Otadžbina (Đura Jakšić)
<s>Otadžbina je jedna od pesama Đure Jakšića iz perioda srpskog romantizma.</s><s>Prvi put je objavljena u prvom broju časopisa Otadžbina 1875. godine.</s><s>Pesnik srpski kamen smatra svedokom vremena, belegom u koji su utkane mnoge herojske priče.</s><s>Pominje dedove, koji su i svoje kosti ostavili samo da bi im unuci mogli kročiti na svetu zemlju.</s><s>Srpska zemlja čuva svetost i neosvojivost zahvaljujući sinovima koji kao čuvari stoje i spremni su svaki trenutak prerasti u heroje.</s><s>Poruka da Srbija nije mračna, slomljena, dotučena zemlja proteže se kroz stihove.</s><s>Vekovima, boreći se protiv svih onih koji htedoše uništiti srpski plam, srpski narod je postajao sve jači, da bi na kraju postao nesalomljiv.</s><s>Za Jakšića njegova Srbija je ideal, prkosni trag prošlosti i neizostavan trn u oku svima u budućnosti.</s><s>Kamen, nepomičan, ali i kao takav simbol obrane i prkosa, simbol je Jakšićeva stvaralaštva.</s>

<s>U prvoj strofi pesnik otadžbinu vidi kao neprekinuto postojanje u vremenu, kao kamen koji mimikom priča, koji otkriva svoje bore, davne tragove opstojnosti.</s><s>Kamen je jednak čoveku, na čijem se licu ogledaju uspomene iz burne prošlosti.</s><s>Brojnim hiperbolama kamen Srbije dobiva natprirodnu snagu i vasionske dimenzije.</s><s>Druga strofa nosi sa sobom transformaciju, kamen se preobražava u piramidu kostiju čuvara srpske otadžbine.</s><s>I ta piramida čuva onu čvrstoću i postojanost koju ima i kamen.</s><s>Aliteracija proizvodi veliku zvučnost.</s><s>U trećoj strofi kamen je čvrsti bedem i neprolazni zid.</s><s>On će sprečiti sve nalete dušmana koji žele kročiti na sveto tlo, zaustaviti "nogu poganu" u rušenju svega srpskog.</s><s>Kroz vekove srpski je narod postao simbol otpora, prkosa svim srpskim 
Srpske pjesme</s>

