Anthelme Mangin
<s>Anthelme Mangin, pravim imenom Octave Félicien Monjoin (Saint-Maur, 19. ožujka 1891. – Pariz, 10. rujna 1942.) bio je francuski časnik i veteran Prvog svjetskog rata, koji je postao poznat kao glavni akter dugogodišnjeg sudskog procesa u kojem je nekoliko desetaka obitelji tvrdilo da je on njihov u ratu nestali sin.</s><s>Na kraju procesa, 1938. godine, utvrđeno je kako je on sin Pierrea Monjoina i Joséphine Virly.</s>

<s>Dana 1. veljače 1918. godine, francuski vojnik je doveden na kolodvor Gare des Brotteaux u Lyonu, bez ikakvih vojnih ili civilnih dokumenata.</s><s>Na ispitivanju je dao ime koje je otprilike zvučalo kao Anthelme Mangin, što je i službeno zavedeno i što je postalo ime po kojemu ga historija pamti.</s><s>Nakon što mu je dijagnosticirana dementia praecox, Mangin je poslan u azilij u Clermont-Ferrandu.</s><s>U siječnju 1920. godine, Le Petit Parisien je na naslovnici objavio veliki članak s fotografijama o pacijentima u aziliju, među kojima je bio i Mangin, u nadi da će ih obitelji prepoznati.</s><s>Obitelj Mazenc iz Rodeza je tvrdila kako je on njihov sin, Albert, koji je nestao 1915. godine kod sela Tahure.</s><s>Sukladno tome, Mangin je prebačen u azilij u Rodezu, gdje je suočen s brojnim predratnim prijateljima i poznanicima, međutim nikoga nije prepoznao.</s><s>Antropološki podaci ubrzo su otkrili nekoliko značajnih razlika između Alberta Mazenca i Mangina, uključujući i razliku od čak 10 cm u visini.</s>

<s>Dvije godine kasnije, Ministarstvo umirovljenika objavilo je u Manginovu fotografiju u nadi da će ga netko prepoznati.</s><s>Nekoliko desetaka obitelji ubrzo je poslalo odgovor.</s><s>Nakon duge istrage koju su proveli psihijatri iz rodeškog azilija, samo su dvije osobe ostale kao potencijalni kandidati: Lucie Lemay, koja je tvrdila da je Mangin njezin suprug, te Pierre Monjoin, koji je tvrdio da je nepoznati vojnik njegov sin.</s><s>Godine 1934., Mangin je odveden u Saint-Maur, gdje je samostalno od kolodvora došao do Monjoinove kuće, mada i dalje nije prepoznavao starca; uz to je i uočio razlike na seoskoj crkvi, koja je stradala tokom njegova odsutstva.</s><s>Vlasti su temeljem toga zaključile da je Mangin zapravo Monjoinov sin, međutim Lemayjeva je uložila žalbu i proces je još malo odužen.</s>

<s>Pravomoćna odluka donesena je 1938. godine, nakon čega je Mangin povjeren na skrb ocu i bratu, mada su oni obojica umrli prije nego je odluka provedena.</s><s>Mangin je nakon toga odveden u psihijatrijsku bolnicu u Parizu, gdje je preminuo u rujnu 1942. godine, navodno od pothranjenosti.</s><s>Pokopan je u običnom grobu, ali su njegovi posmrtni ostaci 1948. godine preneseni u Saint-Maur, gdje je pokopan pod imenom Octave Félicien Monjoin.</s>

<s>Manginova priča imala je značajan utjecaj u francuskoj kulturi, a poslužila je kao direktna inspiracija za roman Siegfried et le Limousin Jeana Giraudouxa te dramu Le Voyageur sans bagage Jeana Anouilha.</s>

<s>Francuski oficiri
Biografije, Prvi svjetski rat</s>

