Skupština u Beogradu (1842)
<s>Skupština u Beogradu je održana 2. septembra 1842.</s>

<s>Svrgnut Knez 
Ustavobranitelji, predvođeni Tomom Vučićem Perišićem, nastojali su svim silama da dođu na upravu zemlje.</s><s>Između Kneza Mihaila i ustavobranitelja borba nije prestajala; Vučić je krišom prešao iz inostranstva u Srbiju i podigao bunu; vojsku Kneza Mihaila, koja se nalazila na Metinom Brdu kod Kragujevca, on je ostavio bez topova i razbio; Knez Mihailo, praćen nekim ministrima i članovima Saveta, napusgao je zemlju, i na taj način pitanje izbora novog Kneza bilo je otvoreno.</s><s>Vučić je sa pobunjenicima, među kojima je bilo i redovne vojske, došao na Vračar i ulogorio ce.</s><s>Obrazovana je privremena uprava koju su sastavili Petronijević kao predsednik vlade, i Toma Vučić Perišić kao „predvoditelj“ naroda.</s><s>Novu privremenu upravu priznao je i beogradski vezir, odredivši da se naredbe njene imaju izvršavati kao zakonite.</s>

<s>Izbor novog Kneza 
Trebalo je, dakle, izabrati novoga Kneza, a to je mogla da izvrši samo narodna skupština.</s><s>Prvi posao nove uprave bio je da 28. avgusta 1842. sazove narodnu skupštinu, da taj posao izvrši.</s><s>Sastanak narodne skupštine zakazan je za 2. septembar 1842, na Vračaru kod Beograda.</s><s>Obaveštavajući o tome okružne načelnike, Vučić ih izveštava da je Knez Mihailo „sa trojicom g. g. popečitelja i savetnika zemlju i narod svoj bez glave ostavio i u Nemačku pobegao“.</s><s>Zato je potrebno da se što pre uredi nova zemaljska uprava.</s><s>Načeliicima je stavljeno u dužnost da prikupe iz svakoga sela 5—6 „poštenih i razumnih ljudi-kmetova“ i da s njima zajedno dođu u Beograd, gde će se na Vračaru držati skupština za izbor novoga Kneza.</s><s>Svi skupštinari dužni su da sobom ponesu hrane koliko će im za 5—6 dana trebati.</s>

<s>Na dan izbora na Vračarskom polju bio je razapet naročiti šator, u kome se nalazio sto i materijal za pisanje, nekoliko klupa i jedan divan.</s><s>Vođe ustavobraiitelja nalazile su se već ranije u Vučićevom šatoru koji je bio okružen sa osam napunjenih topova dok su tobdžije stalno držale zapaljene fitilje.</s><s>Ne samo pozvani skupštinari, nego i velika masa sveta tiskala se oko šatora koji su, sa svih strana, bili opkoljeni vojničkim stražama.</s><s>Ceo taj svet bio je pod oružjem.</s><s>Po dolasku beogradskog mitropolita, Vučić i Petronijević ušli su u šator određen za skupštinu, a skupštinari su prišli bliže šatoru, tako da su iz neposredne blizine mogli da prate sav skupštinski rad.</s><s>Izašavši pred sam šator Vučić, praćen ustavobraniteljskim prvacima, ušao je u sredinu kruga koji su činili skupštinari, da održi govor.</s>

<s>Vučić je pozvao skupštinare da se zajedno sa mitropolitom, sveštenicima, narodnim starešinama i kmetovima dogovore šta da se radi sada, kada je Knez Mihailo prešao u Austriju.</s><s>„Ni jedna kuća, a kamo li ovoliki narod, ne može ostati bez glave i bez svoga upravitelja.</s><s>Šta da radimo?" Vučić traži da svaki skupštinar kaže slobodno svoje mišljenje.</s><s>Da li će narod hteti i dalje da trpi i dopušta da se gazi ustav, dobiven od milostivog sultana, i da se prava koja su njime data narodu oduzimaju, da se čine nasilja, mučenja i nepravde, ubijanja ljudi bez suda?</s>

<s>Vučić je dalje predložio skupštinarima da se Knez Mihailo pozove iz Zemuna, ali je skupština jednoglasno odbila taj predlog.</s><s>Skupština je predložila i aklamacijom za Kneza Srbije izabrala Aleksandra Karađorđevića, sina vođe prvog srpskog ustanka Karađorđa, čime je i završen glavni posao te skupštine.</s>

<s>Jedna veća deputacija skupštinara iz svih nahija bila je izabrana a u zadatak joj je stavljeno da obavesti Kneza Aleksandra o izboru i da ga dovede pred skupštinu.</s><s>Deputacija je svoj posao obavila kroz pola časa.</s><s>Dočekan burnim naroda Knez Aleksandar pozdravio se sa mitropolitom, namesnicima i narodnim starešinama, pa ga je mitropolit pozdravio besedom.</s><s>Posle toga napisan je akt veziru beogradskom kojim je notifikovan izbor novog Kneza.</s><s>Vezir je, preko jedne skupštinske deputacije, bio zamoljen da dejstvuje kod Porte da se ovaj izbor što pre prizna sultanovim beratom.</s>

<s>Jedna zvanična komisija koju je poslao beogradski vezir da se i lično uveri o izboru došla je u skupštinski krug i postavila skupštinarima ista pitanja koja joj je postavio i Toma Vučić Perišić.</s><s>Dobila je isti odgovor koji je dat Vučiću.</s><s>Vezirovi predstavnici čestitali su izbor i izjavili da će Porta, nesumnjivo, priznati izbor Kneza Aleksandra Karađorđevića.</s>

<s>Opis izbora kneza 
Prema opisu izbora Aleksandra Karađorđevića, koji je sačuvan u knjizi Nila Popova Srbija i Rusija, sv. III, sam akt izbora tekao je ovako:
 Skupštinari: Mi hoćemo Aleksandra Karađorđevića!</s><s>Vučić: A zašto baš njega kad u otečestvu našem ima toliko zaslužnih ljudi; on je mlad čovek i još ništa nije učinio za svoju zemlju...!</s><s>Skupštinari: Istina je da je nezaslužan čovek, ali je njegov otac prolevao svoju krv i borio se za nas...</s><s>Mi njega hoćemo!</s><s>Vučić: E kad je tako, onda neka idu po šest ljudi od svake nahije da mu to jave i da ga dovedu!</s>

<s>Izvori 
 JUGOSLOVENSKE NARODNE SKUPŠTINE I SABORI, st.53 i st.54
 Narodne skupštine pod ustavobraniteljima (1842—1858)</s>

<s>1842
Narodne skupštine Srbije
Kneževina Srbija
Istorija Kragujevca</s>

