Poliksena
<s>Poliksena (, Polyxene) bila je, u grčkoj mitologiji, najmlađa kći trojanskog kralja Prijama i kaljice Hekube.</s><s>Ne pojavljuje se u Homerovim epovima, ali je prisutna kod nekoliko drugih antičkih autora, premda se detalji mita o Polikseni značajno razlikuju kod različitih pisaca.</s><s>Nakon pada Troje, Grci su žrtvovali Poliksenu na grobu grčkog junaka Ahila, kome je bila zavetovana kao buduća supruga i u čiju je smrt, prema mnogim verzijama, bila upletena.</s>

<s>Mitologija
Poliksena se smatra trojanskom verzijom Ifigenije, kćerke Agamemnona i Klitemnestre.</s><s>Ne pojavljuje se u Homerovoj Ilijadi, nego tek kod kasnijih pesnika, koju su možda želeli dodati romantičnu notu Homerovoj surovoj slici ratovanja i pustošenja.</s><s>Jedno je proročanstvo proreklo da Troja neće biti poražena ako Poliksenin brat, kraljević Troil, doživi 20. godinu života.</s><s>Tokom trojanskog rata Poliksenu i Troila su napali kad su otišli po vodu ja jedan izvor i tom je prilikom Troila ubio grčki junak Ahil, koji se ubrzo zainteresovao za Poliksenu i njenu tihu pronicljivost.</s>

<s>Ahil je toliko bio opčinjen Poliksenom da joj je poklonio deo trojanskog blaga, koje mu je Prijam ponudio za otkup Hektorovog tela, pa je čak pristajao i da pređe na stranu Trojanaca.</s><s>On je stupio u tajnu prepisku s Hekabom i obećao da će, ako dobije Poliksenu za suprugu, napustiti bojno polje i nagovoriti ostale grčke junake da prekinu opsadu Troje.</s>

<s>Ahil, koji se još uvek oporavljao od boli koju mu je zadala Patroklova smrt, našao je utehu u Polikseninim rečima i kasnije je otišao u Apolonov hram da se s njom sretne nakon što mu je ona iskazala svoju privrženost.</s><s>Činilo se da Ahil veruje Polikseni, budući da joj je otkrio tajnu svoje ranjivosti: njegovu ranjivu petu.</s><s>Venčanje Poliksene i Ahila trebalo je dase obavi u hramu Timbrejskog Apolona.</s><s>No, kad je Ahil došao na ugovoreno mesto, Poliksenina dva brata, Paris i Dejfob, napali su Ahila i ustrelili ga u petu strelom umočenom u otrov, koju je navodno ka cilju vodio sam Apolon.</s>

<s>Žrtvovanje Poliksene
Prema jedonom predanju, Poliksena je, mučena osećajem krivice, izvršila samoubistvo nakon Ahilove smrti.</s><s>Međutim, u Euripidovim tragedijama Trojanke i Hekuba, Poliksena je umrla tako što su je na kraju trojanskog rata žrtvovali Grci.</s><s>Naime, pred Grcima se pojavila Ahilova sen u zlatnom oklopu i zatražila da se Poliksena prinese na žrtvu, jer će samo tako Grci dobiti povoljan vetar koji im je bio neophodan da bi otplovili nazad u Grčku.</s><s>Plan je bio da se Poliksena ubije kod Ahilovog groba.</s><s>Hekuba, Poliksenina majka, bila je očajna zbog smrti još jednog svog deteta (Poliksena je ubijena nakon gotovo svih njenih sestara i braće).</s>

<s>Međutim, Poliksena je više volela da umre kao žrtva Ahilu nego da živi u ropstvu.</s><s>Utešila je majku i odbila da moli Odiseja za život ili da se prema njoj ophodi na bilo koji drugi način osim kao prema princezi.</s><s>Dok je odvode, od Odiseja traži da umiri njenu majku.</s><s>Polikesnina nevinost bila je ključna za čistotu žrtve; antički izvori kažu da je umrla hrabro kad joj je Ahilov sin Neoptolem prerezao grlo: odbila je dodir muških ruku i sama je rastrgla haljinu i pružila svoje obnažene grudi Neoptolemu.</s><s>Grci su s najvećim poštovanjem sahranili hrabru devojku, zadivljeni njenim plemenitim i odvažnim držanjem.</s>

<s>U klasičnoj umetnosti</s>

<s>Za nekoliko prizora u grčkoj umetnosti može se sa sigurnošću reći da predstavljaju žrtvovanje Poliksene.</s><s>Većina prikazuju kako se Poliksena prinosi na žrtvu kod Ahilovog groba.</s><s>Međutim, neki detalji u prikazama ukazuju na to da su možda postojale i starije i različite verzije ovog mita.</s><s>Na primer, na nekim slikama Poliksena je prikazana kako se prinosi na žrtvu na nekom žrtveniku, a ne kod Ahilovog groba, a jedan reljef na sarkofagu iz Gümüşçaya, tzv. Poliksenin sarkofag, koji se datira u oko 500. g. pne. prikazuje tronožac pored groba.</s><s>Prma nekim tumačenjima, ovi detalji govore o vezi između Ahilovog grobnog mesta i svetog mesta posvećenog Apolonu.</s>

<s>Moderna umetnost
U srednjovekovnoj i renesansnoj umetnosti pojavljuje se nekoliko prikaza ovog mita, često kao ilustracije za Boccacciovo delo O slavnim ženama.</s><s>Primaticcio je naslikao mit u dvocru Fontainebleau (1541–1547).</s><s>Ali, tema je postala popularnija u baroknoj umetnosti i često je bila kombinovana s temom Scipionove velikodušnosti.</s><s>Pietro da Cortona "učvrstio je svoju reputaciju" velikom slikom 1625. godine (danas u Kapitolskoj pinakoteci, 2.17 × 4.19 m).</s><s>Među primerima se nalaze slike Giovannija Francesca Romanellija i Charlesa Le Brun (1647), koje se nalaze u Metropolitan Museum of Art u New Yorku.</s><s>Sebastiano Ricci planirao je izraditi veliku sliku 1720ih godina, ali je nikad nije započeo.</s><s>Osamnaestovekovni mletački slikar Giovanni Battista Pittoni bio je posebno zainteresovan za ovu temu, pa je naslikao najmanje devet verzija četiri kompozicije.</s>

<s>U većini verzija prikazana je Poliksena kako dostojanstveno odlazi u smrt i često s obnaženim grudima.</s><s>Čin žrtvovanje obavlja sveštenik ili Neoptolem.</s><s>Kod u Riccijevim verzijama, na Ahilovom grobu se može nalaziliti junakov konjički kip, a Agamemnon, koji se protivio činu žrtvovanja, ponekad je prikazan kako iskazuje svoj protest.</s><s>Ponekad Ahilov duh lebdi u vazduhu.</s>

<s>Kip koji se uglavnom naziva Silovanje Poliksene, koji je izradio Pio Fedi (1855–1865) i koja je izložena kod Loggia dei Lanzi u Firenci, pomalo pogrešno predstavlja vrstu nasilja koju je Poliksena pretrpela.</s><s>Ime se ne odnosi na silovanje u današnjem smislu te reči, nego na raniju definiciju tog termina preuzetu iz latinskog jezika, gde rapere znači "oteti, ugrabiti".</s><s>Dakle, radi se o trenutku kada je Neoptolem ugrabio Poliksenu da bi je odveo u smrt, uprkos protestima njene majke Hekube, koja je prikazana kako sedi.</s><s>Telo koje se nalazi na zemlji, pomalo anahrono, predstavlja ili njenog brata Polita ili možda Hektora.</s><s>U većini verzija, oboje su bili ubijeni mnogo ranije.</s>

<s>Scenska umetnost
Mit o Polikseni obradili su Euripid u Hekubi i Trojankama te Seneka Mlađi u Trojankama.</s><s>I Sofokle je napisao dramu Poliksena, ali od nje su sačuvani samo manji fragmenti.</s>

<s>Osim ovih antičkih drama, i neki kasniji dramatičari prikazali su mit o Polikseni:</s>

<s>Achille et Polyxène, opera koju je započeo Jean-Baptiste Lully, a završio je njegov učenik Pascal Collasse; premijerno je prikazana u Parizu 1687. godine.</s><s>Polixène, opera koju je sastavio francuski kompozitor Antoine Dauvergne i koja je premijerno izvedena Pariskoj operi 11. januara 1763ć. godine.</s><s>Poliksena se kao lik pojavljuje u operi Les Troyens, koju je sastavio Hector Berlioz.</s><s>Poliksenu spominje William Shakespeare u drami Troilus and Cressida (III, 3, 207-215 i V, 1, 40-43).</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura
 
 
 
Mylonopoulos, J, "Gory Details?</s><s>The Iconography of Human Sacrifice in Greek Art", Human Sacrifice in Cross-cultural perspectives and representations, eds.</s><s>P Bonnechere & R. Gagne, Presses Universitaires de Lieges, 2013], pp.</s><s>61–86.</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>The Sacrifice of Polyxena — Slika Giovannija Battiste Pittonija (Getty Museum)</s>

<s>Trojanski rat</s>

