Degolizam
<s>Degolizam ili golizam () je francuska politička ideologija bazirana na mišljenju i delu vođe francuskog otpora iz Drugog svetskog rata Šarl de Gola, koji je bio i predsednik Pete Francuske Republike.</s>

<s>Serž Berstejn piše da golizam nije „ni doktrina ni politička ideologija“ i ne može se posmatrati kao jedno ili drugo".</s><s>Već, prateći njegov istorijski napredak, to je pragmatična vežba moći koja nije oslobodjena od kontradikcija niti koncesija/ustupaka, iako imperijalna reč generala daje na značaju golizmu i njegovom programu koji se čini kao dubok i potpuno realizovan.</s><s>Golizam je čudan francuski fenomen, ali bez sumnje suštinski francuski politički fenomen 20.veka.</s>

<s>Lorens D. Kritcman piše da se golizam može videti kao forma francuskog patriotizma po tradiciji Jules-a Mišeleta.</s><s>On je zapisao: „Naslonjen na politički spektar Desnice, golizam je ipak posvećen republičkim vrednostima revolucije i toliko udaljen od ambicija tradicionalne Desnice i njenog haosa, Golizam je video kao svoju misiju potvrdu nacionalnog suvereniteta i jedinstva, što je bilo dijametralno suprotno podeli stvorenoj od strane levice i njenoj klasnoj borbi.</s>

<s>Istorija</s>

<s>Berstajn je zabeležio da je golizam napredovao na više načina:</s>

<s>Prva faza (1940-45) se dogodila tokom drugog svetskog rata.</s><s>U ovom periodu, golizam se identifikovao sa onim Francuzima koji su odbili primirje sa Nacističkom Nemačkom i Višijevskim saradnicima vođenim od strane Filipa Petajna, pridruženim generalu Šarlu de Golu i slobodnim francuskim snagama, koji su tražili način da vrate Francusku u rat na stranu saveznika</s>

<s>U drugoj fazi (1946-58), golizam je bio svojevrstan tip opozicije četvrtoj francuskoj republici.</s><s>Golisti su u ovom periodu izazvali nestabilnu parlamentarnu vladu četvrte republike i zastupali njenu zamenu za „predsednik republike sa istaknutim konstitucionalnim moćima“</s>

<s>U trećoj fazi (1958-69), „golizam je bio ništa drugo do podrška generalovoj sopstvenoj politici nakon što je ponovo bio na vlasti 1958. godine i obavljao funkciju predsednika pete francuske republike od 1959. dok nije podneo ostavku 1969.godine.</s><s>Od 1969. godine golizam se koristi da opiše sve one koji se smatraju naslednicima de Golovih ideja.</s>

<s>Principi</s>

<s>Fundamentalan princip golizma je izvesna ideja Francuske kao jake države.</s><s>Ova ideja se pojavljuje u de Golovim „Ratnim memoarima“, u kojima on opisuje Francusku kao „neukrotiv entitet, „osobu“ sa kojom se mistični dijalog održavao tokom cele godine.</s><s>Cilj golizma je stoga da da prednost svojim interesima, da bude sigurna da se njen glas cuo, da bude poštovana i da osigura njen opstanak...da bude dostojna svoje prošlosti, nacija se mora osigurati moćnom državom.</s><s>Kricman je zapisao da: „Golova ideja Francuske je da povrati čast nacije i potvrdi svoju veličinu i nezavisnost“ uz de Gola koji je u potrazi da izgradu viziju francuske istorijske sudbine, povrati ugled u svetu, i nadmaši nacionalna poniženja iz prošlosti.</s><s>Sudeći po njemu.</s><s>De Gol je stavio akcenat na fracusko jedinstvo izvan „partizanskih svadja“ i istakao francusko nasledje, uključujući i stari poredak i revoluciju.</s><s>Francuske političke figure kojima se de Gol divio „bili su oni koji su odgovorni za nacionalni konsenzus - Luj XIV, Napoleon i Žordž Klemanso - koji su videli kao svoj cilj stvaranje političkog i socijalnog jedinstva uz pomoć jake države.</s>

<s>Kako bi ojačali Francusku, golisti su takodje jačali potrebu za jakom ekonomijom i stabilnim društvom.</s><s>Sudeći po Berstajnu, golisti veruju da je imperativ države, kao čuvara nacionalnog interesa, da daju podsticaj ekonomskom rastu i da ga vode.</s><s>Liberalno mišljenje se prihvata ako obećava više efikasnosti nego planiranja.</s><s>Što se tiče socijalne pravde, sve dok njeno prirodno nepoverenje u velike poslove može da bude u savezu, to je više stvar doktrine nego predstojeće stabilnosti.</s><s>Kako bi stao na kraj klasnoj borbi, golisti se nadaju da će iskoristiti pravo na participaciju, koncept iz 19.veka o kom je general često govorio, ali šta su njegovi saradnici ignorisali.</s>

<s>Kao deo jake države, de Gol je isticao potrebu da se drzavne institucije baziraju na jakoj upravi.</s><s>Ovo je znacilo odstupanje od francuske republikanske tradicije koja je isticala ulogu izabrane skupštine.</s><s>De Gol se tokom svog vremena provedenog u kancelariji trudio da ucvrsti vlast tako sto je imao direktne univerzalne glasove i narodni referendum i tako što se direktno povezivao sa nacijom (putem govora emitovanih putem radija, pres konferencija i putovanja u provincije).</s><s>Dok je De Gol cesto govorio s poštovanjem prema demokratiji, njegovi politicki protivnici su percipirali u njegovoj vladavini tendenciju prema diktatorskoj moći; mnogi su se bojali Bonapartinog oživljavanja ili kvazirepublikanske monarhije.</s><s>Francuska je ipak ostala demokratija i De Golova odluka da odstupi kao predsednik uz prethodno odbijanje glasaca tokom aprilskog ustavnog referenduma iz 1969.godine, pokazala je da njegova posvecenost demokratiji nije bila samo puka retorika.</s>

<s>U spoljnoj politici, golisti su identifikovani kao realisti i francuski ekcepcionalisti i de Gol je težio da nametne francuski uticaj na globalnom nivou." Golisti su podrzali dekolonizaciju, koja je oslobodila Francusku od tereta carstva.</s><s>Ovo je naročito istaknuto u De Golovom razresenju krize u Alziru (1958-62), na sta su jako uticali De Golova jaka politika ili “puki smisao za politič.ku korisnost”.</s><s>De Gol je shvatio da je dekolonizacija neizbežna I da bi kontinuirana kriza o produzen alžirski rat ostetili francusku ekonomiju i ovekovelili nacionalnu razjedinjenost.</s><s>Prema tome, De Gol je smatrao da je u najboljem interesu Francuske da obezbedi nezavisnost i odustane od vojnog angažmana, tako čuvajuci jedinstvo i sjaj Francuske.</s>

<s>Golisti su istakli potrebu Francuske da “garantuje svoju nacionalnu nezavisnost bez pribegavanja saveznicima ciji se interesi mozda i ne poklope sa interesima Francuske.</s><s>Razvoj nezavisne Francuske nuklearne sposobnosti, postignute uz značajan napor uprkos međunarodnim kritikama, bio je odmak od tadašnjeg svetskog poratka.</s><s>Francuska pod vlašću De Gola je težila da izbegne bipolaran politički poredak uz dominaciju dve supersile - SAD i Sovjetskog saveza - te težila da izbegne zavisnost od SAD-a.</s><s>Kricman je napisao: “ Spoljna politika golista je bila motivisana potrebom da se razlikuju od dve velike moćne sile.</s><s>Kao deo paradoksa, de Gol je zeleo da bude deo zapadne alijanse a istovremeno je bio I njen kritičar po kljucnim pitanjima kao sto je odbrana.</s><s>Ono što je najznacajnije, de Gol je povukao Francusku iz NATO-vih vojnih operacija 1966 godine i uputio nefrancuske NATO-ve trupe da napuste Francusku, iako je Francuska ostala član NATO-a.</s><s>Golisti su takođe kritikovali prekookeanski ekonomski uticaj Amerike kao i ulogu američkog dolara u međunarodnom monetarnom sistemu.</s><s>Pod de Golom, Francuska je uspostavila diplomatske odnose sa komunističkom NR Kinom pre nego što je to učinila ijedna zapadna zemlja; uvela je embargo na oruzje protiv Izraela (1967) i osudila američki imeprijalizam u Trećem svetu.</s>

<s>De Gol i golisti nisu podržali Evropu kao entitet, ali nisu cenili evropske integracije u formi konfederacija suverenih država zajednicki ukljucenih u običnu politiku, autonomniju super mocnih držžava I onih pod znacajnim uticajem Francuske.</s><s>De Golove nade da unapredi ovu vrstu saveza većim delom su omanule u pogledu zelje drugih evropskih sila da ostanu u bliskom savezu sa SAD-om.</s>

<s>Političko nasleđe nakon de Gola</s>

<s>De Golovo političćo nasleđe je duboko ukorenjeno u Francuskoj.</s><s>De Golov naslednik kao predsednik, Žorž Pompidu, isticao je degolizam tokom svog mandata od 1969-1974. godine.</s><s>Nekad kontroverzne golističke ideje postale su prihvaćene kao deo francuskog političkog konsenzusa i više nisu fokus politilke kontroverze.</s><s>Na primer, čvrsto predsednikovanje je bilo prisutno kod svih De Golovih naslednika, ukljucujuci i socijalistu Fransoa Miterana (predsednik od 1981-95).</s><s>Francuska nezavisna nuklearna sposobnost i spoljna politika pod uticajem degolizma (iako izražena mnogo fleksibilnijim terminima) ostaje kao “vodeća sila francuskih međunarodnih odnosa”.</s><s>Berstejn je napisao: Ne preterujem kada kazem da je degolizam oblikovao posleratnu Francusku.</s><s>Istovremeno, uzimajući u obzir da je suština de Golovih ideja sada prihvaćena od strane svih, oni koji žele da budu legitimni naslednici de Gola (kao npr. Žak Širak) sada imaju krizu identiteta.</s><s>Teško im je da se razlikuju od drugih politickih gledista.</s>

<s>Međutim, nisu sve de Golove ideje istrajale.</s><s>Od 1980-ih bilo je nekoliko perioda kohabitacije (1986-1988, 1993-1995, 1997-2002) u kojem su predsednik i premijer bili iz različitih partija, što je bilo drugacije od "imperijalnog predsednikovanja" de Gola.</s><s>De Golova ekonomska politika, bazirana na ideji dirižizma (stabilno stanje ekonomije) je takoše oslabila.</s><s>Sve do 1980-ih veće francuske banke, osiguravajuće kuće, farmaceutska i preduzeća iz oblasti telekomunikacija, čelika, nafte su bila u vlasništvu drzave.</s><s>Od početka 1980-ih pa do 1990-ih i 2000-e, francuska vlada je privatizovala mnoge drzavne ustanove.</s>

<s>Degolističke političke stranke
Popis degolističkih političkih stranaka i njihovih naslednika:
 1947–1955: Okupljanje francuskog naroda (RPF)
 1955–1958  Nacionalni centra socijalnih republikanaca (CNRS)
 1958–1962: Unija za novu republiku (UNR) i Demokatska unija rada (UDT)
 1962–1967: Unija za novu republiku - demokratska unija rada (UNR – UDT)
 1967–1968: Unija za novu republiku - Demokratska unija za Petu republiku  (UD-Ve)
 1968–1971: Unija demokratska za Republičku uniju za obranu republike (UDR)
 1971–1976: Unija demokrata za republiku (UDR)
 1976–2002: Okupljanje za republiku (RPR)
 2002–2015: Unija narodnog pokreta (UMP)
 2015–: Republikanci (LR)</s>

<s>Vidi još
Putinizam
Peronizam
Kemalizam
Iliberalna demokratija
Slavnih trideset</s>

<s>Reference</s>

<s>Bibliografija
 Choisel, Francis, Bonapartisme et gaullisme, Paris, Albatros, 1987.</s><s>Choisel, Francis, Comprendre le gaullisme, L'Harmattan, 2016.</s><s>Touchard, Jean, Le gaullisme (1940-1969), Paris, Seuil, coll.</s><s>Points Histoire.1978.</s>

<s>Konzervativizam
Populizam
Politika Francuske
Eponimi
Ideologije</s>

