljati: uobičajen, gotovo nepoetski govor i kontinuirano mešanje istorije i mitologije.</s><s>Godine 1963.</s><s>Seferis je postao prvi Grk koji je dobio Nobelovu nagradu za književnost.</s>

<s>Odiseas Elitis (Οδυσσέας Ελύτης, 1911–1996) svoje prve pesme objavio je 1935. godine.</s><s>Njegovo iskustvo u grčko-italijanskom ratu duboko ga je obeležilo i kasnije je obrađeno u jednoj od njegovih najpoznatijih kompozicija, koja nosi naslov Heroj amater i sahrana palog potporučnika u Albaniji (1946).</s><s>Njegova su druga Dostojno je (1959), koji se često naziva njegovim remek-delom Suvereno sunce (1971) i Monogram (1972).</s><s>U njegovim kompozicijama modernistička evropska poetika i grčka književna tradicija stapaju se u veoma originalan lirski izraz.</s><s>Elitis je 1979. godine dobio Nobelovu nagradu za književnost.</s>

<s>Andreas Embirikos (Ανδρέας Εμπειρίκος, 1901–1975) pokretač je grčkog nadrealizma.</s><s>Njegov prvenac iz 1935. godine, zbirka Visoka peć, napisana metodom nadrealističkog automatizma, sadrži prve nadrealističke pesme na grčkom.</s><s>Ona zauzima jedinstveno mesto u modernoj grčkoj poeziji, uglavnom zbog svoje revolucionarne strukture i odsustva logičke koherentnosti.</s><s>Ostala Embirikosova dela uključuju pesničku zbirku Zaleđe (1945) te Veliki Istok (1991), najduži iseksualno najeksplicitniji grčki roman.</s><s>Pored Embirikosa, Nikos Engonopulos (Νίκος Εγγονόπουλος, 1907–1985) najistaknutija je ličnost grčkog nadrealizma.</s><s>Mnoga njegova pesnička dela, uključujući Ne razgovaraj sa vozačem (1938) i Klaviri tišine (1939), iritirali su ili čak šokirali čitaoce.</s><s>Vrhunskim dostignućem njegove poezije, međutim, smatra se Bolivar (1944), koji prevazilazi nadrealizam.</s>

<s>Janis Ricos (Γιάννης Ρίτσος, 1909–1990) bio je izuzetno plodan pisac i istakao se u nekoliko pesničkih formi.</s><s>Za života objavio je više od 100 pesama i poema, a najpoznatije su Epitaf (Επιτάφιος, 1936), Romejstvo (Ρωμιοσύνη, 1954) i Mesečeva sonata (1956).</s><s>Redovno proganjan zbog svojih političkih uverenja, Ricos je viđen kao idealna kombinacija kvaliteta angažovanog građanina posvećenog javnoj dužnosti i izraza prirodno nemirnog i "libertarijanskog" umetnika.</s><s>Njegova je ličnost bila izuzetno uticajna i nadahnula je generaciju levičarskih pesnika nakon građanskog rata.</s><s>Nikiforos Vretakos (Νικηφόρος Βρεττάκος, 1912–1991) počeo je pod jakim uticajem kariotakizma.</s><s>Kasnije je u svoju poeziju uneo nadrealističke elemente, čime je stao uz bok ostalim pripadnicima generacije 30-ih.</s><s>Ljubav prema čovečanstvu, prirodi i lirici sa srećnim raspoloženjem glavne su karakteristike njegovog najzrelijeg dela.</s><s>Ostavio je veliki opus pesama, proze i eseja.</s>

<s>Melisanti, Nikos Kavadijas i Nikos Gacos još su tri značajna pesnika tog doba.</s><s>Oni su delovali kad i Generacija 30-ih, ali se retko smatraju njenim delom.</s><s>Melisanti (Μελισσάνθη, 1910–1991), koja se često ubraja među najznačajnije grčke pesnikinje, poznata je po pesničkim zbirkama Glasovi insekata (1930), Proročanstva (1931) i Barijera tišine (1965).</s><s>Njen rad opisan je kao afirmacija smrti, prepun metafizičke agonije i empatičnog humanizma.</s><s>Nikos Kavadijas (Νίκος Καββαδίας, 1910–1975) jedan je od najomiljenijih pesnika u Grčkoj.</s><s>Po zanimanju moreplovac, iznenadio je čitalačku publiku svojom prvom zbirkom Marabu (Μαραμπού, 1933).</s><s>Ponovo se pojavio 1947. sa Maglom, ali je ostatak njegovog pesničkog dela objavljen posthumno.</s><s>Njegove pesme o životu na moru kombinuju modernističke tehnike sa tradicionalnim elementima, kao što je rima.</s><s>Nikos Gacos (Νίκος Γκάτσος, 1911–1992) objavio je samo jednu zbirku, Amorgos (1943), koja ga je međutim afirmisala kao jednog od najistaknutijih grčkih nadrealista.</s>

<s>Proza 
Za razliku od poezije, većina pisaca beletristike generacije 30-ih nije bila toliko zainteresovana za otkrivanje novih književnih modela.</s><s>Ipak, oživeli su prozu tako što su usmerili pogled ka širim horizontima, pokušavajući da otkriju složenije psihološke situacije i suoče se sa ozbiljnijim društvenim i ljudskim problemima.</s><s>Štaviše, izašli su iz okvira kratke forme i izrazili se u savremenoj formi par excellence, romanu.</s>

<s>Neki pisci koji pripadaju generaciji 30-ih zapravo su debitovali ranije.</s><s>Takav primer je Fotis Kontoglu, snažan intelektualac, koji je delovao kao romanopisac, kritičar, profesor umetnosti, restaurator i ikonopisac.</s><s>Njegovo delo je teško smestiti u bilo koju književnu grupu, školu ili pokret, ali se uobičajeno smatra delom Generacije 30-ih.</s><s>Kontoglu je doneo značajne promene za to vreme, zahvaljujući svom evokativnom jeziku i očaravajućim pričama nalik basni (Pedro Kazas - 1920, Vasanta - 1923. itd.).</s>

<s>Stratis Mirivilis (Στράτης Μυριβήλης,1890–1969) bio je veteran Balkanskih ratova, Grčko-turskog rata i Prvog svetskog rata, pa je rat dominantna tema u njegovim knjigama.</s><s>Najpoznatiji je po romanu Život u grobu (1930), koji govori o iskustvima jednog narednika na solunskom frontu.</s><s>Njegov veliki značaj leži u antiratnoj poruci, kao i u pokušaju autora da oslika lokalne idiome.</s><s>Njegove druge knjige su Učiteljica sa zlatnim očima (1933), Vasilis Arvanitis (1943) i Sirena Madona (1949).</s><s>Ilijas Venezis (Ηλίας Βενέζης, 1904–1973) autor je Broja 31328 (1931), jednog od najsnažnijih izveštaja na grčkom jeziku o užasu zatočeništva i porobljavanja, koji je u velikoj meri sastavio na temelju vlastitog iskustva kao zarobljenika u turskim radničkim bataljonima tokom grčko-turskog rata.</s><s>Venezis je napisao i Mir (1939) i Eolsku zemlju (1943), koji se takođe smaraju klasicima novogrčke književnosti.</s><s>Jorgos Teotokas (Γιώργος Θεοτοκάς, 1905–1966) bio je svestrana ličnost, jer je radio na mnogim književnim oblicima, pre svega na prozi, drami i eseju.</s><s>Njegovi romani, od kojih se izdvajaju Argo (1936) i Pacijenti i putnici (1964), pokrivaju širok spektar političkih, društvenih i psiholoških tema.</s><s>Esej Slobodni duh iz 1929. godine mnogi vide kao intelektualni manifest generacije 30-ih.</s>

<s>Za razliku od mnogih svojih savremenika, M. Karagacis (Μ.</s><s>Καραγάτσης, 1908–1960) nije se u knjigama oslanjao na vlastito iskustvo.</s><s>Okušao se u širokom spektru narativnih formi, u rasponu od istorijskih do društvenih, do fantastične literature i egzotičnih avantura, koristeći šarmantan jezik i prikazujući veoma originalne zaplete.] Najbolji su mu romani Pukovnik Ljapkin (1933), Himera (1936), Jungerman (1938) i Broj 10 (1960).</s><s>Karagacis je verovatno najčitaniji beletristički pisac ove generacije.</s><s>Među velike prozne pisci Generacije 30-ih spadaju i Kosmas Politis (Limunov gaj - 1930, Eroica - 1937, Kod Hadžifrangua - 1962), Angelos Terzakis (Ljubičasti grad - 1937, Princeza Izabo - 1945) i Pandelis Prevelakis (Hronika grada ’1938, Sunčeva smrt - 1959).</s>

<s>U poređenju sa pomenutim autorima, Janis Skarimbas i Melpo Aksioti ispoljili su očigledniji modernistički interes.</s><s>Janis Skarimbas (Γιάννης Σκαρίμπας, 1893–1984) ostavio je raznovrstan opus, uključujući poeziju i dramu, ali se najviše pamti po svojim romanima i novelama, gde koristi ikonoklastički, avangardni stil.</s><s>To pripadaju Božanstvena koza (1933), Marijambas (1935), Figarov solo (1939) i Vaterlo dve budale (1959).</s><s>Melpo Aksioti (Μέλπω Αξιώτη, 1905–1973) jedna je od najznačajnijih spisateljica novogrčke književnosti.</s><s>Njene knjige, kao što su Teške noći (1938) i Hoćemo li plesati, Marija? (1940), čuvene su po svom stilu i originalnosti.</s><s>Aksioti je poznata je i po pesničkim zbirkama Slučajnost (1939) i Kontrabanda (1959).</s><s>U istom modernističkom duhu stvarali su Nikos Gabrijel Pencikis i Stelios Ksefludas.</s>

<s>Posleratna književnost 
Nakon oslobođenja od trostruke okupacije izbio je Grčki građanski rat.</s><s>Život se nije vratio u normalu pre 1950. godine, ali velika iskušenja rata odrazila su se u stvaralačkoj književnosti.</s><s>Pojavio se ogroman broj novih pesnika, dok su već afirmisani pisci nastavili da dominiraju književnom scenom.</s>

<s>Poezija 
Pesnici koji su počeli da pišu poeziju u prve dve decenije nakon završetka Drugog svetskog rata bavili su se crnilom okupacije i građanskog rata i kritikom široko rasprostranjene nade u bolju budućnost nakon sloma nacizma.</s><s>U isto vreme, drugi su usvojili egzistencijalistički pristup kako bi se fokusirali na teme kao što su smisao života i smrti ili bolna svakodnevna telesna rutina.</s><s>Stilski, uprkos pokušajima da se odvoje od Generacije 30-ih, oni su sledili njihovu paradigmu tihog glasa i apstraktnih ili eliptičkih oblika izražavanja.</s><s>Primeri poezije takozvane prve posleratne generacije predstavljaju Manolis Anagnostakis, Aris Aleksandru, Tasos Livaditis i Titos Patrikios.</s><s>Takis Sinopulos, Miltos Sahturis, Eleni Vakalo, Nanos Valaoritis i Nikos Karuzos takođe su istaknuti predstavnici ove grupe.</s>

<s>Sumorna iskustva Manolisa Anagnostakisa (Μανόλης Αναγνωστάκης, 1925–2005) tokom Drugog svetskog rata i građanskog rata dobijaju izraz u njegovoj poeziji, koju karakteriše koegzistencija lirizma i satire.</s><s>Njegovo je pesničko delo prilično kratko, ali je imalo nesrazmeran uticaj na savremenu grčku književnost.</s><s>Epohe I, njegova debitantska zbirka, objavljena je 1945, ali njegov lični vrhunac jeste zbirka Meta (1971).</s>

<s>Aris Aleksandru (Άρης Αλεξάνδρου, 1922–1979) pisao je pesme koje karakterišu čudno lirski stihovi.</s><s>Njegov pesnički opus, iz kojeg se izdvajaju Još ovo proleće (1946) i Linija bankrota (1952), nije veliki, ali je značajan.</s><s>Međutim, pesme mu često stoje u senci uspeha njegovog jedinog romana, Kutija misije (1975).</s><s>Tasos Livaditis (Τάσος Λειβαδίτης, 1922–1988) kombinovao je lirizam i osećajnost sa besom.</s><s>Njegov angažman u levičarskoj politici činio je osnovu za njegove prve pesme, ali se kasnije okrenuo čistom egzistencijalizmu, u kome se sećanja iz detinjstva kombinuju sa diskretnim, prilično opskurnim religioznim referencama.</s><s>Među najpozmatijim su mu delima Bitka na rubu noći (1952), Vetrovito je na raskršću sveta (1953) i Violina za jednorukog čoveka (1976).</s><s>Titos Patrikios pesnik je čije su glavne preokupacije politika, ljubav i svakodnevica.</s><s>Stihovi su mu definisani jasnoćom misli, blagim pesimizmom i skepticizmom.</s><s>Neke od njegovih zbirki jesu Prljavi put (1954), Šegrtovanje (1963) i Sporovi (1981).</s><s>Takis Sinopulos (άκης Σινόπουλος, 1917–1981), pod uticajem egzistencijalizma, ostavio je veliki utisak svojim prvim zbirkama, kao što su Rub (1951) i Susret sa Maksom (1956).</s><s>Gozba smrti (1970) još je jedno njegovo poznato delo.</s><s>Sinopulosov stih prikazuje opustošene individualne i kolektivne pejzaže koji odražavaju bolne i dalekosežne posledice Drugog svetskog rata i građanskog rata.</s>

<s>Miltos Sahturis (Μίλτος Σαχτούρης, 1919–2005) i Nanos Valaoritis (Νάνος Βαλαωρίτης, 1921–2019) pripadaju drugom talasu grčkog nadrealizma.</s><s>Sahturis, poznat po Zaboravljenim (1945), Šetnji (1960) i Posudi (1971), pisao je poeziju koja je istovremeno saosećajna i sablasna.</s><s>Valaoritis (Kazna magova - 1947, Uzgajalište klica - 1977) često je obnavljao starije forme i koristio se nadrealističkim modelima da bi postigao poetsku samotranscendenciju.</s><s>Pesnikinja i istoričarka umetnosti Eleni Vakalo (Ελένη Βακαλό, 1921–2001), koja je nazvana "jednom od najuglednijih ličnosti posleratnog intelektualnog života", takođe je unela elemente nadrealizma.</s><s>Poznata je po Tema i varijacijama (1945), Sećanjima iz grada noćne more (1948) i Genealogijama (1972).</s><s>Nikosa Karuzosa (Νίκος Καρούζος, 1926–1990.) neki su označili kao filozofskog pesnika, dok ga drugi smatraju više religioznim.</s><s>Zaista, svoju pesničku karijeru započeo je izrazito hrišćanskim stihovima, koje je postepeno napustio.</s><s>Među njegovim pesničkim zbirkama nalaze se Povratak Hrista (1953) i Neolitski nokturno u Kronstadtu (1987).</s>

<s>Tokom 50-ih i 60-ih godina, poezija se počela diversifikovati.</s><s>Mnogi su se pesnici usredsredili na društvenu patologiju i ekonomsku recesiju posleratnog perioda, koja je odražavala masovnu urbanizaciju do koje je došlo tokom 60-ih godina, dok su se drugi okrenuli erotskoj poeziji.</s><s>Ovu novu grupu, poznatu i kao druga posleratna generacija, čine pesnici rođeni posle 1929. godine; oni se u odnosu na prethodnu generaciju razlikuju isključivo po tome što zbog svoje mladosti nisu bili aktivni učesnici grčkog pokreta tpora ili građanskog rata.</s><s>[212].</s>

<s>Kiki Dimula (Κική Δημουλά, 1931–2020) priznata je kao jedna od najvećih pesnikinja moderne Grčke.</s><s>Njeno se delo tematski oslanjalo na beskrajna iskušenja svakodnevnog života, a karakterisao ga je neposredan i intenzivan ispovedni jezik.</s><s>Najpoznatije su joj zbirke Tama pakla (1956), In absentia ("U odsustvu", 1958), Delić sveta (1971) i Poslednje telo (1981).</s><s>Dinos Kristijanopulos (Ντίνος Χριστιανόπουλος, 1931–2020) bio je hrabar pesnik, koji nije pokleknuo pred čistunstvom svog vremena.</s><s>Najpoznatiji je po svojoj erotskoj poeziji homoseksualnih tonova, koja se nalazi u zbirkama kao što su Bespomoćna tuga (1960) i Telo i crv (1964).</s><s>Međutim, pisao je i oštre pesme koje su se bavile društvenim temama (Kosooki čovek - 1967).</s><s>Drugi pesnici koji pripadaju drugoj posleratnoj generaciji bili su Nikos-Aleksis Aslanoglu, Viron Leontaris, Tasos Porfiris, Tomas Gorpas, Zefi Daraki, Markos Meskos i Anestis Evangelu.</s>

<s>Proza 
Posleratna je proza možda veće raznolikosti nego pesništvo tog perioda.</s><s>Pisci su se značajno razlikovali od svojih prethodnika; pošto su odrasli tokom okupacije, pokreta otpora i građanskog rata, sukobili su se sa establišmentom i bili su intenzivno kritični prema svakoj vrsti autoriteta.</s><s>Štaviše, oživeli su pripovetku i isprobali modernističke tehnike, uključujući unutrašnji monolog, tok svesti, autoreferencijalnost i intertekstualnost, kalemeći ih na tradicionalnije oblike naracije.</s>

<s>U neposrednom posleratnom periodu, neke od najznačajnijih književnih ličnosti bile su žene.</s><s>Margarita Liberaki (Μαργαρίτα Λυμπεράκη, 1919–2001)) uglavnom je poznata po svom romanu Tri leta (1946), koji se smatra jednim od najvažnijih posleratnih proznih tekstova i za njega je rečeno da se nalazio "ispred svog vremena".</s><s>Njen rad u pozorištu takođe je od velikog značaja.</s><s>Tatiana Grici-Milieks (Trg Teseona - 1947, U ulici anđela - 1949, U prvom licu - 1958) imala je dugu karijeru sa snažnom sklonošću ka eksperimentisanju.</s><s>U tom periodu se pojavila i Lili Zografu (Λιλή Ζωγράφου, 1922–1998), ali su njene poznatije knjige (Zanimanje: Prostitutka - 1978, Ljubav kasnila jedan dan - 1994) objavljene mnogo kasnije.</s><s>Sve u svemu, njen rad je poznat po svom nekonformističkom i feminističkom sadržaju.</s><s>Kasniji primer je Dido Sotiriu (Διδώ Σωτηρίου, 1909–2004), jedna od najvećih proznih spisateljica moderne Grčke.</s><s>Živela je nemirnim životom, koji se velikim delom ogleda i u njenom delu.</s><s>Njeni romani dobili su široko priznanje, a roman Zbogom, Anadolijo (1962), o katastrofi u Smirni, smatra se značajnim obeležjem novogrčke književnosti.</s><s>Napisala je i Mrtvi čekaju (1959) i Zapovest (1976).</s>

<s>Godine 1946. objavljena je Široka reka, knjiga o grčko-italijanskom ratu, autora Janisa Beratisa.</s><s>Napisana novinarskim tonom, označila je trend sličnih romana, kao što su Piramida 67 (1950) Renosa Apostolidisa (Ρένος Αποστολίδης, 1924–2004), Opsada (1953) Aleksandrosa Kocijasa i Žlebovi mlinskog kamena (1955) Nikosa Kasdaglisa.</s><s>Dimitris Hacis debitovao je romanom Vatra (1946), a kasnije se uglavnom fokusirao na pripovetke, kao u Kraju našeg malog grada (1960).</s><s>Njegov ukupni opus je nevelik, ali je hvaljen zbog svoje jednostavnosti i "poetskog" realizma.</s>

<s>Iako nije bio prvi koji se bavio kriminalističkom beletristikom, Janis Maris (Γιάννης Μαρής, 1916–1979) priznat je kao otac ovog žanra na grčkom.</s><s>Napisao je veliki broj romana, od kojih su najpoznatiji Zločin u Kolonakiju (1953), Zločin iza scene (1954), Smrt Timoteosa Konstasa (1961) i Vrtoglavica (1968).</s>

<s>Spiros Plaskovitis afirmisao se i u zemlji iu inostranstvu sa Branom (1960), alegorijskim romanom o strahovima i nesigurnostima posleratnog pojedinca.</s><s>Zapažene su i njegove zbirke pripovedaka, kao što su Oluja i lampa (1955) i Bodljikava žica (1974).</s><s>Antonis Samarakis (Αντώνης Σαμαράκης, 1919–2003) jedan je od najprevođenijih savremenih grčkih autora.</s><s>Brzo se afirmisao sa svojim prvim knjigama Traži se: nada (1954) i Znak za opasnost (1959).</s><s>Međutim, njegovo najpoznatije delo je Mana (1966), jedna od najvažnijih grčkih knjiga o totalitarizmu.</s><s>Njegovo se delo dotiče niza aktuelnih pitanja grčkog političkog i društvenog života, razotkrivajući nasilje i tiraniju moderne države.</s>

<s>Vasilis Vasilikos (Βασίλης Βασιλικός, rođen 1934) izazvao je senzaciju svojom novelom Jasonova priča (1953).</s><s>Od tada je prihvatio praktično sve vrste književnih žanrova, afirmišući se kao jedan od najproduktivnijih, najpopularnijih i naširoko prevođenih grčkih pisaca.</s><s>Njegovo je najpoznatije delo je politički triler Z (1966), a slede Biljka, bunar, anđeo (1961), Fotografije (1964) i Monarh (1970).</s>

<s>Tokom 60-ih godina pojavio se niz pisaca velikog uticaja.</s><s>Iako su događaji okupacije, otpora i građanskog rata ostali jedan od osnovnih elemenata njihovih dela, proširili su svoju tematiku na različite društvene teme tog vremena.</s><s>Jedna od glavnih karakteristika im je bila želja da eksperimentišu sa književnim stilom.</s><s>Stratis Cirkas je možda najistaknutiji prozni pisac posleratne Grčke.</s><s>Slavu je stekao trilogijom Lebdeći gradovi (Klub - 1961, Arijanji - 1962, Slepi miš - 1965), za koju se kaže da je podigao moderni grčki roman na "napredniji nivo".</s><s>Delo je značajno ne samo zbog svoje monumentalne dužine, već i zbog uvođenja grčke čitalačke publike u potpuno nove tehnike pripovedanja.</s><s>Među drugim knjigama su Nuredinova bomba (1957) i Izgubljeno proleće (1976).</s>

<s>Jorgos Joanu započeo je svoju karijeru kao pesnik, ali je poznatiji kao pisac pripovedaka.</s><s>Njegove zbirke, posebno Iz samopoštovanja (1964), Sarkofag (1971) i Naša krv (1978), poznate su po neobičnoj mešavini samoanalize i intimnog realizma i zaradile su mu poređenje sa Džejmsom Džojsom.</s><s>Uprkos svom veoma malom opusu, Kostas Takcis (Κώστας Ταχτσής, 1927–1988) istaknuta je ličnost, zahvaljujući Trećem venčanju (1962), romanu o grčkoj maloj buržoaziji, koji se smatra remek delom novogrčke književnosti.</s><s>Objavio je i Malu promenu (1972), zbirku pripovedaka.</s><s>Menis Kumandareas ((Μένης Κουμανταρέας, 1931–2014) bio je jedan od najsvestranijih i najproduktivnijih pisaca svoje generacije.</s><s>Sa jednakim je uspehom pisao i romane i pripovetke.</s><s>Glavna književna preokupacija bila mu je da prikaže klaustrofobični uticaj društvenog okruženja na pojedince.</s><s>Najpoznatija su Kumandareasova dela Fliperi (1962), Fabrika stakla (1975), Gospođa Kula (1978) i Zgodni kapetan (1982).</s>

<s>Tanasis Valtinos jedan je od najuticajnijih pisaca svoje generacije.</s><s>Bavio se zločinima građanskog rata i istraživao pitanje posleratne imigracije, postavljajući nove standarde za pisanje proze svojim inovativnim stilom.</s><s>Knjiga dana Andreasa Kordopatisa (1972), Silazak devetorice (1978) i Podaci iz decenije šezdesetih (1989) neke su od njegovih najpoznatijih knjiga.</s>

<s>Šezdesete su bile i vreme kada je književnost za decu i omladinu počela da cveta.</s><s>Posebno se Divlja mačka pod staklom (1963) Alke Zeje (Άλκη Ζέη, 1925–2020) smatra klasičnim delom dečje književnosti.</s><s>Druge njene knjige uključuju Petrov rat (1971) i Ahilovu verenicu (1987).</s><s>Još jedna uticajna autorica dečje književnosti bila je Žorž Sari (Ζωρζ Σαρή, 1925–2012), najpoznatija po Blagu Vagije (1969) i Nineti (1993).</s>

<s>Teatar 
Godine nakon Drugog svetskog rata bile su period prosperiteta pozorišta.</s><s>Dramske predstave često su prikazivale tužne aspekte neveselog života, patnje i strasti jednostavnog, siromašnog naroda u zagušljivoj rutini, ili su predstavljale vlastite pesničke idiome, stvarajući neobične i nerealne svetove.</s><s>Istovremeno, komične predstave pokazale su se izuzetno popularnim i mnoge od njih su pretočene u filmove, koji su takođe postizali uspeh.</s>

<s>Iakovos Kambanelis (Ιάκωβος Καμπανέλλης, 1921–2011) bio je centralna ličnost ove obnove.</s><s>Uspeh njegovih ranih drama, posebno Dvorišta čuda (1957), otvorio je nove puteve grčkim dramatičarima tog vremena.</s><s>Obrađivao je različite pozorišne stilove i njegove drame pokazuju značajne razlike u zavisnosti od perioda u kome su nastale.</s><s>Kambanelis je poznat i po drami Naš veliki cirkus (1972) i romanu Mauthauzen (1963).</s>

<s>Dimitris Psatas (Δημήτρης Ψαθάς, 1907–1979) bio je jedan od vodećih humorista posleratne Grčke.</s><s>U početku je slavu stekao romanom Madam Šu-šu (1941), ali je ostao upamćen po velikom broju drama, koje su prikladno komentarisale razna pitanja njegovog vremena.</s><s>Tu spadaju Von Dimitrakis (1947), U potrazi za lažovom (1953) i Probudi se, Vasilise (1965).</s>

<s>Loula Anagnostaki (Λούλα Αναγνωστάκη, 1928–2017) bila je jedna najmoćnijih dramaturginja ove epohe, poznata po tome što je razvijala socijalističke i feminističke teme na otuđen način.</s><s>Možda je njeno najpoznatije delo Trilogija grada (1965), koju čine Noćenje, Grad i Parada.</s>

<s>Drugi značajni dramski pisci ovog perioda jesu Kostas Murselas (Ljudi i konji - 1959, O, kakav svet, tata! - 1972), koji je usvojio elemente iz teatra apsurda, Dimitris Kehaidis (Sajam - 1964, Lovori i Oleandri - 1979), poznat po kombinovanju realizma sa humorom, te Vasilis Ziogas (Provodadžisanje Antigone - 1958, Komedija muhe - 1967), poznat po svojim nadrealističkim slikama.</s>

<s>Diktatura pukovnika i 1970-e godine 
Sredinu 20. veka obeležila je tzv. dikatura pukovnika, koja je vladala zemljom od 1967. do 1974. godine.</s><s>Kulturni život bio je ozbiljno pogođen: knjige su bile pod cenzurom ili zabranom, a mnogi pisci (npr. Janis Ricos, Eli Aleksiu) bili su proganjani ili zatvarani.</s><s>Uprkos progonima, brojni pisci su se svojom umetnošću suprotstavljali režimu.</s><s>Jedan od najočitijih primera je Osamnaest tekstova (1970), izjava protiv diktature koju je potpisalo 18 poznatih autora, među kojima Jorgos Seferis, Takis Sinopulos, Stratis Cirkas, Menis Kumandareas, Rodis Kanakaris-Rufos i Manolis Anagnostakis.</s>

<s>Termin "Generacija 70-ih" generalno se koristi za opisivanje pesnika koji su objavili svoju prvu knjigu za vreme diktature, iako ima mnogo izuzetaka.</s><s>Oni su nazvani i "trećom posleratnom generacijom" i "generacijom sukoba", jer su pokušali da ospore političko i društveno otuđenje diktature, a kasnije i ranog perioda metapolitefsija.</s><s>Upijajući uticaje iz različitih stranih izvora, kao što su radikalna politička klima iz maja 1968. u Francuskoj ili umetnički eksperimenti Gruppo 63 u Italiji, delovali su kao uvoznici trendova iz Evrope i Amerike.</s><s>Frivolan jezik, ironija i humor bili su istaknute komponente njihove poezije.</s>

<s>Lefteris Pulios (Λευτέρης Πούλιος, r. 1944) smatra se vodećom figurom ove generacije.</s><s>Njegova poezija, besna i opscena, ima odjeke beat-generacije i napada konzumerizam i komercijalizaciju.</s><s>Neke od njegovih najmoćnijih pesama nalaze se u ranim zbirkama, kao što su Poezija (1969) i Poezija 2 (1973).</s><s>Nasos Vagenas (Νάσος Βαγενάς, r. 1945) piše pretežno o ljubavi, smrti, istoriji/politici i samoj poeziji, u stihovima koji su poznati po aforističkom jeziku, suptilnim insinuacijama i ironiji.</s><s>Među njegovim su pesničkim zbirkama Pedion Areos (1974), Biografija (1978) i Roksanina kolena (1981).</s>

<s>Dženi Mastoraki (Τζένη Μαστοράκη, r. 1949) pisala je poeziju punu ironije i gorčine, koja se izdvaja po muzikalnosti i bogatoj sintaksi.</s><s>Tematski, ona se bavi temama kao što su feminizam, cenzura i autoritet.</s><s>Među pesničkim zbirkama su Putarine (Διόδια, 1972), Rodbina (Το σόι, 1978) i Priče iz dubine (Ιστορίες για τα βαθιά, 1983).</s><s>Katerina Angelaki-Ruk (Κατερίνα Αγγελάκη-Ρουκ, 1939–2020) bila je jedna od najistaknutijih pesnikinja ove generacije i jedina koja se upustila u duže kompozicije.</s><s>Isticala se u erotskoj poeziji koja iskreno govori o strasti i njenom bolu.</s><s>Možda su joj najznačajnije zbirke Vukovi i oblaci (1963), Magdalena, veliki sisar (1974), Prosci (1984) i Anoreksija postojanja (2011).</s>

<s>Istaknuti su članovi Generacije 70-ih i Katerina Gogu (Κατερίνα Γώγου, 1940–1993), sa zbirkama Tri klika levo (1978) i Idionimo (1980); Manolis Pratikakis (Μανόλης Πρατικάκης, r. 1943), sa zbirkama Libido (1978) i Voda ( 2003); Argiris Hionis (Αργύρης Χιόνης, 1943–2011), sa zbirkama Pokušaji svetlosti (1966) i Oblici odsustva (1973); Janis Kondos (Γιάννης Κοντός, 1943–2015), sa zbirkama Kružni put (1970) i Hronometar (1972); Mihalis Ganas, sa zbirkama Večera bez sedenja (1978) i Staklena Joanina (1989); Marija Laina (Μαρία Λαϊνά, r. 1947), sa zbirkama Punoletstvo (1968) i Njena (1985); Vasilis Sterijadis (Βασίλης Στεριάδης, 1947–2003), sa zbirkama Gospodin Ivo (1970) i Privatni avion (1971); kao i Antonis Fostieris (Αντώνης Φωστιέρης, r. 1953), sa zbirkama Veliko putovanje (1971), Dragoceni zaborav (2003).</s>

<s>Za razliku od poezije, na prozi se u godinama diktature prilično slabo radilo, iako su mnogi već afirmisani pisci objavljivali svoje ranije knjige.</s><s>Samim tim, većina vodećih pisaca 70-ih pojavila se 1974. ili kasnije.</s><s>Njihova dela koriste raznovrsna starija i nova izražajna sredstva i daju prikladnu predstavu o sadašnjosti i prošlosti.</s><s>Naravno, oni se još nisu bili odvojili od politike, ali za većinu njih politika je sada bila jednostavno polazna tačka za bavljenje modernijim temama kao što je borba između ličnog i kolektivnog unutar društvenog univerzuma koji se stalno menja.</s>

<s>Ilijas Papadimitrakopulos, Dimitris Nolas, Antonis Surunis, Margarita Karapanu i Maro Duka neki su od najznačajnijih proznih pisaca koji su se afirmisali tokom 1970-ih godina.</s><s>Ilijas Papadimitrakopulos je prvenstveno poznat po svojim pripovetkama, posebno onima u Pasti za zube sa hlorofilom (1973).</s><s>Dimitris Nolas (Atinska vila - 1974, Naše najbolje godine - 1984, Grobnica kraj mora - 1992) poznat je po svom pronicljivom prikazu grčkog društva tokom godina.</s><s>Antonis Surunis (Saigrači – 1977, Ples ruža – 1994, Gangster Gas – 2000) ušao je u svet gastarbajtera kombinujući humor sa gorčinom.</s><s>Margarita Karapanu (Μαργαρίτα Καραπάνου, 1946–2008) najpoznatija je po Kasandri i vuku (1976), bildungsromanu koji se bavi autoritarizmom i feminizmom.</s><s>Maro Duka (Μάρω Δούκα, r. 1947), s romanima Budalino zlato (Η αρχαία σκουριά, 1979) i Lebdeći grad (Η πλωτή πόλη, 1983), hvaljena je zbog jasnoće u prozi i pronicljivog prikaza promena u grčkom društvu tokom poslednjih decenija.</s>

<s>1980-e i 1990-e godine 
U osamdesetim je godinama došlo do izuzetnog uspona proze.</s><s>Čitaoci i izdavači su se masovno okretali prozi i ona je do kraja decenije preuzela vodstvo od poezije, tradicionalno najprestižnijeg književnog oblika u Grčkoj.</s><s>Pisci su ostavili iza sebe politiku i odabrali privatni život za tematiku svojih knjiga, istovremeno se upuštajući u intenzivnu potragu za novim oblicima i žanrovima.</s><s>Postepeno, ovaj se trend intenzivirao i do 90-ih godina 20. veka grčka je proza postala šareni mozaik, kako u tematici tako i u izražajnim sredstvima.</s><s>Minimalizam, razotkrivanje, parodija i mešanje različitih pripovedačkih žanrova uobičajeni su elementi ovog razdoblja.</s>

<s>Janis Ksantulis (Γιάννης Ξανθούλης, r. 1947) jedan je od najpopularnijih pisaca koji je debitovao 1980-ih, prodavši više od 1,5 miliona primeraka.</s><s>Njegove knjige, kao što su Velika smrt (Ο μεγάλος θανατικός, 1981), Mrtvi liker (Το πεθαμένο λικέρ, 1987) i Božićni tango (Το τανγκό των Χριστουγέννων, 2003), poznate su po upotrebi svakodnevnog jezika i osećaju seksualne emancipacije.</s><s>Evgenija Fakinu (Ευγενία Φακίνου, r. 1948), sa Astradenijem (Αστραδενή, 1982) i Sedmim komadom odeće (Το έβδομο ρούχο, 1983), doprinela je modernom grčkom romanu kao sofisticiranom ponovnom razmatranju istorije.</s><s>Njene druge knjige uključuju Ko je ubio Mobija Dika? (Ποιος σκότωσε τον Μόμπυ Ντικ; 2001) i Vrtne ambicije (Φιλοδοξίες κήπου, 2007).</s><s>Zirana Zateli (Ζυράννα Ζατέλη, r. 1951) smatra se jednom od najuzbudljivijih grčkih pisaca današnjice.</s><s>Kritičare i čitaoce osvojila je zbirkom pripovedaka Prošlogodišnja verenica (Περσινή αρραβωνιαστικιά, 1984), ali njeno je najpoznatije delo roman U sumrak se vraćaju (Και με το φως του λύκου επανέρχονται, 1993), koji spada u žanr magičnog realizma.</s>

<s>Andreas Micu (Ανδρέας Μήτσου) pojavio se početkom 80-ih i danas je produktivan i nagrađivan pripovedač i romanopisac.</s><s>Možda je najpoznatiji po Slabim lažima Oresta Halkiopulosa (1995), Osama (2001) i Gospodinu Episkopakisu (2007).</s><s>Ersi Sotiropulu (Έρση Σωτηροπούλου, r. 1953) smatra se jednim od pionira ove generacije, najviše zahvaljujući romanu Šala (Η φάρσα, 1982).</s><s>Danas je verovatno najpoznatija po filmu Cik-cak kroz drveće gorke pomorandže (Ζιγκ-ζαγκ στις νεραντζιές, 1999), koji je postigao uspeh u zemlji i inostranstvu.</s><s>Njene druge knjige su Eva (Εύα, 2009) i Šta je ostalo od noći (Τι μένει από τη νύχτα, 2015).</s><s>Rea Galanaki (Ρέα Γαλανάκη, r. 1947), koja je već debitovala kao pesnikinja pod diktaturom, jedna je od grčkih spisateljica o kojima se najviše raspravlja.</s><s>Njene knjige, posebno Život Ismail Ferik-paše (Ο βίος του Ισμαήλ Φερίκ Πασά, 1989) i Eleni, ili Niko (Ελένη ή ο Kανένας, 1998), transformisale su žanr istorijskog romana, naglašavajući psihologiju likova.</s><s>Njena su dela prevedena na mnoge jezike.</s>

<s>Hristos Homenidis (Χρήστος Χωμενίδης, r. 1966) debitovao je romanom Mudro dete (Το σοφό παιδί, 1993) i brzo se afirmisao zahvaljujući svom subverzivnom stilu pisanja i širokom spektru okruženja i tema.</s><s>Njegov roman Niki (Νίκη [= "Pobeda"] 2014), nagrađen Evropskom književnom nagradom, već je prepoznat kao visoko dostignuće savremene grčke književnosti.</s><s>Petros Markaris (Πέτρος Μάρκαρης, r. 1937) debitovao je u književnosti 1995. godine sa Noćnim vestima (Νυχτερινό δελτίο) i od tada je postao vodeći pisac detektivskih romana.</s><s>Mnoge njegove knjige, uključujući Odbranu zone (Άμυνα ζώνης, 1998) i Če se ubio (Ο Τσε αυτοκτόνησε, 2003), prevedene su na brojne strane jezike.</s>

<s>Joana Karistiani (Ιωάννα Καρυστιάνη, r. 1952) jedna je od najistaknutijih spisateljica koja se pojavila tokom 1990-ih, afirmiravši se romanima Mala Engleska (Μικρά Αγγλία, 1997) i Odelo na tlu (Κουστούμι στο χώμα, 2000).</s><s>Njen rad karakteriše retka doslednost; njen roman Vreće (Τα σακιά, 2010) i zbirka pripovedaka Vreme za razmišljanje (Καιρός σκεπτικός, 2011) smatraju se među najboljima u deceniji 2010ih.</s><s>Krisa Dimulidu (Χρυσούλα Δημουλίδου, r. 1957) jedna je od najprodavanijih grčkih spisateljica, pošto su njene knjige prodate u oko dva miliona primeraka.</s><s>Međutim, kritika ih osuđuje i naziva "lakom književnosti".</s><s>Dimulidu je debitovala 1997. godine sa romanom Ruže ne mirišu uvek i od tada je vodila trend raznih uspešnih spisateljica sličnog stila.</s><s>Među njenim drugim knjigama jesu Božje suze (2005), Raskršće duša (2009) i Podrum srama (2014).</s>

<s>Druge kritički hvaljene ili komercijalno afirmisane knjige iz 1980-ih i 1990-ih godina su Istorija (1982) Jorgisa Jatromanolakisa, Fantastična avantura (1985) Aleksandrosa Kocijasa, Gomila (1985-1986) Andreasa Frangiasa, Veliki trg (1988) i Beskrajno pisanje krvi (1997) Nikosa Bakolasa, Crveno obojena kosa Kostasa Murselasa (1989), Kći (1990) Pavlosa Matesisa, Subotom uveče na ivici grada (1996) Sotija Triantafilua, Šamari (1997) Lenosa Kristidisa i Potraga (1998) Nikosa Temelisa.</s>

<s>Pesnici koji su se pojavili 1980-ih zajedno su nazvani "generacijom privatne vizije", jer njihovu poeziju karakteriše teška introvertnost.</s><s>Među njima su Haris Vlavianos, Jorgos Blanas, Nikos Davetas, Ilias Lajos, Sotiris Trivizas, Tanasis Hacopulos i Marija Kursi.</s><s>Oni su se odvojili od svojih neposrednih prethodnika i razvili poetiku bližu starijim generacijama.</s><s>Dominirao je slobodni stih, što je dovelo do nove vrste formalizma.</s><s>Štaviše, nisu imali zajedničko interesovanje za iste teme, osim klasičnih tema kao što su smrt i ljubav.</s><s>Politika je bila nedovoljno zastupljena, delom zbog samozadovoljstva rođenog nakon parlamentarnih izbora 1981. godine, kada je PASOK formirao prvu progresivnu vladu Grčke.</s><s>Ova generacija u celini je nepovoljno upoređivana sa prethodnim generacijama, ali su mnogi njeni pripadnici ipak hvaljeni jer su rano dostigli stvaralačku zrelost.</s>

<s>"Opadanje" poezije nastavljeno je 90-ih godina.</s><s>U toj deceniji pojavilo se svega nekoliko pesnika i većina njih je nepoznata široj čitalačkoj publici.</s><s>Izdavačka preduzeća su uglavnom preferirala ili prozne knjige, koje su bile isplativije, ili, u nekim slučajevima, dela već poznatih pesnika.</s><s>Generalno, pesnici ove generacije pokazuju široku lepezu stilova i nastavljaju trendove koji su se pojavili 80-ih godina.</s>

<s>U novom milenijumu, trilogija Poena Damni Dimitrisa Liakosa (Z213: Izlaz, Sa ljudima sa mosta, Prva smrt) postala je jedno od najprodavanijih i najprevođenijih dela evropske poezije.</s>

<s>Beleške</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Novogrčka književnost</s>

