Ivan Bilibin
<s>Ivan Jakovljevič Bilibin (; selo Tarhovka, okolina Petrograda, 4. avgust 1876 — Lenjingrad, 7. februar 1942) je bio ruski slikar, ilustrator i pozorišni scenograf, član slikarske grupe „Svet umetnosti“.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Ivan Bilibin je rođen 4/16. avgusta 1876. godine u selu Tarhovka, u okolini Petrograda, u porodici vojnog lekara.</s><s>Godine 1888. upisuje Prvu Sanktpeterburšku gimnaziju, koju završava sa srebrnom medaljom 1896. godine.</s><s>Diplomirao je na Pravnom fakultetu Univerziteta u Petrogradu.</s>

<s>Godine 1888. uči kod slikara A. Ašbe u Minhenu, a zatim nekoliko godina provodi pod rukovodstvom Ilje Rjepina u školi Marija Teniševoja.</s><s>Živi uglavnom u Sankt Peterburgu.</s><s>Posle osnivanja umetničke grupe „Svet umetnosti“ postaje njen aktivni član.</s>

<s>Bilibin 1899. godine slučajno dolazi u selo Egni, u Vesjegonskom srezu Tverske gubernije.</s><s>Ovde će za bajku „Carević Ivan, Žar-ptica i Sivi vuk“ prvi put naslikati ilustracije, koje će kasnije postati poznate kao „bilibinski“ stil.</s>

<s>Tokom 1902, 1903. i 1904. godine Bilibin obilazi Vologodsku, Olonjecku i Arhangelsku guberniju, gde upravlja etnografskim odeljenjem Muzeja drvene arhitekture Aleksandra III.</s>

<s>Umetnički talenat Ivana Bilibina je jasno vidljiv u njegovim ilustracijama ruskim narodnih bajki, ali i u radovima u pozorišnoj produkciji.</s><s>Od 1899. do 1902. on pravi seriju od šest bajki, koje objavljuje državna štamparija, zatim ista štamparija izdaje Puškinove bajke sa Bilibinovim ilustracijama.</s><s>Posebno su izdate „Bajka o caru Saltanu“ 1905. i „Bajka o zlatnom petlu“ 1910. godine.</s><s>Tokom 1905. izdana je bajka „Volga“ ilustrovana Bilibinovim crtežima, a 1911. — bajka „Roslavljev“ koju izdaje -{„Obщestvennaя Polьza“}-.</s><s>U istom bajkolikom stilu sa drevnoruskim ornamentalnim motivima Bilibin pravi postavku za operu „Zlatni petao“ 1909. godine u Ziminovom pozorištu u Moskvi.</s>

<s>U duhu francuskih misterija predstavljenih u „Čudu sv. Teofila“, 1907, obnavlja srednjovekovnu religioznu dramu; Španijom XVII veka nadahnuti su kostimi u drami Lopea de Vege „Fuenteovehuna“, u Kalderonovoj drami „Čistilište sv. Patrika“ — pozorišne produkcije Starog pozorišta 1911. godine.</s><s>Humoristička karikatura te iste Španije izbija iz vodvilja Fjodora Sologuba „Čast i osveta“, koju Bilibin postavlja 1909. godine.</s>

<s>Naslovnice, korice knjiga i drugi Bilibinovi radovi mogu se naći u žurnalima i časopisima s početka XX veka, kao što su „Svet umetnosti“ i „Zlatno runo“, koje izdaju „Šipovnik“ i „Moskovsko knjigoizdavašvo“.</s>

<s>Za vreme revolucije 1905. godine crta revolucionarne karikature.</s>

<s>Učestvuje u osnivanju Društva za obnovu umetnosti Rusije 1915. godine, zajedno sa mnogim umetnicima svoga vremena.</s>

<s>Posle Oktobarske revolucije 1917. godine, Bilibin napušta Rusiju.</s><s>Prvo živi u Kairu 1920. godine , a zatim u Aleksandriji, a 1925. se seli u Pariz.</s><s>U tom periodu pravi izvanredne dekoracije za postavke ruskih opera.</s><s>Bilibina pozivaju da uradi balet „Žar-ptica“ Igora Stravinskog u Buenos Ajresu i više opera u Brnu i Pragu.</s>

<s>Tokom godina on se miri sa sovjetskom vlašću.</s><s>Učestvuje u projektovanju zgrade sovjetske ambasade u Parizu, za koju 1935—1936. pravi monumentalni mural „Mikula Seljaninovič“.</s>

<s>U domovinu se vraća 1936. godine brodom „Ladoga“ i nastanjuje se u Lenjingradu.</s><s>Bilibin predaje na Ruskoj Akademiji umetnosti, nastavljajući da radi kao ilustrator i pozorišni scenograf.</s>

<s>Bilibin umire tokom opsade Lenjingrada, 7. februara 1942. godine u bolnici Ruske Akademije umetnosti. oslednji rad velikog slikara je bila priprema ilustracija za bajku „Djuk Stepanovič“ 1941. godine.</s><s>Sahranjen je u zajedničkoj grobnici profesora Akademije umetnosti na smolenskom groblju.</s>

<s>Bilibinski stil</s>

<s>Za bilibinski crtež je karateristična grafička prezentacija.</s><s>Bilibin bi prvo napravio skicu buduće kompozicije — crne ornamentalne linije jasno ograničavaju boje, daju im količinu i perspektivu u ravni lista.</s><s>Ispunjavanje vodenim bojama crno-belog grafičkog crteža služi samo da nagalsi postavljene linije.</s><s>Bogato uokvirivanje crteža Bilibin vrši ornamentom.</s>

<s>Radovi 
 1899 — bajka „Carević Ivan, Žar-ptica i Sivi vuk“
 1899—1900, 1902 — Vasilisa Prekrasna
 1899 — „Princeza žaba“
 1900 — „Pero Finista Svetlog-sokola“
 1900—1901 — „Marja Morevna“
 1901—1902 — „Sestrica Alenuška i brat Ivanuška“
 1902 — „Bela košulja“
 1903 — bajka „Volga“
 1904—1905 — „Bajka o caru Saltanu“, A. S. Puškina
 1906 — „Bajka o zlatnom petlu“, A. S. Puškina
 1908 — „Bajka o ribaru i ribici“, A. S. Puškina
 1909 — opera „Zlatni petao“, N. Rimski-Korsakova
 1911 — „Bajka o tri carske dive i Ivaški, popovom sinu“, A. S. Roslavljeva
 1919 — „Idi tuda - ne znam kuda, donesi to - ne znam što...“</s>

<s>Galerija</s>

<s>Literatura 
 Ivan Яkovlevič Bilibin: St., pisьma, vospominaniя o hudožnike / Sost.</s><s>S. V. Golыnec.</s><s>L., 1970;
 Golыnec G. V. I. Я.</s><s>Bilibin.</s><s>M., Izobrazitelьnoe iskusstvo.</s><s>1972.</s><s>S.5
 Semenov O. S., Ivan Bilibin, M., Detskaя literatura, 1986
 Golыnec G. V. Ivan Bilibin, L., Avrora, 1988
 Ivan Яkovlevič Bilibin, 1876—1942 (Alьbom).</s><s>Avt.-sost.</s><s>T. F. Verižnikova.</s><s>SPb., 2002</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Bilibin Ivan Яkovlevič.</s><s>Biografiя i tvorčestvo hudožnika 
 Galereя Bilibina v proekte «Letopisь kulьturы»
 Russkaя živopisь - Bilibin, Ivan Яkovlevič
 Bilibin I. Я.</s><s>Neskolьko slov o russkoй odežde v XVI i XVII vv. // Starыe godы, 1909. — № 7-9. — S. 440—456.</s>

<s>Ruski slikari
Ruski scenografi
Biografije, Sankt Peterburg</s>

