Geštalt psihologija
<s>Geštalt psihologija ili geštaltizam je škola psihologije koja se pojavila u Austriji i Nemačkoj početkom 20. veka na bazi radova Maksa Vertejmera, Volfganga Kelera i Kurta Kofke.</s>

<s>Geštalt je pojam koji označava celinu, lik, formu, nasuprot elementu.</s><s>Na način na koji se koristi u geštalt psihologiji, nemačka reč gestalt sa značenjem „forma” se tumači kao „obrazac” ili „konfiguracija”.</s><s>Geštalt psiholozi su naglasili da ljudi opažaju čitave obrasce ili konfiguracije, a ne samo pojedine komponente.</s><s>Gledište ove psihološke škole, formulisano kao reakcija na atomističku orijentaciju pređašnjih teorija, se ponekad sažima pomoću slogana, „celina je više od zbira njenih delova”.</s>

<s>Geštalt je celovita struktura, konfiguracija (fizička, socijalna, biološka ili psihološka) koja ima svojstva nesvodljiva na skup delova od kojih je sačinjena.</s>

<s>Poreklo</s>

<s>Maks Vertejmer (1880–1943), Kurt Kofka (1886–1941), i Volfgang Keler (1887–1967) osnovali su geštaltsku psihologiju u ranom 20. veku.</s><s>Dominantno gledište u tadašnjoj psihologiji bio je strukturalizam, ilustrovan delima Hermana fon Helmholca (1821–1894), Vilhelma Vunta (1832–1920) i Edvarda B. Titčenera (1867–1927).</s><s>Strukturalizam je čvrsto ukorenjen u britanskom empirizmu i bio je zasnovan na tri usko povezane teorije: (1) „atomizam”, takođe poznat kao „elementalizam”, gledište da je svo znanje, čak i složene apstraktne ideje, izgrađeno iz jednostavnih, elementarnih sastavnih delova, (2) „senzacionalizma”, stava da su najjednostavniji sastojci - atomi misli - elementarni osećajni utisci, i (3) „asocijalizam”, stava da kompleksnije ideje proizlaze iz asocijacije jednostavnijih ideja.</s><s>Ove tri teorije zajedno stvaraju gledište da um konstruiše sve percepcije, čak i apstraktne misli, strogo iz senzacija nižeg nivoa, koje su povezane isključivo time što blisko asocirane u prostoru i vremenu.</s><s>Geštaltisti su se usprotivili ovom raširenom „atomističkom” gledištu da bi cilj psihologije trebalo da bude da razloži svest u pretpostavljene osnovne elemente.</s><s>Suprotno tome, geštaltni psiholozi su verovali da razlaganje psiholoških pojava na manje delove neće dovesti do razumevanja psihologije.</s><s>Umesto toga, geštaltni psiholozi su smatrali da je najplodonosniji način da se psihološke pojave posmatraju kao organizovane, strukturirane celine.</s><s>Oni su tvrdili da psihološka „celina” ima prioritet i da su „delovi” definisani strukturom celine, a ne obrnuto.</s><s>Moglo bi se reći da je njihov pristup bio zasnovan na makroskopskom pogledu na psihologiju, a ne na mikroskopskom pristupu.</s><s>Geštaltne teorije percepcije zasnivaju se na ljudskoj prirodi koja je sklona razumevanju predmeta kao celovite strukture, a ne na zbiru njegovih delova.</s>

<s>Vertejmer je bio učenik austrijskog filozofa, Hristijana fon Erenfelsa (1859-1932), člana Brentanske škole.</s><s>Fon Erenfels je uveo koncept geštalta u filozofiju i psihologiju 1890. godine, pre pojave geštaltske psihologije kao takve.</s><s>Fon Erenfels je primetio da opažajno iskustvo, poput opažanja melodije ili forme, predstavlja više od zbira njegovih senzornih komponenti.</s><s>On je tvrdio da pored senzornih elemenata percepcije postoji i nešto ekstra.</s><s>Iako na neki način proizilazi iz organizacije komponentnih senzornih elemenata, taj dalji kvalitet je element sam po sebi.</s><s>On ga je nazvao Gestalt-qualität ili „kvalitet oblika”.</s><s>Na primer, kada se čuje melodija, čuju se note plus nešto pored njih što ih spaja u melodiju - Gestalt-qualität.</s><s>Prema Erenfelsu, taj kvalitat oblika omogućava da melodija bude premeštena na novi ključ, koristeći potpuno drugačije note, još uvek zadržavajući svoj identitet.</s><s>Ideja o geštaltnom kvalitatu ima svoje korene u teorijama Dejvida Hjuma, Johana Volfganga fon Getea, Imanuela Kanta, Dejvida Hartlija i Ernsta Maha.</s><s>Fon Erenfels i Edmund Huserl su bili inspirisani Mahovim radom Beiträge zur Analyse der Empfindungen („Prilozi analizi senzacija”, 1886.) u formulisanju svojih vrlo sličnih koncepata geštalta i figuralnog momenta, respektivno.</s>

<s>Kroz niz eksperimenata, Vertejmer je otkrio da osoba koja posmatra par naizmeničnih traka svetlosti, pod odgovarajućim uslovima, može doživeti iluziju kretanja između jedne lokacije i druge.</s><s>On je napomenuo je da je ova percepcija kretanja bez bilo kojeg pokretnog predmeta.</s><s>Drugim rečima, to je bilo čisto fenomensko kretanje.</s><s>On je to nazvao fi (fenomenskim) pokretom.</s><s>Vertejmerova objava ovih rezultata 1912. godine označava početak geštaltske psihologije.</s><s>Za razliku od fon Erenfelsa i drugih koji su ranije upotrebljavali termin „geštalt” na različite načine, Vertejmerov jedinstveni doprinos bilo je insistiranje na tome da je „geštalt” perceptivno primaran.</s><s>Geštalt definiše delove iz kojih je sastavljen, a ne da je sekundarni kvalitet koji proizlazi iz tih delova.</s><s>Vertejmer je zauzeo tu radikalniju poziciju da „ono što mi je dalo melodiju ne nastaje ... kao sekundarni proces iz sume komada kao takvih.</s><s>Umesto toga, ono što se događa u svakom pojedinom delu zavisi od toga šta je celina”, (1925/1938).</s><s>Drugim rečima, osoba prvo čuje melodiju, a tek je onda može perceptivno podeliti u note.</s><s>Slično tome, u viziji se prvo vidi oblik kruga - on se dat „neposredno” (tj. njegovo opažanje nije posredovano procesom sumiranja delova).</s><s>Tek nakon ovog primarnog shvatanja moglo bi se primetiti da je sačinjen od linija ili tačaka ili zvezda.</s>

<s>Nasleđe</s>

<s>Geštaltna psihologija borila da precizno definiše pojmove kao što je Prägnanz, da uspostavi specifična bihevioralna predviđanja i da artikulira proverljive modele osnovnih neuronskih mehanizama.</s><s>Ona je kritikovana da je samo opisna nauka.</s><s>Ovi nedostaci su do sredine 20. veka doveli do porasta nezadovoljstva geštaltizmom i kasnijeg pada njegovog uticaja u psihologiji.</s><s>Uprkos ovom padu, Geštaltna psihologija je bila osnova mnogih daljih istraživanja percepcije obrazaca i predmeta i istraživanja ponašanja, razmišljanja, rešavanja problema i psihopatologije.</s>

<s>Literatura</s>

<s>Heider, Grace (1977).</s><s>More about Hull and Koffka.</s><s>American Psychologist 32(5): 383.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vidi još 
 Geštalt terapija</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Gestalt psychology on Encyclopædia Britannica
 International Society for Gestalt Theory and its Applications – GTA
 On Esthetics and Gestalt Theory
 The new gestalt psychology of the 21st century</s>

<s>Opažanje
Grane psihologije</s>

