Tečna goriva
<s>Tečna ili tekuća goriva našla su široku primenu u svim oblastima zahvaljujući svojim dobrim osobinama i prednostima u odnosu na čvrsta goriva.</s><s>Ona poseduju: visoku toplotnu moć, mali sadržaj balasta, manje toplotne gubitke pri sagorevanju, mogućnost transporta cevovodima na velika rastojanja.</s><s>Nedostaci tečnih goriva su: laka upaljivost i eksplozivnost, otrovnost pojedinih tečnih goriva i drugo.</s>

<s>Prema poreklu tečna goriva se dele na prirodna i prerađena.</s>

<s>Prirodna tečna goriva 
Glavni predstavnik prirodnih tečnih goriva je nafta (ime potiče od staropersijske reči „nafata“, što znači znojiti se).</s><s>Prema organskoj teoriji nafta je nastala od ostataka živih organizama složenim procesima u anaerobnim uslovima pod uticajem povišenog pritiska i temperature.</s><s>Tako se smanjivao sadržaj kiseonika, azota, sumpora i drugih materija, a povećavao sadržaj ugljenika i vodonika.</s><s>Nafta je fluoroscentna zelenkasto-mrka do tamno mrka uljasta tečnost.</s><s>Sastoji se od velikog broja ugljovodonika različite molekulske mase i različite građe, uz prisustvo sumpora, kiseonika i azota (u primesama).</s>

<s>U sastav organske mase nafte nalazi se: 83-87%C, 11-14%H, 0,1-1%O, 0,05-1,5%N i 0,1-5%S. Kiseonik, azot i sumpor nalaze se u nafti u vezanom stanju u vidu raznih jedinjenja.</s><s>Sadržaj {{|vode}} kreće se do 2%, a mineralnih primesa 0,1-0,3%.</s><s>Gustina je od 820-920 kg/m3.</s><s>Toplotna moć sirove nafte je oko 42-43MJ/kg.</s>

<s>Sirova nafta se ne koristi kao gorivo, već se prerađuje u niz tečnih goriva, maziva i sirovina za petrohemijsku industriju.</s>

<s>Sastav nafte 
Sirova nafta se sastoji od velikog broja složenih ugljovodonika i poseduje u manjem procentu i druga jedinjenja.</s><s>Osnovnu masu nafte čine tri grupe ugljovodonika:
 Parafinski ugljovodonici (CnH2n+2)
 Naftenski ugljovodonici (CnH2n)
 Aromatski ugljovodonici (CnH2n-6)</s>

<s>Parafinski ugljovodonici su lančani zasićeni ugljovodonici (alkani, na primer oktan C8H18).</s><s>Naftenski ugljovodonici su zasićeni prstenasti ugljovodonici (cikloalkani, na primer cikloheksanon C6N12).</s><s>Aromatski ugljovodonici imaju prstenastu strukturu (na primer benzen C6H6).</s><s>Parafinski i naftenski ugljovodonici poseduju visoku hemijsku stabilnost, a aromatski nešto manju.</s><s>Prema sadržaju ugljovodoničnih grupa nafte se dela na: parafinske, naftenske i mešane.</s><s>Sve nafte u sebi sadrže sumpor, odnosno jedinjenja sumpora.</s><s>Maksimalni sadržaj sumpora u nafti je do 6%.</s>

<s>Prerađena tečna goriva 
Prerađena tečna goriva se dobijaju preradom prirodnih goriva (tečnih, gasovitih ili čvrstih).</s><s>Osnovni izvor za dobijanje prerađenih tečnih goriva je nafta, ali danas se rade istraživanja radi dobijanja što kvalitetnijih tečnih goriva preradom drugih supstanci, naročito uglja.</s>

<s>Prerada sirove nafte 
Sirova nafta se prevozi cisternama, tankerima,naftovodima do postrojenja za peradu nafte tj. rafinerija.</s><s>Osnovni postupak za peradu nafte je fizički postupak njenog razdvajanja na niz frakcija.</s><s>Zagrevanjem nafte postepeno će se izdvajati i prelazitu u parno stanje prvo ugljovodonici sa nižom temperaturom ključanja, a zatim i ostali.</s><s>Hlađenjem ugljovodonika koji ispare u određenom intervalu, dobijaju se različita tečna goriva i maziva.</s><s>Prvobitno korišćen postupak za preradu nafte je bila frakciona destilacija, koja se zasnivala na postepenom zagrevanju nafte i postepenom isparavanju i kondezovanju.</s><s>Danas se koristi postupak frakcione destilacije, kod koga se najveći deo nafte najpre ispari , a potom postepeno kondezuje.</s>

<s>Iz nafte se dobijaju primarna prerađena goriva:
 Gasovita goriva,
 Benzinska frakcija,
 Petroleumska frakcija,
 Dizel goriva,
 Ulje za loženje,
 Ostatak — teško ulje za loženje ili bitumen.</s>

<s>Proces prerade započinje dovođenjem nafte u cevastu peć, gde se zagreva do temperatuee 330-350 0S. Zagrejana nafta zajedno sa nastalim parama uvodi se u rektifikacionu kolonu.</s><s>Dovođenjem vodene pare nafta se dalje zagreva.</s><s>Intezivnim suprotnosmernim strujanjem uz stalnu promenu faza(iz tečne u parnu i iz parne u tečnu) na određenim visinama kolone ostvaruju se temperature, koje odgovaraju granicama isparavanja pojedinih frakcija.</s><s>Teži ugljovodonici sa višim temperaturama isparavanja kondezuju se na manjim visinama kolone, dok se lakši ugljovodonici kondezuju na većim visinama.</s><s>Najlakši ugljovodonici i gasoviti ne kondezuju se u koloni već izlaze izvan nje.</s><s>Na vrhu kolone dobija se laka benzinska frakcija, nešto niže petroleumska frakcija, a ispod nje se dobija gasno ulje ili dizel motorska frakcija.</s>

<s>Ostatak prerade atmosferske destilacije koristi se ili kao gorivo u kotlovima, ili služi kao sirovina za dalju preradu(za dobijanje mazivih ulja ili benzina sekundarnim procesima prerade).</s><s>Prerada ostatka prve faze vrši se postupkom vakuum destilacije.</s><s>Ostatak prerade prve faze dopunski se zagreje na temperaturu 420-430 0S, a zatim uvodi u rektifikacionu kolonu koja se nalazi na sniženom pritisku(podpritisak 7-14kPa).</s><s>Ovim se postiže snižavanje temperature ključanja ugljovodonika, a istovremeno sprečava razlaganje teških ugljovodonika koji se nalaze u ostatku.</s><s>Preradom ostatka bakum destilacijom dobijaju se teška dizel motorksa goriva, niz frakcija mazivnih ulja i ostatak.</s><s>Svi dobijeni proiѕvodi se moraju prečistiti, a veliki broj i preradi radi poboljšanja kvaliteta.</s>

<s>Prerada produkata primarne prerade nafte 
Prerada produkata primarne nafte ostvaruje se sekudarnim procesima prerade , kojima se dorađuju proizvodi primarne prerade.</s><s>Sekudarnim postupcima prerade postiže se dobijanje veće količine pojedinih proizvoda i dobijanje proizvoda boljeg kvaliteta.</s><s>Sekudarni procesi su hemijski procesi, za razliku od primarnih koji su fizički procesi.</s><s>Dele se na:
 Postupak razgradnje ugljovodonika je poznat kao cracking postupak (krekovanje), kod koga se na povišenoj temperaturi i pritisku ugljovodonici višeg reda raspadaju na ugljovodonike nižeg reda.</s><s>Krekovanjem parafinskog ugljovodonika višeg reda dobija se jedan parafinski ugljovodonik nižeg reda i jedan olefinski ugljovodonik.</s><s>Kao sirovina za krekovanje najčešće se koristi ostatak prerade nafte atmosferskom destilacijom, a proizvod koji se dobija ovim postupkom je kreking benzin.</s><s>Kreking benzin poseduje bolje karakteristike u odnosu na bezin dobijen frakcionisanjem nafte.</s><s>Danas je u upotrebi postupak katalitičkog krekovanja koji se izvodi uz pomoć katalizatora, koji su sposobni da izazovu, usmere i ubrzaju proces.</s><s>Katalizatori istovremeno omogućavaju da se proces izvodi pod povoljnim tehnološkim uslovima - na nižim tempreraturama i pritiscima.</s><s>Postupak kataličkog krekovanja odvija se na pritiscima bliskim atmosferskom 0,1-0,3 MPa i temperaturama oko 500 °C.Kao katalizatori koriste se alumosilikati sa drugim metalnim oksidima(70-80% silicijum-oksid; 10-20% aluminijum-okcid i do 10% drugih oksida).</s><s>Tokom vremena katalizatori gube svojstva usled naslaga čađi, koksa, delovanja sumpora i drugo pa ih je potrebno regenerisati.</s><s>Postupci izgradnje ugljovodonika omogućavaju da se od ugljovodonika nižeg reda dobijaju ugljovodonici višeg reda.</s><s>Osnovni postupci ove grupe su polimerizacija i alkilacija.</s><s>U ovim procesima učestvuju nezasićeni ugljovodonici , pa su zato polazne sirovine rafinerijski gasovi(gasovi nastali krekovanjem, koksovanjem, pirolizom i dr.).</s><s>Izvode se kao katalitički procesi na povišenim temperaturama i pritiscima.</s><s>Osnovni proizvodi ovih postupaka su polimer benzin, alkilat benzini i dr.
 Postupci konverzacije ugljovodonika omogućuju prevođenje ugljovodonika jedne grupe u ugljovodonike druge grupe.</s><s>Najčešće su u primeni procesi reformisanja i izomerizacije.</s><s>Suština procesa sastoji se u aromatizaciji i izomerizaciji benzinskih frakcija.</s><s>Izvode se isključivo kao katalitički procesi.</s><s>Postupci ugradnje ugljovodonika omogućuju uvođenje vodonika u sekundardnim procesima prerade, što je od značaja za dobijanje kvalitetnih srednjih frakcija (dizel motorskih frakcija).</s>

<s>Sintetička tečna goriva</s>

<s>Postupci dobijanja tečnih goriva iz uglja su hidriranje i sinteza.</s><s>Hidriranje se odvija na temperaturama između 350 i 500°S i pritisku od 20MR, a uz prisustvo katalizatora koji omogućavaju lako i brzo izvođenje procesa.</s><s>Pri zagrevanju uglja iznad 350°S kidaju se prve lančane veze pri čemu se izdvajaju gasoviti produkti-volatili.</s><s>Ako se ovom procesu dovodi vodonik u većim koncentracijama, popunjavaju se nezasićene veze i tako nastaju molekuli bogatiji vodonikom.</s><s>Na taj način dobijaju se prvo teže, a zatim i lakše frakcije i na kraju benzin.</s><s>Kao sirovina za dobijanje tečnih goriva hidriranjem mogu se koristiti i teški ostaci prerade nafte, kao i ter dobijen suvom destilacijom ugljeva.</s>

<s>Sinteza se izvodi prema Fišer-Tropšovom (Fisher-Tropsch) postupku i vrši se u nekoliko faza.</s><s>U prvoj fazi se preko užarenog uglja prevodi vodena para, pri čemu nastaje vodeni ili sintezni gas , sastavljen od ugljenmonoksida i vodonika.</s><s>Po ostranjenju sumpora u međufazi uvodi se vodonik, pri čemu se odvija sledeća reakcija: SO + 2N2= SN2 + N2O.</s><s>Spajanjem SN2 grupa dolazi do stvaranja ulja sličnog nafti, koje se dalje prarađuje uobičajenim postupcima za preradu nafte.</s><s>Pretežni udeo u ovim uljima imaju parafinski ugljovodonici.</s><s>Sintezom se dobijaju dizel goriva izvanrednog kvaliteta, dok su benzini lošiji, zbog čega se moraju dalje poboljšavati.</s><s>U današnje vreme ponovo raste interes za dobijanje tečnih goriva iz uglja.</s>

<s>Sintezom se dobijaju dizel goriva izvanrednog kvaliteta,dok su benzini lošiji, zbog čega se moraju dalje poboljšavati.</s>

<s>U današnje vreme ponovo raste interes za dobijanje tečnih i gasovitih goriva iz uglja.</s>

<s>Motorni benzini 
Motorni benzini predstavljaju tečna goriva koja se koriste za pogon oto motora sa unutrašnjim sagorevanjem.</s><s>Pored opštih zahteva koji se postavljaju svakom gorivu, oni moraju da zadovolje i sledeće:
 zahteve za obrazovanje smeše i
 zahteve za sagorevanje nastale smeše.</s>

<s>Zahtevi za obrazovanje smeše - motorni benzin treba da sa vazduhom stvori homogenu smešu neophodnog sastava (koeficijenta viška vazduha) za bilo koje klimatske uslove.</s><s>Zbog toga benzin treba da dobro i lako isparava, da poseduje dobre osobine prilikom puštanja motora u rad (hladnog odnosno zagrejanog motora), da obezbedi brzo zagrevanje hladnog motora, da ne utiče na habanje motora pri svim režimima rada motora i da ne stvara taloge u usisnoj grani motora i komori za sagorevanje.</s>

<s>Zahtevi za sagorevanje smeše - obrazovana smeša goriva i vazduha treba da što potpunije i brže sagori u predviđenom vremenskom intervalu.</s><s>Zato treba da poseduje što veću toplotpu moć, da sagoreva bez pojave nenormalnih vidova sagorevanja na svim režimima rada motora i u bilo kojim klimatskim uslovima, da ne obrazuje toksične i kancerogene komponente u izduvnim gasovima, kao i da produkti sagorevanja ne deluju korodivno.</s>

<s>Povezano 
 Kruta goriva
 Gasovita goriva</s>

<s>Literatura 
 Slobodanka Marinković, Hemija i prerada nafte i gasa, 2008.</s><s>Prvoslav Trifunović, Rade Tokalić, Nenad Đukanović: Materijali u rudarstvu, Beograd, 2009.</s>

<s>Goriva
Goriva</s>

