Adolf Weiler
<s>Adolf Weiler (Bosanski Novi, 11. 4. 1895 - Zagreb, 3. 1. 1969), jugoslavenski akademski slikar, učesnik Narodnooslobodilačke borbe/pokreta (NOB), član "Šumarskog društva" i član "Saveza šumarskih društava SR Hrvatske".</s>

<s>Biografija</s>

<s>Podrijetlo, školovanje i slikarstvo 
Adolf Weiler (ponekad i Vajler) rođen je 11. 4. 1895 godine u Bosanskom Novom u siromašnoj židovskoj porodici, kao najmlađe dijete.</s><s>Nakon prerane očeve smrti, Adolf se sa porodicom preselio u Zagreb.</s><s>Kao potomak porodice prvog zagrebačkog ortodoksnog rabina, Aarona Palote, bio je blizak jugoslavenskim omladinskim cionističkim krugovima.</s><s>Nakon završene osnovne i srednje škole, pohađao je Gospodarsko-šumarski fakultet Sveučilišta u Zagrebu gdje je je diplomirao 30. 7. 1921 godine.</s><s>Usporedo sa šumarstvom Adolf je studirao u privatnoj školi poznatog zagrebačkog  slikara prof. Tomislava Krizmana u Zagrebu, a usavršavao se u Beču kod prof. Russla, te u Minhenu i Berlinu gdje se upoznao ne samo sa tokovima moderne umjetnosti već i sa specifičnim židovskim temama.</s><s>Tokom ranih 1920-tih Adolf je intenzivno sudjelovao u  počecima formiranja židovske umjetničke scene u Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca (Kraljevina Jugoslavija).</s><s>Na svom prvom nastupu na izložbi u Bogoštovnoj izraelskoj općini Zagreb 1922 godine izložio je veći broj ulja na platnu manjeg formata.</s><s>1923 godine, Adolf je izlagao na izložbi u povodu IV. sleta židovske omladine u Beogradu, zajedno sa Slavkom Brillom, Danielom Kabiljom, Zlatom Herlinger-Schwarz, Salamonom Papom, Oskarom Nemonom, Aleksander Podvincom i Josipom Levijem Monsinom.</s><s>Osim ulja na platnu, Adolf je izlagao crteže ugljenom, rotlom i akvarel "Španjolski Jevrej", te pejsaže iz okolice Minhena i kopije Daumiera.</s><s>1959 godine samostalno je izlagao u Samoboru, te 1963 također samostalno u Zagrebu.</s><s>Radovi su mu podijeljeni u tri ciklusa: Raniji radovi od 1920-tih do 1941, Stradanja od 1942 do 1949 s opusom od 18 slika i Samoborski ciklus sa 14 slika.</s><s>Radovi stvoreni u toku poznih 1920-tih i 1930-tih godina vezani su za predjele između Gorskog Kotra i Velebita, gdje je radio kao šumar, ili porodične portrete.</s><s>Intenzivnijoj umjetničkoj djelatnosti se vraća tek u toku Drugog svjetskog rata i Holokausta.</s><s>Umjetnički opus koji uključuje preko 200 crteža i niz uljanih slika stvorenih u vrijeme rata i nakon njega, tokom 1950-tih godina, (danas čuvanih u Hrvatskom povijesnom muzeju, Židovskoj općini Zagreb i privatnim kolekcijama) posvećen je Vajlerovim iskustvima iz tog stradalačkog perioda.</s><s>Ti radovi, koji opisuju kako židovske žrtve tako i život u partizanima pripadaju grupi umjetničkih radova stvorenih širom Europe u toku Holokausta i nakon njega.</s><s>Često, upravo koristeći ikonografiju slika s kraja 19. i ranog 20. vijeka koja opisuje stradanja istočno-europskih Židova u vrijeme pogroma i izgona, koje je kako smo vidjeli, upoznao u ranim periodima svoje umjetničke karijere, Vajler je ostvario kontinuitet svoje umjetnosti i uzdigao temu patnje na razinu univerzalnog.</s><s>Istovremeno, povremeno opisujući specifično židovske teme vezane za religiju i židovski identitet, on je želio da u svojoj umjetnosti sačuva svijet koji je nestao pred njegovim očima.</s><s>U penziji se nastavio baviti slikarstvom, a na Šumarskom fakultetu u Zagrebu organizirane su likovne diskusije studenata koje je vodio Adolf.</s><s>Likovno je pomagao izdavanje spomenice "Šumarska nastava u Hrvatskoj 1860-1960", a bio je i u ocjenjivačkim odborima na izložbama studenata šumarstva gdje je otkrio nekoliko izrazitih slikarskih talenata.</s>

<s>Rad u šumarskoj službi, NOB i rad nakon rata 
1925 godine Adolf se vratio u domovinu tj. Kraljevinu Jugoslaviju.</s><s>Zaposlio se kao šumarski asistent kod "Direkcije šuma Sarajevo", zatim kod "Direkcije šuma Zagreb", pa "Kotarskog poglavarstva Sušak".</s><s>Poslije je radio kod "Šumarije Fužine" i kod "Šumarije Krasno".</s><s>1927 godine položio je stručni ispit, a od 1929 radio je kod "D.I. poduzeća Našice".</s><s>Od 1931 bio je šumarski referent "Kotarskog poglavarstva Kutina".</s><s>Aprilski rat i okupacije Kraljevine Jugoslavije zatekla je Adolfa na radu u "Šumariji Popovača".</s><s>Nakon uspostave Nezavisne Države Hrvatske (NDH), Adolf je kao Židov bio otpušten iz službe i penzionisan, da bi mu odmah potom bila ukinuta i penzija.</s><s>Zadržao se na području Popovače gdje je surađivao sa partizanima.</s><s>18. 12. 1943 bio je uhapšen i zatvoren u zatvor u Kutini.</s><s>Nakon deset dana uspio je pobjeći, te se 28. 12. priključio NOB-u u Moslavini.</s><s>Aktivno je sudjelovao u osnivanju stručne izobrazbe šumarskih tehničara i lugarskog osoblja na oslobođenom teritoriju Garešnice, Suhopolja i Sombora.</s><s>Po završetku rata, 1945 godine, Adolf se zaposlio kao šumarski referent "Ministarstva poljoprivrede i šumarstva NR Hrvatske" u Zagrebu, a od 1946 "Kotarskog NO Samobor", gdje je vodio brigu o šumama i uređenju gradskih parkova (jedan od njih zovu Weilerov perivoj).</s><s>Godine 1953, narušena zdravlja, Adolf je otišao u mirovinu.</s>

<s>Smrt i pokop 
Adolf Weiler je preminuo 3. 1. 1969 godine.</s><s>Sahranjen je na židovskom dijelu zagrebačkog groblja Mirogoj u porodičnoj grobnici.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Biografije, Novi Grad
Jugoslavenski Jevreji
Austrougarski Jevreji
Jugoslavenski slikari
Jevrejski slikari
Jevreji u Narodnooslobodilačkoj borbi
Jugoslavenski partizani
Sahranjeni na groblju Mirogoj u Zagrebu</s>

