Tintinnabuli
<s>Tintinnabuli (sing. tintinnabulum, latinski za "zvono") je postmodernistička i minimalistička kompozicijska tehnika koju je utemeljio estonski kompozitor Arvo Pärt, a koju je prvi puta koristio u djelu Für Alina iz 1976. godine.</s><s>Tehnika je postala izrazito popularna zahvaljujući kompoziciji Spiegel im Spiegel iz 1978. godine.</s><s>Ovaj jako jednostavni stil inspiriran je Pärtovim proučavanjem srednjovjekovne i renesansne sakralne glazbe, kojima se bavio nakon što su sovjetski cenzori zabranili njegova rana, modernistička i avangardna, djela.</s><s>U tehničkom smislu, tintinnabuli koristi dvije vrste glasova - prvi je tzv. "tintinnabuli glas" koji koristi arpeggio kako bi naglasio akorde, dok se drugi uglavnom razvija dijatonski i kreće stepenasto.</s><s>Djela su uglavnom polagana i medidativna, a imaju vrlo minimalistički pristuo notaciji i izvođenju.</s><s>Jedan od ranih primjera je i Cantus in Memoriam Benjamin Britten.</s><s>Iako je Pärtov stil evoluirao od 1970-ih godina, ova osnova karakterizira sva njegova naknadna djela.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
Paul Hillier.</s><s>Arvo Pärt (Oxford Studies of Composers).</s><s>Oxford: Oxford University Press, 1997.</s><s>Engelhardt, Jeffers: "Review: 'Solfeggio per coro'; 'Cantate Domino canticum novum'; 'Missa syllabica'; 'Sarah Was Ninety Years Old'; and Others." Notes 57/4 (2001): 987–993.</s>

<s>Vanjske veze
 A Windows PC tool which can be used to generate tintinnabuli voicings in real-time: Arv-o-mat 1.10</s>

<s>Klasična muzika
Estonska muzika
Latinizmi</s>

