Risto Siliqi
<s>Risto Siliqi (, 16. august 1882 – 1. maj 1936) bio je albanski pjesnik, publicist, pravnik i borac za albansko nacionalno pitanje.</s><s>Na njegov su rad, slično ostalim pjesnicima Albanskog narodnog preporoda prije njega, utjecali ideje i osjećaji romantičarskog nacionalizma.</s>

<s>Život
Siliqi je rođen 16. augusta 1882. u jednostavnoj obitelji u Skadru, koji se danas nalazi u Albaniji, a tada je bio pod osmanskom vlašću.</s><s>Otac mu je bio pekar.</s><s>Prvo obrazovanje stekao je u školi na srpskom jeziku u svom gradu, a potom ga je nastavio u turskoj srednjoj školi "Ruzdiye", gdje je odmah počeo štrčati zvog širenja antiosmanske propagande među učenicima.</s><s>U određenom je trenutku bio blizu uhićenja, pa ga obitelj poslala na Cetinje, u Crnu Goru, kamo su se već ranije preselila trojica njegove braće.</s><s>Siliqi nije zaustavio svoje nacionalističko djelovanje tijekom svojih deset godina egzila.</s><s>Zajedno sa svojom braćom otvorio je mali hotel pod nazivom "Albanija", koji je služio kao središte rodoljubivih Albanaca.</s><s>Također je putovao u Rumunjsku i Bugarsku kako bi se sastao s tamošnjim albanskim zajednicama.</s>

<s>Siliqi je s oružjem sudjelovao u albanskom ustanku 1911. godine i, zajedno sa svojim suradnicima Hilom Mosijem i Luigjem Gurakuqijem, bio je član "Albanskog odbora" (), koji je rukovodio ustankom.</s><s>Sudjelovao je na sastanku u Gerči (, današnja Crna Gora) i bio je potpisnik Gerčkog memoranduma.</s><s>U međuvremenu, svi su ga ti događaji nadahnuli za pisanje; mnoge njegove rodoljubive pjesme pojavit će se u novinama albanskih zajednica.</s><s>Prvi balkanski rat zatekao ga je na Cetinju.</s><s>Nakon što ga je austrijska obavještajna služba obavijestila da je tamo na popisu za uhićenje zajedno s ostalim albanskim emigrantima, napustio je Cetinje i sakrio se u Kotoru.</s><s>On i drugi došli su u Skadar 1913. austrijskim brodom.</s><s>Crnogorski ga je sud u međuvremenu osudio na smrt u odsutnosti kao "neprijatelja crnogorske države".</s>

<s>Politička situacija u Skadru također je bila burna.</s><s>Kao dom mnogih zajednica koje su zbog svojih interesa podržavale različite europske sile, postojala su oštra proturječja i nedovoljna podrška novostvorenoj albanskoj državi.</s><s>Siliqi je odmah počeo raditi na ujednačavanju stava između kršćanske i muslimanske zajednice.</s><s>U to su vrijeme u Skadru postojala dva glavna propagandistička tiskovna organa: Taraboshi Arbereša Terenzija Toccija, koji je bio otvoreno proitalijanski nastrojen, i Seda-i Millet () Muse Juke, koji je bio proturski raspoložen.</s><s>Istodobno je Esad-paša Toptani u središnjoj Albaniji već uspostavio područje koje je bilo pod njegovom kontrolom, potpomognut sudionicima Londonske konferencije 1912–1913, a njegove propagandne jedinice osnovane su i u Skadru.</s><s>Siliqi je zauzeo otvoreno neprijateljski stav prema svima njima.</s><s>Bio je utemeljitelj rodoljubivog kluba "Lidhja Shqiptare" () i glavni urednik lista Shqypnija e Re (), s Hilom Mosijem kao direktorom i Karlom Sumom kao blagajnikom.</s><s>Uz patriotske aktivnosti, dva puta tjedno novine su mu davale mogućnost da objavljuje svoje književne kreacije, koje zbog financijskih problema nije mogao objaviti kao knjige.</s><s>Siliqi je dao otkaz u "Lidhja Shqiptare" zbog neslaganja stime da se crnogogorska vojska pozove u pomoć da bi se suzbile esadističke i proturske jedinice u Skadru.</s><s>Pridružio se dobrovoljačkim jedinicama koje su pomagale princu Wiedu protiv muslimanskih pobunjenika Haxhija Qamilija.</s><s>Crnogorski napad na Skadar 1914. tijekom Prvog svjetskog rata tamo je zatekao Siliqija; odmah je uhićen zajedno s Luigjem Gurakuqijem i ubrzo osuđen na smrtnu kaznu.</s><s>Austro-ugarska ofenziva na Crnu Goru i kapitulacija ove zemlje spasili su mu život.</s>

<s>S profesionalnog gledišta, Siliqi je već počeo raditi kao odvjetnik.</s><s>Završetkom Prvog svjetskog rata usmjerio je svoje snage na pravno područje.</s><s>Nastojanja nove albanske države ostavila su ga u gorkom razočaranju.</s><s>Radio je kao sudac u Vlori 1921. godine, a 1923. postao je prvi tajnik Ministarstva pravosuđa.</s><s>Ipak, 1924. dao je ostavku i vratio se u rodni grad i više se nije bavio politikom.</s><s>Radio je kao odvjetnik do kraja života, tj. do 1. maja 1936.</s>

<s>Pjesništvo
Siliqi je majstorski ovladao albanskim jezikom kao književnim sredstvom nakon što je došao u dodir s radom drugih pjesnika Narodnog preporoda.</s><s>Istodobno je oko 1900. počeo pisati poeziju.</s><s>Iako je njegov jezik bio dijalektalni, s mnogim slavenskim i turskim posuđenicama, njegova poezija pokazuje sve razvijentiji talent.</s><s>Čak i nakon 1915. godine, kada su njegova leksikologija i frazeologija dobili jasan oblik albanskog jezika, njegov pravopis ostao je isti.</s><s>Što se tiče metrike, njegova su prva djela utemeljena na albanskom folklornom osmosložnom stihu.</s><s>Uglavnom se služio trohejskim stihovima s vrlo malo jamba.</s><s>Također je koristio stihove od 6,7,10,12,16 slogova, gdje su 6 i 7 uglavnom u jambima, a u 6, 8, 10 dominiraju troheji, ponekad čak i mješovitom metrikom.</s>

<s>Siliqi je završio gimnazijsko obrazovanje dok je bio na Cetinju.</s><s>Tamo je čitao klasike kao što su Homer, Tolstoj i Lermontov.</s><s>Njegove prve pjesme bile su osobne prirode, ponekad s notm humora ili socijalne tuge.</s><s>Takvi su bili Dlirsija (), Grave pa evlad (), Kënga e pijes (), Në ​​vetmi () itd., koje ga prikazuju kao uznemirenu romantičnu dušu koja pokušava živjeti u skladu sa svojim unutarnjim svijetom.</s><s>No, glavne teme za Siliqija bile su rodoljubive.</s><s>Ispunjen optimizmom i bijesom protiv bilo koje vrste ugnjetavanja, Siliqi je očito pjesnik koji poziva na akciju i kritizira stagnaciju i pasivnost.</s><s>Njegova je poruka bila jasna: "S'kemi c'presim nga Evropa" ("ne možemo očekivati ​​ništa od Europe").</s><s>Jedina pjesnička zbirka koju je Siliqi uspio objaviti za života bila je Pasqyra e ditëve të përgjakshme (), koja je objavljena u Trstu 1913. godine, na 176 stranica, i koja je pisana pod velikim utjecajem autorovih iskustava u ustancima 1910-1911. godine i slavi osobito junaštvo gorštaka iz sjeverne Albanije.</s><s>Njegove druge pjesme sakupljane su iz tadašnjih časopisa.</s><s>Slično Asdreniju, Siliqi svojoj poeziji, uz rodoljubivu, daje i socijalnu notu.</s><s>Njegov je "heroj" seljak nadahnut idealima, koji ostavlja sve iza sebe i ide se boriti za svoju zemlju.</s><s>Između 1912. i 1915. godine napisao je mnogo pjesama, u oko 4.000 stihova.</s>

<s>Nasljeđe
Nakon Drugog svjetskog rata postojao je izravan interes za prikupljanje i objavljivanje njegovog pjesništva.</s><s>Prva zbirka njegove odabrane poezije, prethodno objavljene ili neobjavljene, izdana je 1956. godine, godinu dana nakon izravnih smjernica Centralnog komiteta Komunističke partije Albanije da se proučava Siliqijev lik i djelo.</s><s>Zbirka je nazvana Risto Siliqi – Vepra te zgjedhura (), a uredio ju je Dhimitër Fullani i objavio Institut za povijest (kao dio tadašnjeg Instituta znanosti).</s><s>Za razliku od drugih sudionika Albanskog narodnog preporoda, albanski komunistički režim nije osuđivao Siliqija i njegovo djelo.</s>

<s>Siliqijeva ljubav prema poeziji prenijela se na njegovog sina Llazara Siliqija, kao i na njegovog nećaka Dragu Siliqija, od kojih su obojica znčajna imena u albanskoj književnosti.</s>

<s>Po njemu je nazvana jedna ulica u Skadru.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s></s>

<s>Albanski pisci</s>

