Giuseppe Valadier
<s>Giuseppe Valadier (Rim, 1762.. - Rim, 1839), bio je talijanski arhitekt koji je djelovao u Rimu od pontifikata Pia VI. do Burbonske restauracije.</s><s>Kao metodični sljedbenik Palladijeva djela i tadašnjih francuskih iskustava bio je jedan od najvećih rimskih neoklasicističkih arhitekata.</s><s>Najznačajnija djela su mu  fasada rimske crkve San Pantaleo (1806) i rekonstrukcija Piazze del Popolo i Parka Pincio 1824.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Njegovi preci bili su Francuzi koji su se 1714. doselili u Rim, otac Luigi bio je zlatar, pa je i Giuseppe izučio taj zanat i nastavio raditi u radionici svoga oca sve do 1827.</s><s>Paralelno je studirao arhitekturu i radio na toj karijeri, tako da je 1781. imenovan je arhitektom Svete palače (Vatikana), zatim je 1786. proglašen komornikom; a od 1810. bio je jedan od direktora za javne radove arhitekturu.</s><s>Karijeru je završio kao nastavnik na Accademia di San Luca (1821.-37.).</s>

<s>Njegov prvi važniji rad bila je rekonstrukcija Urbinske katedrale izveden 1789.</s><s>U Rimu je izradio zanimljiv projekt za Palazzo Braschi (1788-90), između 1800-17 radio je na vili princa Poniatowskog, a nakon tog 1805. na obnovi Mosta Milvio.</s><s>Zatim je podigao fasade za rimske crkve San Pantaleo (1806) i San Rocco (1834).</s><s>Sve vrline njegova karaktera i talenta vide se na Piazza del Popolo i Parka Pincio na kojem je radio od 1816. od 1824.</s>

<s>U Ceseni je između 1814.-25. sagradio crkvu Santa Cristina.</s>

<s>Između 1824.-31. radio je zajedno sa Bertelom Thorvaldsenom na njegovoj grobnici za papu Pia VII. u Bazilici sv. Petra.</s><s>U posljednjim godinama svog života posvetio se uglavnom obnovi antičkih spomenika (Titov slavoluk, 1819-1821, Portunov hram 1829-35).</s>

<s>Svoja predavanja na Akademiji sv. Luke sistematizirao je i objavio između 1828-39.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Valadier, Giuseppe</s>

<s>Italijanski arhitekti</s>

