Zakon o taksenim markama 1765.
<s>Zakon o taksenim markama iz 1765. (zvanični skraćeni naziv Zakon o oporezivanju američkih kolonija 1765; 5 Džordž III, br. 12) je zakon koji je doneo Parlament Velike Britanije kojim su kolonijama u Britanskoj Americi nametnuti direktni porezi koji su nalagali da se mnogi štampani materijali u kolonijama proizvode na pečatiranom papiru proizvedenom u Londonu, na koji je otisnuta taksena marka.</s><s>U štampane materijale su spadala pravna dokumenta, časopisi, karte za igru, novine i mnoge druge vrste hartije koje su se koristile u kolonijama.</s><s>Kao i dotadašnji porezi, taksena marka se morala platiti važećom britanskom valutom, a ne kolonijalnim papirnim novcem.</s><s>Svrha taksenih marki je bila da pomogne u plaćanju vojnika koji su bili stacionirani u Severnoj Americi nakon pobede Britanije u Sedmogodišnjem ratu i na njegovom severnoameričkom bojištu Francuskom i indijanskom ratu.</s><s>Međutim, kolonisti se nikada nisu plašili francuske invazije, i tvrdili su da su već platili svoj deo troškova.</s><s>Oni su smatrali da je to zapravo pitanje britanske brige o prekobrojnim britanskim oficirima i profesionalnim vojnicima koji treba da se finansiraju iz Londona.</s>

<s>Zakon o taksenim markama je bio veoma nepopularan među kolonistima.</s><s>Postojao je konsenzus da oporezivanje bez njihove saglasnosti predstavlja kršenje njihovih prava kao Engleza a tu saglasnost mogu dati samo kolonijalni zakonodavni organi.</s><s>Njihov slogan je bio „Nema oporezivanja bez predstavljanja“.</s><s>Kolonijalne skupštine su upućivale peticije i proteste.</s><s>Kongres o zakonu o taksenim markama, održan u Njujorku, bio je prvi značajan zajednički kolonijalni odgovor na bilo koju britansku meru; on je uložio žalbu Parlamentu i kralju.</s>

<s>Jedan član britanskog Parlamenta je tvrdio da kolonisti nisu drugačiji od 90% stanovnika Velike Britanije koji nisu imali imovinu (i stoga nisu imali pravo glasa), ali koje su i pored toga „virtuelno“  predstavljali glasači zemljoposednici, predstavnici koji su imali zajedničke interese sa stanovnicima bez prava glasa.</s><s>Jedan američki advokat je ovo opovrgnuo istakavši da, dok se može zamisliti da glasači u Velikoj Britaniji imaju dovoljno toga zajedničkog sa neglasačkim stanovništvom te zemlje da se „virtuelno“ predstavljanje neglasača smatra opravdanim, „Veza između britanskih Amerikanaca i engleskih glasača je čvor koji je previše labav da bismo se oslonili na njega“ (tj. nema dovoljno toga zajedničkog između Parlamenta i kolonista da bi se opravdalo nametanje zakona bez saglasnosti kolonista).</s>

<s>Lokalne protestne grupe koje su predvodili kolonijalni trgovci i zemljoposednici povezali su se preko Komiteta za korespodenciju, stvarajući labavu koaliciju koji se protezala od Nove Engleske do Merilenda.</s><s>Protesti i demonstracije koje je započelo novo tajno društvo zvano Sinovi slobode često su postajali nasilni i destruktivni kada bi im se priključile mase.</s><s>Ubrzo, svi distributeri taksenih marki su zastrašivanjem primorani da daju ostavku, te porez nikada nije efektivno prikupljen.</s>

<s>Otpor na Zakonu  o taksenim markama nije bio ograničen na kolonije.</s><s>Britanski trgovci i proizvođači, čiji je izvoz u kolonije bio ugrožen kolonijalnim bojkotima, vršili su pritisak na Parlament.</s><s>Zakon je zbog ovog pritiska ukinut 18. marta 1766, ali je Parlament potvrdio svoju moć zakona u ime kolonije „u apsolutno svim slučajevima“ izglasavanjem Deklaratornog akta.</s><s>Usledio je niz novih poreza i propisa, kojima su se kolonisti takođe suprostavljali.</s>

<s>Ova epizoda je odigrala značajnu ulogu u definisanju pritužbi koje su bile izričito iskazane u  tekstu odeljka Deklaracije nezavisnosti pod nazivom Optužba kralja Džordža III, i omogućila organizovan kolonijalni otpor koji je doveo do Američke revolucije 1775. godine.</s>

<s>Reference</s>

<s>1765</s>

