Eero Saarinen
<s>Eero Saarinen (Kirkkonummi, 20. august 1910. - Ann Arbor, Michigan, 1. septembar 1961.), 
bio je američki arhitekt i dizajner finskog porijekla, jedan od lidera istraživanja i eksperimenta u 
američkoj arhitekturi tokom 1950-ih.</s>

<s>Biografija 
Eero je rođen kao sin poznatog arhitekta Eliel Saarinen i njegove druge žene skulptorice Loja Gesellius.</s><s>Zajedno sa roditeljima i sestrom Evom-Lisom 1923. iselio se u Sjedinjene Američke Države, tamo je u Michiganu pohađao javne škole.</s><s>A od 1929. studira skulpturu na pariškoj Académie de la Grande Chaumière, ali je odustao kad je shvatio da želi nastaviti 
očevim stopama.</s><s>Nakon tog je od 1931. - 1934. studirao arhitekturu na Univerzitetu Yale, koji je u to vrijeme bio vrlo 
konzervativan, tako da više je naučio od svog oca, koji je bio puno moderniji.</s><s>On je dok je još stvarao u Finskoj, kombinirao 
srednjovjekovne skandinavske forme sa aktualnim trendovima.</s>

<s>Na Yalu je mladi Saarinen osvojio nagradno studijsko putovanje koje je iskoristio u studijskoj godini 1934. / 35. 
u Evropi, gdje je jedno vrijeme i radio u studiju helsinškog arhitekta Jarla Eklunda.</s>

<s>Eero Saarinen je počeo raditi u Sjedinjenim Američkim Državama - 1936. zaposlivši se urbanističkom birou grada 
Flint u Michiganu.</s><s>Tamo nije dugo ostao, jer se već 1938. pridružio očevom birou u Bloomfield Hillsu.</s><s>Godinu dana kasnije zajedno sa ocem osvojio je prvu nagradu za Smithsonian Art Gallery u Washingtonu, ali taj 
projekt nije nikad realiziran.</s>

<s>Eero se 1939. oženio sa skulptoricom Lillian Swann, sa kojom je izrodio dvoje djece, Erica i Susan, njihov brak završio je razvodom 
1953. nakon tog se oženio sa likovnom kritičarkom Aline Bernstein Louchheim, sa kojom je već iduće godine dobio sina Eamesa.</s>

<s>Eero je zajedno sa ocem - 1940. projektirao školu Crow Island u Winnetki (Illinois).</s><s>Taj amblematski 
projekt jednokatne građevine, utjecao je na izgled brojnih posljeratnih osnovnih škola jer je ergonomski 
odgovarao malim učenicima.</s><s>Te iste - 1940. dobio je američko državljanstvo, od 1945. jedan je od partnera i suvlasnika u projektnom birou 
Saarinen and Swanson, koji se 1947. raspao, pa je umjesto njega formiran novi biro Saarinen, Saarinen and Associates, koji je egzistirao 
sve do očeve smrti.</s><s>Nakon tog je osnovao vlastiti biro Eero Saarinen and Associates.</s>

<s>U tih 11 godina koliko je radio sa ocem, Eero je počeo u vlastititim projektima eksperimentirati sa skulptorskim formama, 
nepoznatim u ranijoj arhitekturi, koje su se dramatično razlikovale od svega dotad viđenog.</s><s>Njegovi uzbudljivi rezultati oduševili 
su mnoge kojima je dosadila monolitnost i štedljivost internacionalnog stila moderne arhitekture.</s>

<s>Saarinenov prvi samostalni projekt, kojim je postao slavan preko noći, bio je veliki tehnički centar General Motorsa u 
Warrenu (Michigan).</s><s>On je razmjestio pet glavnih zgrada kompleksa, različite namjenjene oko bazena velikog 9 
hektara, na terenu od 130 hektara, prošaranom drvoredima i šumarcima.</s><s>Iako preciznost i modularni ritam niskih zgrada 
podsjeća na dizajn Mies van der Rohea i donekle na rane radove Alberta Kahna 
Saarinen je postigao efekt sjaja Versaillesa 20. vijeka.</s>

<s>Nakon tog je 1953. uslijedio projekt za Kresge Auditorium i kapelu za Massachusetts Institute of Technology.</s><s>Saarinen je 
za oba objekta odabrao osnovne geometrijske likove - osminu kugle za Auditorium i cilindar za kapelu.</s><s>Školjkoliki krov Auditoriuma koji izgleda poput maramice leži na tri točke, to je bio njegov prvi eksperiment sa 
ljuskastom konstrukcijom.</s><s>Pod taj dramatično jednostavni oblik krova smjestio je kompletno gledalište.</s>

<s>Malu kapelu je cijelu izveo od crvene cigle bez prozora, tako da je svijetlo primala samo
odozgo.</s><s>Oba objekta dovršena su 1955. iako su mu neki kritičari zamjerili da su mu projekti odviše nasilni i proizvoljni, ti objekti 
označili su Saarinenov početak traženja specifične forme sa kojom bi se javne zgrade mogle identificirati i dobiti vlastiti karakter.</s>

<s>Iako se Saarinen u svojim projektima i nadalje koristio uobičajenim pravokutnim formama, a primjeri za to su ambasada 
Sjedinjenih Američkih Država u Londonu (1955. - 60) i zgrada pravnog fakulteta 
Univerziteta Chicago (1956. - 60), planetarnu slavu donijeli su mu slobodni 
skulptorski dizajni.</s>

<s>Dva njegova projekta koje je započeo 1956. mogu smatrati reprezentativnim, to je Dvorana za hokej - Ingalls Rink 
Univerziteta Yale u New Havenu, Connecticut (dovršena 1958.) i TWA terminal 
njujorškog aerodroma John F. Kennedy (1956. - 62).</s><s>Umjesto da 
podigne uobičajenu kockoliku sportsku dvoranu, Saarinen se kod Yala poigrao sa krovom kog je izveo je 
poput izvijene kralježnice, od armiranogbetanskog nosača na sljemenu i uzdužno zategnutih kablova koji 
nose krovni pokrov.</s><s>Ta šatorska forma sugerira gotovo orijentalno svetište a ne prozajičnu dvoranu za hokej, sam Saarinen je bio 
osobito ponosan na tu zgradu.</s>

<s>Kod projekta za TWA terminal, Saarinen je nastavio istraživanje skulptorskih efekata, kako kod eksterijera tako i kod 
enterijera.</s><s>Nad simetrični tlocrt zgrade, nadvio je dvije konzolne betonske ljuske, koje se poput krila
dramatično šire izvan tlocrta.</s><s>Jednaku pažnju posvetio je enterijeru u kom vijugava stubišta dočaravaju osjećaj pokreta.</s><s>U toj
amblematskoj i nezaboravnoj zgradi - Saarinen je predstavio simbol leta, za neke je ona proglašena virtuoznost iznad logike stvari.</s><s>Saarinen je tim kritičarima odgovorio - da moramo imati emocionalni razlog isto tako kao i logičan završetak za sve što radimo.</s>

<s>Nešto kasnije Saarinen je projektirao i međunarodni  aerodrom Washington Dulles u Washingtonu, D.C.
(1958. - 62), sa visećim krovom ovješenim dijagonalnim potpornjima.</s>

<s>Saarinen se prvenstveno bavio javnim zgradama za obrazovanje i industriju, podigao je samo jedan neboder, za televizijsku 
kompaniju CBS u New Yorku (1960. - 64) i samo jednu stambenu kuću - Miller, u Columbus.</s><s>Iako je još 1948. dobio nagradu za spomenik Jeffersonu u St.</s><s>Louisu 
(Jefferson National Expansion Memorial) on je dovršen tek nakon njegove smrti 1965.</s><s>To je graciozan i spektakularni luk od nehrđajućeg čelika, s rasponom i visinom od 
190 metara.</s><s>Iako potpuno jednostavan on ima karakteristike svečanog i posebnog mjesta, ali i zanosa i lakoće, osobine koje nose i ostala 
Saarinenova djela, bez obzira na njihovu funkciju.</s>

<s>I Saarinen se poput brojnih kolega okušao u dizajnu namještaja, naročito stolica, koje su uvijek  predstavljale estetski i
strukturni izazov koji nije lako riješiti.</s><s>Eero je još 1941. zajedno sa kolegom Charlesom Eamesom osvojio nacionalnu nagradu za dizajn 
namještaja za organsku stolicu od kuhanog furnira.</s><s>Nakon tog je 1948. napravio školjkoliku stolicu od 
plastike presvučenu pjenestom gumom i tkaninom.</s>

<s>Njegov posljednji dizajn namještaja iz 1957. bio je niz stolica i stolova na izduženim postoljima nalik na vinske čaše.</s><s>Pri tom je kombinirao aluminijska postolja, koja bi nosila plastične školjke za stolice i diskove od mramora ili plastike za 
stolove.</s><s>Zakrivljene forme njegovog namještaja pratile su njegov interes za skulpturalne arhitektonske forme.</s>

<s>Saarinen je umro 1961, ostavivši brojne projekte nedovršenim, njih su dovršili njegovi suradnici.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Eero Saarinen na portalu Encyclopedia Britannica 
 Eero Saarinen na portalu archINFORM</s>

<s>Američki arhitekti
Biografije, SAD
Authority control</s>

