Ženska muslimanska škola u Bakuu
<s>Ženska muslimanska škola u Bakuu (; ), takođe poznata i kao Škola za devojčice carice Aleksandre bila je prva sekularna škola za muslimanske devojčice u Ruskom carstvu.</s><s>Izgrađena je 1901. godine u glavnom gradu Azerbejdžana Bakuu, a sponzorisao je azerbejdžanski naftni industrijalac i filantrop Hadži Zejnalabdin Tagijev.</s>

<s>Izgradnja školske zgrade 
Tokom vladavine Aleksandar III., Hadži Zejnalabdin Tagijev zatražio je dozvolu za izgradnju škole za muslimanske devojke u Bakuu, gde bi mogle da uče na svom maternjem jeziku, ali je zahtev odbijen.</s><s>Posle smrti Aleksandra III na presto je stupio Nikola II..</s><s>U čast krunisanja Nikolaja II i Aleksandre Fjodorovne, Tagijev je, preko jednog od senatora, carici uručio veoma skup poklon i zamolio je da pomogne u otvaranju rusko-muslimanske škole za devojke u Bakuu.</s><s>Podneo je molbu da škola da dobije ime po Aleksandri Fjedorovni.</s>

<s>Dve godine kasnije, 1896. godine, dobijena je dozvola za izgradnju škole.</s><s>Projekat školske zgrade Tagijev je poverio poljskom arhitekti Jozefu Goslavskom.</s><s>Izgradnja zgrade započeta je 1898. godine, a završena dve godine kasnije.</s><s>Koštala je 184.000 rubalja, a školska zgrada zauzimala je 864 kvadratna metra .</s><s>Kako primećuje azerbejdžanski pisac i istoričar Manaf Sulejmanov, "svojom lepotom, lakonizmom i strogom gracioznošću upisao je novu briljantnu stranicu u arhitekturu ulice Nikolaevskaje".</s>

<s>Otvaranje škole</s>

<s>Iako je gradnja škole završena 1900. godine, škola nije otvorena odmah.</s><s>Lokalne muslimanske vlasti uglavnom su se i dalje protivile uspostavljanju sekularne škole za devojčice i pozivale su se na učenja muslimanskih učenjaka širom sveta.</s><s>Kao odgovor, Tagijev je poslao predstavnika u Medinu, Karbalu, Mašhad, Kairo, Konstantinopolj i Teheran da se sretne sa najistaknutijim islamskim vođama i da mu potpišu dokument u kojem su potvrdili da islam nije zabranio muslimanskim devojkama da uče sekularne discipline.</s><s>Po povratku Tagijevevog izaslanika, organizovao je još jedan sastanak sa Bakuovim imamima pokazivajući im potpise osam svetski poznatih islamskih učenjaka čijih su se učenja držali.</s>

<s>Stoga je škola zvanično otvorena 7. septembra 1901. godine i primila je 58 učenika, od kojih je 35 bilo iz radničkih porodica.</s><s>Iako je nastava u školi počela 7. septembra 1901. godine, ceremonija otvaranja održana je 9. septembra.</s><s>Ovom prilikom stiglo je mnogo čestitki sa Krima, Uzbekistana, Sankt Peterburga, Kazanja i drugih mesta.</s><s>Na primer, senator Jankovski je Tagijevu napisao: "Želim uspeh Školi za čije ste otvaranje uložili toliko truda ...".</s><s>A Tagijev je, obraćajući se publici, rekao: "Moramo u budućnosti ovu žensku školu pretvoriti u gimnaziju.</s><s>Ovo je moj san."</s>

<s>Na ceremoniji otvaranja govorili su mnogi intelektualci, među kojima je bio i Hasan-beg Zardabi, urednik prvog azerbejdžanskog lista "Ekindži".</s>

<s>Posle nekog vremena, muslimanske ženske škole počele su da se otvaraju i u drugim periferijama Ruskog carstva - u Tbilisiu, Kazanju, Baškiriji, Dagestanu.</s><s>A u samom Bakuu je do 1915. godine već postojalo 5 ženskih škola.</s>

<s>Savremena upotreba 
Škola je funkcionisala do pada Ruskog Carstva 1918. godine Dvadesetih godina 20. veka bila je reorganizovana u učiteljski fakultet, a nakon 1930. godine služila je kao sedište različitih vladinih institucija, dok konačno nije postala Institut za rukopise Nacionalne akademije nauka Azerbejdžana.</s>

<s>Institut prikuplja, sistematizuje, čuva i objavljuje analitička dela u vezi sa mnogim istorijskim dokumentima i eksponatima koji se čuvaju u njegovoj arhivi.</s><s>Zbirka obuhvata oko 40 000 dela na različitim jezicima, uključujući azerbejdžanski, arapski, persijski, osmanski turski i čagatajski koji pružaju retki uvid u to šta su naučnici iz srednjeg veka mislili o medicini, astronomiji, matematici, poeziji, filozofiji, pravu, istoriji i geografiji.</s>

<s>Galerija</s>

<s>Izvori</s>

<s>Eksterni linkovi</s>

<s>Škole u Bakuu</s>

