Vendski križarski rat
<s>Vendski križarski rat () je bio vojni pohod 1147. godine, jedan od sjevernih križarskih ratova i dio Drugog križarskog rata, kojeg je prevashodno vodilo Njemačko Kraljevstvo u sastavu Svetog Rimskog Carstva protiv Slovena Polabije (ili "Venda").</s>

<s>Do ranog 12. vijeka, njemačke nadbiskupije Bremen i Magdeburg namjeravale su preobratiti susjedne Zapadne Slavene na kršćanstvo na miran način.</s><s>Međutim, tokom priprema za Drugi križarski rat u Svetoj Zemlji, papa je izdao bulu kojom je podržao križarski rat protiv tih Slavena.</s><s>Slavenski vođa Niklot preventivno je u junu 1147. napao Vagriju, što je dovelo do marša križara kasnije tog ljeta.</s><s>Postigli su prividno prisilno krštenje Slavena kod Dobina, ali su istjerani iz Demmina.</s><s>Još jedna križarska vojska marširala je na već pokršten grad Szczecin (Stettin), gdje su se križari razišli nakon dolaska.</s>

<s>Kršćanska vojska, sastavljena prije svega od Sasa i Danaca, primorala je paganske Slave na plaćanje danka i potvrdila njemačku kontrolu nad Vagrijom i Polabijom, ali nije uspjela odmah preobratiti većinu stanovništva.</s>

<s>Pozadina 
Otonska dinastija podržavala je istočno širenje Svetog Rimskog CarstvaHoly prema vendskim (zapadnoslavenskim) zemljama tokom 10. vijeka.</s><s>Pohod kralja Henrika Ptičara i cara Otona Velikog izazvao je uvođenje burgwarda radi zaštite njemačkih osvajanja u zemljama Lužičkih Srba.</s><s>Otonovi poručnici, markgrofovi Gero i Hermann Billung, napredovali su prema istoku i sjeveru kako bi zahtjevali danak od pobijeđenih Slavena.</s><s>Biskupije su osnovane u Meissenu, Brandenburgu, Havelbergu i Oldenburgu radi raspodjele teritorija.</s><s>Velika slavenska pobuna 983. je, međutim, preokrenula njemačke dobitke.</s><s>Iako su burgwardi omogućili Sasima da zadrže kontrolu nad Meissenom, izgubili su Brandenburg i Havelberg.</s><s>Rijeka Elba je tako postala istočna granica njemačko-rimske kontrole.</s>

<s>Do ranog 12. vijeka, nadbiskupije Bremen, Magdeburg i Gniezno namjeravale su preobratiti paganske Slavene na kršćanstvo na miran način: među značajne misionare spadali su Vicelin, Norbert od Xantena i Otto od Bamberga, kojeg je u Pomeraniju poslao Boleslav III Krivousti od Poljske.</s><s>Budući da nisu imali podršku Salijske dinastije Svetog Rimskog Carstva, sekularni Saski prinčevi koji su tražili slavenske teritorije pronašli su se u vojnoj mrtvoj tački sa svojim protivnicima.</s><s>Kršćani, naročito Sasi iz Holsteina, i pagani pljačkali su jedni druge preko Limes Saxoniae, obično za danak.</s>

<s>Od 1140-43 holsatijski plemići napredovali su u Vagriju kako bi stalno nastanili zemlje paganskih Vagra.</s><s>Grof Adolf II od Holsteina i Heinrich od Badewidea pod svoju su kontrolu stavili polapska naselja koja će kasnije postati Lübeck i Ratzeburg; Vicelin je poslije toga učinjen biskupom Oldenburga.</s><s>Adolf je htio sklopiti mir sa poglavarom Obodritske konfederacije, Niklotom, i podsticao je njemačku kolonizaciju i misionarsku aktivnost u Vagriji.</s>

<s>Pad Edesse 1144. šokirao je kršćanski svijet, navevši papu Eugena III i sv. Bernarda od Clairvauxa na pozivanje na Drugi križarski rat sa svrhom jačanja Outremera.</s><s>Iako su se mnogi stanovnici južne Njemačke ponudili da krenu u križarski rat na Bliskom Istoku, Sasi iz sjeverne Njemačke su oklijevali.</s><s>Obavijestili su Bernarda o svojoj želji za pohodom protiv Slavena za vrijeme sastanka Reichstaga u Frankfurtu 13. marta 1147. godine.</s><s>Odobrivši plan Sasa, papa Eugen je 13. aprila izdao papinsku bulu poznatu kao Divina dispensatione; nije trebala postojati razlika u duhovnim nagradama različitih križara.</s><s>Oni koji su se ponudili za križarski rat protiv Slavena bili su prije svega Danci, Sasi i Poljaci, iako je također bilo i nekih stanovnik Bohemije.</s><s>Njemačka monarhija nije sudjelovala u tom križarskom ratu, kojeg je predvodilo nekoliko saskih porodica kao što su Askani, Vetini i Šauenburgeri.</s><s>Papinski legat Anselmo od Havelberga dobio je generalno zapovjedništvo.</s>

<s>Sveti rat</s>

<s>Uzrujan zbog Adolfovog sudjelovanja u križarskom ratu, Niklot je u junu 1147. preventivno napao Vagriju gdje je, osim Vagrijaca, pobio i stanovnike nedavno naseljenih flamanskih i frizijskih sela, zbog čega je u kasno ljeto 1147. došlo do marša križara.</s><s>Nakon što je protjerao Obodrite sa svog teritorija, Adolf je potpisao mirovni ugovor sa Niklotom.</s><s>Preostali kršćanski križari za metu su uzeli obdoritsku utvrdu Dobin i ljutićku utvrdu Demmin.</s>

<s>U snagama koje su napale Dobin bile su one Danaca Knuta V i Svena III, arhiepiskopa Adalberta II od Bremena i vojvode Heinricha Lava od Saksonije.</s><s>Izbjegavajući direktne borbe, Niklot je uspješno obranio dobinsku močvaru.</s><s>Slaveni iz Dobina su pobijedili jednu vojsku Danaca, a druga je morala obraniti dansku flotu od Niklotovih saveznika, Rujina iz Rügena.</s><s>Henrik i Adalbert nastavili su opsadu Dobina nakon povlačenja Danaca.</s><s>Kada su neki križari predložili pustošenje okolnih područja, ostali su prigovorili, rekavši "Zar nije zemlja koju uništavamo naša zemlja, a ljudi protiv kojih se borimo naši ljudi?" Saska vojska pod Heinrichom Lavom povukla se nakon što je Niklot pristao na krštenje dobinskog garnizona.</s>

<s>Sasku vojsku usmjerenu na Demin predvodilo je nekoliko biskupa, uključujući one iz Mainza, Halberstadta, Münstera, Merseburga, Brandenburga, Olmütza, kao i biskup Anselmo od Havelberga.</s><s>Iako je njihov navodni cilj bilo postizanje preobraćenja pagana, većina je također tražila dodatni teritorij i desetinu za svoje episkopije; ava Wibald od Corveya pošao je u nadi sticanja ostrva Rügen.</s><s>U deminskom pohodu također su sudjelovali sekularni markgrofovi Conrad I i Albrecht Medvjed, koji su se nadali širenju svojih marki.</s><s>Kraljevski poljski kontingent htio je dodati na Biskupiju Lebus.</s><s>Marširajući iz Magdeburga, Albrecht Medvjed je ponovo osvojio Havelberg, kojije bio izgubljen još od slavenske pobune 983. godine.</s><s>Križari su onda uništili paganski hram i zamak u Malchowu.</s><s>Nakon neuspješne opsade Demina, markgrofovi su preusmjerili kontingent kružara u napad na centralnu Pomeraniju.</s><s>Dospjeli su do već pokrštenog grada Szczecina, gdje su se križari razišli nakon susreta sa biskupom Adalbertom od Pomeranije i kršćanskim vojvodom Ratiborom I od Pomeranije.</s>

<s>Posljedice 
Rezultati Vendskog križarskog rata bili su mješoviti.</s><s>Iako su Sasi potvrdili svoje posjedovanje Vagrije i Polabije, Niklot je zadržao kontrolu nad obodritskim zemljama istočno od Lübecka.</s><s>Sasi su također primali danak od Niklota, omogućili kolonizaciju Biskupije Havelberg i oslobodili neke danske zarobljenike.</s><s>Međutim, različiti kršćanski vođe, uglavnom Knut i Sven, posmatrali su svoje dvojnike sa sumnjom i optuživali jedan drugog za sabotiranje kampanje.</s><s>Prema Bernardu od Clairvauxa, cilj tog križarskog rata bilo je ratovanje sa paganskim Slavenima "do vremena kada se, uz Božju pomoć, ili preobrate ili budu izbrisani".</s><s>Međutim, taj križarski rat nije uspio postići preobraćenje većine Venda.</s><s>Sasi su postigli pretežno simbolična preobraćenja kod Dobina, budući da su se Slaveni vratili svojim vjerovanjima kada su se kršćanske vojske razišle; Albert od Pomeranije objasnio je: "Ako su došli da ojačaju kršćansku vjeru ... trebali su to uraditi propovijedanjem, ne oružjem".</s>

<s>Ruralno područje Mecklenburga i centralne Pomeranije opljačkano je i i broj stanovnika se smanjio uz mnogo krvoprolića, naročito od strane trupa Heinricha Lava.</s><s>O Heinrichovim pohodima, Helmold od Bosaua je napisao da "nije bilo pomena kršćanstva, već samo novca".</s><s>Slavenski stanovnici također su izgubili mnogo svojih načina proizvodnje, što je ograničilo njihov otpor u budućnosti.</s>

<s>Povezano</s>

<s>Sjeverni križarski ratovi</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Reference</s>

<s>Križarski ratovi</s>

