Zef Skiroi
<s>Zef Skiroi (, 10. august 1865 – 17. februar 1927) bio je arbereški neoklasicistički pjesnik, lingvist, publicist i foklorist sa Sicilije.</s><s>Njegov književni rad označio je prijelaz na modernu albansku književnost u Italiji.</s><s>Bio je značajni sudionik Albanskog narodnog preporoda u Italiji.</s>

<s>Mladost
Skiroi je rođen u Piana dei Greci (danas Piana degli Albanesi).</s><s>Dok je još bio mlad, poticala ga je njegova rođakinja Cristina Gentile Mandalà (1856–1919) da cijeni svoj arbereški materinji jezik i kulturu.</s><s>Kasnije će mu pomoći u sakupljanju lokalnih narodnih priča, a i sama je objavila jednu zbirku narodnih priča.</s><s>U dobi od devet godina napisao je pjesmu nadahnutu nacionalizmom i posvećenu najvažnijem albanskom nacionalnom heroju, Skenderbegu.</s>

<s>Godine 1890. diplomirao je pravo na Sveučilištu u Palermu.</s><s>Međutim, glavna mu je strast ostala klasični i talijanski folklor i književnost, koju je predavao 1888–1894. godine u srednjoj školi Garibaldi u Palermu.</s><s>Na sveučilištu se sprijateljio s Luigijem Pirandellom, koji će postati svjetski poznati romanopisac i dramatičar.</s>

<s>Književno djelo
Pisao je pjesme i na talijanskom i na albanskom jeziku, a ubrzo je počeo doprinositi književnim i političkim spisima u raznim časopisima.</s><s>Godine 1887. osnovao je časopis Arbri i rii (La giovine Albania = "Mlada Albanija"), 1890. godine lasopis Archivio albanese ("Albanska arhiva") i 1904. godine kratkotrajni časopis La bandiera albanese ("Albanska zastava").</s>

<s>Književni uspjeh ostvario je Albanskim rapsodijama (Rapsodie albanesi) 1887. godine, koje su ga učinile poznatim albanolozima i albanskim domoljubima.</s><s>Godine 1891. objavio je zamišljenu ljubavnu idilu Mili i Haidhia (), koja će na kraju biti objavljena u tri izdanja (1900 i 1907), uključujući bilješke o predajama, legendama, običajima i tradiciji naselja Piana dei Greci.</s><s>Djelo se smatra remek-djelom albanskog pjesništva s početka 20. stoljeća i vjerojatno je njegovo najbolje djelo.</s>

<s>Zbirka domoljubnih pjesama Borbene pjesme (), posvećena albanskoj neovisnosti, izašla je u Palermu 1897. godine, nakon čega je slijedila povijesna idila U tuđinu () 1900. godine, o epskom bijegu Albanaca u 15. stoljeću iz njihove domovine i dolasku na Siciliju.</s><s>O folklornom stvaralaštvu Arbereša pisao se u spisima Svete pjesme albanskih kolonija na Siciliji (, 1907) i Tradicionalne pjesme i drugi eseji albanskih kolonija na Siciliji (, 1923).</s>

<s>Akademski i politički rad
Skiroi je bio značajan sudionik Albanskog narodnog preporoda u Italiji.</s><s>U oktobru 1895, zajedno s drugim Italo-Albancima, Jeronimom de Radom i Anselmom Lorecchiom, organizirao je kongres o albanskom nacionalnom, kulturnom i jezičnom samoodređenju, koji je sazvan u Coriglianu Calabru, a nakon njega uslijedio je drugi kongres u Lungru tijekom februara 1897. godine.</s><s>Skirojevi stavovi o albanskom pitanju tijekom kasnog osmanskog razdoblja podržavali su revoluciju protiv Carstva kako bi se iskoristile simpatije prema Albancima u europskom tisku i utjecalo na europsku diplomaciju da podrži ustanak.</s><s>Za Skiroja je nestanak Osmanskog Carstva bilo pitanje vremena i bio je protiv albansko-osmanske suradnje u zaštiti albanskih interesa, jer je za njega to bilo kontraproduktivno za postizanje albanske neovisnosti.</s>

<s>Godine 1900. imenovan je profesorom albanskog jezika i književnosti na Istituto Regio Orientale () u Napulju, gdje će ostati do kraja života.</s><s>Od 1912. do 1914.</s><s>Skiroi  e radio u Albaniji kao inspektor za talijanske škole.</s><s>To su bile godine rođenja neovisne Albanije, proglašene u novembru 1912, nakon gotovo 500 godina osmanske vladavine.</s>

<s>U međuvremenu, Skiroi je postavio temelje Albanskog nacionalnog društva (), s ciljem da utječe na javno mnijenje u korist neovisnosti Albanije, te je u istu svrhu sastavio pjesmu Albanska zastava () i knjigu Albanci i balkansko pitanje, oboje 1904. godine.</s><s>Iako predan albanskom pitanju, Skiroi se također divio talijanskom kulturnom potencijalu.</s><s>Često je zagovarao ulogu Italije, sa snažnom arbereškom manjinom, kao zaštitnika slabe albanske države protiv neprijateljskih namjera njezinih balkanskih susjeda.</s><s>Godine 1913.</s><s>Skiroi je sudjelovao na albanskom kongresu u Trstu radi priznavanja političke i ekonomske neovisnosti Albanije.</s>

<s>Skiroi je bio fasciniran ranim fašističkim pokretom Benita Mussolinija.</s><s>U Pjesama primorja (), objavljenim 1926, proslavlja uspon fašističkog pokreta.</s><s>U lokalnoj politici bio je nepopustljivi protivnik Nicole Barbatoa, socijalističkog vođe njegova rodnog grada Piana dei Greci.</s><s>Podržao je lokalnog mafijaškog šefa Francesca Cucciju za gradonačelnika u aprilu 1922. godine.</s><s>Skiroi je nekoliko puta javno branio Cuccijevu mafijsku upravu nad gradom, smatrajući je "najprikladnijom za miran razvoj najboljih osobina svog naroda", sposobnom otvoriti "novu razdoblje u našoj povijesti".</s><s>U govoru s balkona gradske vijećnice pohvalio je Cucciju da je imao zasluga i hrabrosti "što je uklonio onu crvenu zastavu socijalizma iz naše zajednice."</s>

<s>Smrt i nasljeđe</s>

<s>Smrt njegovog sina Mina, ubijenog u političkim spletkama u julu 1920, bacila je tešku sjenu na njegove posljednje godine.</s><s>Pjesmu Mino posvetio je sinovljevoj smrti.</s><s>Skiroi je umro 17. feruara 1927. godine u Napulju.</s>

<s>Njegovo apsolutno vjerovanje u Italiju kao potencijalnog zaštitnika i čuvara albanske kulture suprotstavilo se težnjama albanskih nacionalista, koji su zagovarali apsolutnu neovisnost Albanije, uključujući i neovisnost od Italije.</s><s>Unatoč njegovim postignućima, Skiroja su manje cijenili povjesničari književnosti u komunističkoj Albaniji, a politički kriteriji ometali su objektivnu književnu kritiku.</s>

<s>Skiroi se smatra jednom od najvećih ličnosti suvremene arbereške književnosti na Siciliji.</s><s>Prema Robertu Elsieu, stručnjaku za albansku književnost i folklor, Skiroi je "prvi uspio spojiti romantične elemente narodnog arbereškog pjesništva s umjetničkom preciznošću talijanske klasične i neoklasične poezije da bi se stvorio skladan i uravnotežen pjesnički korpus.</s><s>Ono što je Jeronim de Rada učinio za arberešku književnost u 19. stoljeću, Zef Skiroi postigao je u 20. stoljeću".</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura
 Elsie, Robert (2005).</s><s>Albanian Literature: A Short History, I. B. Tauris, 
 Di Marco P. & Musco A. (2005).</s><s>Aspetti della cultura bizantina ed albanese in Sicilia, Officina di Studi Medievali</s>

<s>Albanski pisci</s>

