Glosatori
<s>Глосатор је аутор глоса, односно објашњења или коментара одређеног текста.</s><s>У ужем смислу, глосатори су правници који су деловали у XII и XIII веку широм Италије, Немачке и Француске.</s><s>Глосатори представљају колевку јуриспруденције.</s>

<s>Историја 
Први универзитет је основан у Болоњи, 1119. године, а његов први професор, Ирнерије, усмерио је његову делатност на римско право.</s><s>Ирнерије и његови следбеници су пре свега били предавачи, али су, проучавајући текст Јустинијанових зборника, уписивали на маргинама или између редова своје белешке - "глосе".</s><s>По томе су добили назив глосатори.</s><s>Белешка између редова је glossa interlinearis , а на маргини glossa marginalis.</s><s>Сама реч "глосатор" настала је у средњовековном латинском језику (лат. - glossa - сјај) и овај латинизам је од краја средњег века позајмљен у српском, али и у осталим европским језицима као што су: немачки, француски, италијански и шпански.</s><s>Ову реч данас углавном користе само филолози, историчари и кодиколози.</s><s>Глосатори су спроводили детаљне студије одређеног текста и они су резултирали збиркама објашњења.</s><s>Њихов посао је био оживљавање класичног римског права.</s><s>Глосе су најпре биле примедбе или тумачења речи и израза који су постали неразумљиви, јер је средњовековни латински и начин размишљања био нешто другачији од класичног.</s><s>Неке глосе су упућивале на слична правила у другим деловима Јустинијанове кодификације, а било је и читавих малих студија.</s><s>Глосатори су сакупљали глосе које се односе на исто питање или групу питања у збирке зване summae, а било је и уопштених збирки које су се звале summae summarum.</s>

<s>Веза глосатора и права 
Глосатори су били суочени са расцепканошћу овлашћења у имовинским односима свог врeмена и тако су створили установу подељене својине: dominium utile, dominium directum и dominium eminenes.</s><s>Глосатори су показали много успеха у догмантској анализи и постали зачетници модерног правног метода.</s><s>За њих је Јустинијанова кодификација представља ratio scripta односно "писани разум" и по њима њу је само требало правилно разумети.</s><s>Период од једног века, у коме су деловали глосатори, представља време када је правна наука остварила велики напредак.</s><s>Они су били учитељи секуларног права у Болоњи и као што је напоменуто,тумачили су Јустинијаново право (Corpus Iuris Civilis).</s><s>Поред наведеног, глосе су описивале појединачне праве проблеме и решавале контрадикције међу различитим одломцима текстова.</s><s>Третман којим су објашњаване законске одредбе, био им је у великој мери непознат.</s><s>Неки од третмана били су подложни ауторитативном размишљању средњег века, јер су се паралелно одражавали и на схоластику у теологији.</s><s>Они су покушавали да протумаче Јустинијанову кодификацију и да је пре свега прилагоде свом времену - феудалном и црквеном праву.</s><s>Из разних земаља Европе (Француске, Немачке, Холандије, Пољске, Енглеске) долазили су млади људи у Болоњу и друге градове како би учили право.</s><s>Најважнији глосатори били су: Ирнерије, Азон и Акурзије.</s><s>Њихов рад су касније, током XIII и XIV века наставили постглосатори - Чино из Пистоја, Бартол из Сасоферата и Балдо.</s><s>У уставном и правном животу свог времена, глосатори су преузели улогу наставника, рецензената и уредника документа.</s><s>Првенствено се сматрало да су теоретичари који су пружали обуку за јавни живот, али су имали мало утицаја на практичну примену закона.</s><s>Глосатори су за Corpus Iuris Civilis пружали услуге које нису имале директан правни ефекат, што је било због чињенице да су чиновнички извори канониста, оријентисани ка садашњости уживали приоритет.</s><s>Лична и локална права такође су уживала приоритет у свакодневном правном животу.</s><s>С друге стране, неки глосатори су сматрали да је Corpus Iuris Civilis директно примењив закон.</s><s>Кључне државе у коме се римењивало Јустинијаново право су Италије и Француска, где су глосатори и деловали.</s><s>Они су имали епохални значај за читаву Европу.</s><s>Оснивач Историсјке правне школе, Фридрих Карл фон Савињи, глосаторе је назвао "реформаторима наученим из књиге (правног живота)".</s><s>Након глосатра, коментатори су помогли при уклањању све очигледнијег јаза између чисте правне теорије и практичне промењивости закона.</s><s>Тек је у ренесанси било заступљено мишљење да се историјски начин истраживања може применити на разне сфере и у то време се рађа историја књижевности, филозофије, уметности, па и историја права.</s><s>Ирнерије су наследили Мартин, Булгар, Јакоб и Хуго и названи су "четири доктора".</s><s>Такође, појавило се много других који су писали сопствена дела, а најзначајнији је био Плаценин, који је глосаторски начин рада пренео у јужну Франуцуску и тамо око 1170. написао коментар Кодекса.</s><s>Најважније дело глосатора, којим је окончан њихов начин рада, била је збирка глоса коју је објавио Акурзије, под називом Glossa ordinaria.</s>

<s>Постглосатори 
Од средине XIII па све до XVI века, полазећи од Акурзијеве Glossa ordinaria, развија се нова варијанта италијанског начина подучавања (mos docendi italicus) - школа постглосатора или коментатора.</s><s>Постглосатори су наставном и научном делатношћу допринели јођ већем ширењу утицаја римског права, али су, поред тога, у већој мери него глосатори били усмерени ка пракси.</s><s>Они су, утолико важнији за развој модерног права.</s><s>Они су омогућили рецепцију римског права.</s>

<s>Референце 
1 - Franz Wieacker: Privatrechtsgeschichte der Neuzeit.</s><s>Unter Berücksichtigung derdeutschen Entwicklung.</s><s>2. Auflage, Vandenhoeck &amp; Ruprecht, 1967.</s><s>S. 80 f.</s>

<s>2 - https://sr.wikipedia.org/sr-ec/Јустинијанов_зборник</s>

<s>3 - Paul Koschaker: Europa und das Römische Recht.</s><s>4. Auflage, C.H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung.</s><s>München, Berlin 1966.</s><s>S. 62.</s>

<s>4 - Сима Аврамовић, Војислав Станимировић (2019), „Упоредна правна традиција“ стр.20., Београд: Универзитет у Београду - Правни факултет</s>

<s>5 - Paul Koschaker: Europa und das Römische Recht.</s><s>4. Auflage, C.H. Beck’scheVerlagsbuchhandlung.</s><s>München, Berlin 1966.</s><s>S. 55 ff.</s>

<s>6 - Franz Wieacker: Privatrechtsgeschichte der Neuzeit.</s><s>Unter Berücksichtigung der deutschen Entwicklung.</s><s>2. Auflage, Vandenhoeck &amp; Ruprecht, 1967.</s><s>S. 80 f.</s>

<s>7 -  Wolfgang Kunkel: In SZ, romanistische Abteilung (RA, ISSN 0323-4096) 71 (1954), 517 Anm.</s>

<s>8 - dr. Obrad Stanojević, Rimsko pravo, bosanskohercegovacko izdanje Redaktor dr. Zdravko Lučić, Izdavač - Magistrat, Sarajevo, str 112., 113.</s>

<s>Литература</s>

<s>https://de.wikipedia.org/wiki/Glossator
 Сима Аврамовић, Војислав Станимировић (2019), „Упоредна правна традиција“,Београд: Универзитет у Београду - Правни факултет
 dr. Obrad Stanojević, Rimsko pravo, bosanskohercegovacko izdanje Redaktor dr. Zdravko Lučić, Izdavač - Magistrat, Sarajevo</s>

<s>Rimsko pravo</s>

