Vezivo
<s>Vezivo je tvar koja povezuje čestice neke smjese u čvrstu cjelinu.</s><s>Najčešće je u praškastom ili tekućem stanju.</s><s>U građevinarstvu se rabi za pripravu betona (cement), morta, asfalta, boja (nalič), lakova i drugih građevnih materijala, koji se prije ugradnje svježi pripravljaju u žitkom ili tekućem stanju, a nakon nekoga vremena očvrsnu.</s><s>Razlikuju se nehidraulična ili zračna veziva, koja očvršćuju samo na zraku, a u očvrslom stanju nisu postojana u vodi (vapno, gips, magnetna veziva, vodeno staklo), hidraulična veziva, koja očvršćuju na zraku ili pod vodom, a u očvrslom stanju postojana su u vodi (cement), te organska veziva, u koja se ubrajaju bitumen i sintetska ljepila.</s>

<s>Veziva su neisparljivi dio premaznih sredstava (naliča), a odgovorna su za stvaranje koherentnog, neprekidnog sloja, koji potpuno prianja uz podlogu.</s><s>Značajno određuju mehanička i kemijska svojstva prevlake te povezuju sve druge komponente sustava u optimalni proizvod.</s><s>Također, određuju principe i tehnike pripreme površine te nanošenja zaštitnog sustava.</s><s>Kao veziva koriste se biljna sušiva i polusušiva ulja, celulozni derivati, klor-kaučuk (lateks), asfalt, voskovi, gumene smjese, silikoni, cement, emajl, metali i drugo.</s>

<s>Svojstva veziva za boje i lakove 
Vezivo je komponenta lakova i boja od najveće važnosti za njihovu kakvoću (kvalitetu) i primjenu.</s><s>Osnovna im je uloga stvaranje prevlake (filma) na nekoj podlozi.</s><s>Veziva su uglavnom visokomolekularne tvari, to jest tvari sastavljene od vrlo velikih molekula (polimeri), ali također i niskomolekularni spojevi, koji tek prilikom otvrdnjivanja prevlake prelaze u visokomolekularne spojeve.</s><s>Od prirodnih tvari kao veziva upotrebljavaju se biljna sušiva, polusušiva i nesušiva ulja, celulozni esteri i prirodne smole.</s><s>Međutim, mnogo se više upotrebljavaju sintetske smole, a prirodne smole sudjeluju danas samo u malom udjelu u suvremenoj proizvodnji lakova i boja, te se upotrebljavaju dobrim dijelom još samo kao dodatna, a ne više kao osnovna veziva.</s><s>I neke druge velike grupe veziva, koje su se nekada proizvodile isključivo modificiranjem prirodnih smola (na primjer klorkaučuk ili ciklički kaučuci), danas se proizvode uglavnom sintetski.</s>

<s>Nakon nanošenja nekog prekrivnog sredstva na podlogu, spojevi koji čine vezivo trebaju prijeći u svoj konačni oblik.</s><s>Taj se proces nastajanja čvrste i suhe prevlake naziva sušenjem.</s><s>Tom su prilikom mogući sljedeći procesi:
 hlapljenje otapala (vode ili organskih otapala) iz otopina visokomolekularnih tvari;
 hlapljenje vode ili organskih otapala iz disperzija visokomolekularnih tvari;
 hlađenje talina;
 otvrdnjivanje prevlake kemijskom reakcijom.</s>

<s>Lakovi i boje koje se suše jednim od prvih triju načina ili njihovom kombinacijom nazivaju se fizikalno sušivim.</s><s>Kako se priliko njihova sušenja ne zbivaju kemijske reakcije, potrebno je da njihovo vezivo već sadrži visokomolekularne tvari, koje će nakon hlapljenja ili hlađenja tvoriti prevlake željenih kvaliteta.</s><s>U prekrivnom sredstvu često se nalazi i omekšivač koji u kombinaciji s vezivom daje prevlaci bolja mehanička ili druga svojstva.</s><s>Ponekad se stvaranje prevlake može ubrzati zagrijavanjem.</s><s>U fizikalno sušiva ubrajaju se prekrivna sredstva koja kao veziva sadrže celulozne derivate, klorkaučuk, ciklokaučuk, vinilne polimere ili stiren-butadienske kopolimere.</s>

<s>Kemijski sušivi lakovi i boje 
Kemijski sušivi lakovi i boje, to jest oni koji otvrdnjuju nekom kemijskom promjenom veziva, sadrže niskomolekularne spojeve ili smjese tih spojeva i visokomolekularnih tvari.</s><s>Katkad su to tvari niske viskoznosti (rijetke) pa su u usporedbi s fizikalno sušivim lakovima i bojama potrebne manje količine otapala, a ponekad otapalo nije uopće potrebno.</s><s>Sušenje, to jest stvaranje prevlake, posljedica je kemijske reakcije među molekulama veziva kojom iz spojeva manje molekularne težine nastaju umrežene visokomolekularne tvari.</s><s>Pri tom se radi o mogućim polireakcijama: o polimerizaciji, polikondenzaciji, poliadiciji ili o mješovitim reakcijama.</s><s>Polireakcije među sastojcima veziva mogu se pobuditi oksidacijom s kisikom iz zraka, zagrijavanjem, energijom toplinskog zračenja ili samo dovođenjem reaktivnih sastojaka u neposredan dodir, a mogu se ubrzati pogodnim katalizatorom.</s><s>Polimerizacijom koja se pobuđuje oksidacijom na zraku, otvrdnjuju biljna sušiva ulja koja služe kao vezivo u firnisu, uljenim bojama i uljenim lakovima.</s><s>Osim toga, polimerizacijom se umrežavaju i alkidne smole sušive na zraku ili modificirane monomerima (stiren, akrilati, viniltoluen i drugi), epoksidni esteri i epoksidne smole modificirane sušivim uljima, epoksidne smole uz dodatak kiselina ili tercijarnih amina i drugi.</s><s>Poznati su i mješoviti procesi kao što je adicijska polimerizacija.</s>

<s>Prekrivna sredstva kojima vezivo reagira polikondenzacijom, često je nakon nanošenja na podlogu potrebno zagrijavati u posebnim pećima i tako postići otvrdnjivanje.</s><s>Osim toga, neka od tih sredstva otvrdnjuju u prisutnosti katalizatora i bez zagrijavanja.</s><s>U tu se grupu ubrajaju prekrivna sredstva s vezivima kao što su amino-smole (urea i melaminske), zatim viševezivni naliči na osnovi alkidnih smola nesušivog i polusušivog tipa kombiniranim s hidroksidnim, karboksilnim ili esterskim grupama, epoksidne smole uz amino-smole; zatim fenolne, silikonske, akrilne smole i druge.</s>

<s>Poliadicijom dobivaju se prevlake vrlo trajnih i otpornih lakova i boja opće primjene.</s><s>U tu se grupu svrstavaju epoksidne smole (ponekad u kombinaciji s katranom), koje otvrdnjuju u dodiru s poliamidima, poliaminima ili izocijanatima, te naliči na osnovi poliuretanskih veziva.</s><s>Neke od kombinacija veziva koje reagiraju poliadicijom otvrdnjuju vrlo brzo, pa se njihove komponente smiju dovesti u dodir tek neposredno prije upotrebe.</s><s>To su dvokomponentna prekrivna sredstva, od kojih se jednokomponentna razlikuju po tome što su stabilna u obliku u kojem se i primjenjuju ako su uskladištena i kroz duže vrijeme.</s>

<s>Vrste veziva za boje i lakove 
Prema kemijskom sastavu i prema namijeni u lakovima i bojama, razlikuje se čitav niz veziva.</s>

<s>Biljna ulja 
Biljna ulja jesu prirodne tvari koje se dobivaju iz sjemenaka i plodova biljaka.</s><s>To su esteri viših masnih kiselina s glicerolom.</s><s>S obzirom na vrstu i količinu masnih kiselina s većim ili manjim brojem dvostrukih veza, ulja pokazuju veću ili manju sušivost, pa se razlikuju sušiva, polusušiva i nesušiva ulja.</s><s>Ulja građena od glicerola i linolne ili linolenske kiseline ubrajaju se u sušiva ulja.</s><s>Njihovo je svojstvo da nanesena u tankom sloju na podlogu i izložena zraku i svjetlu ubrzo očvrsnu i tvore elestičnu, otpornu prevlaku.</s><s>Naime, kisik iz zraka veže se na nezasićene veze stvarajući perokside i hidroperokside koji se raspadaju, a nastala radikalska mjesta pobuđuju zatim polimerizaciju, kojoj pogoduju metalne soli masnih kiselina kao katalizatori (takozvani sikativi ili sušila).</s><s>Najvažnija sušiva ulja jesu laneno, orahovo, konopljino, drvno (tung) ulje i druga.</s><s>Sušiva ulja upotrebljavaju se kao veziva za pripravu firnisa, uljenih boja i uljenih lakova, te za modificiranje alkidnih smola sušivih na zraku.</s><s>Prekrivna sredstva ili naliči na osnovi sušivih ulja neotrovna su i nemaju štetnih posljedica s obzirom na zagađivanje okoliša.</s><s>Usprkos sporom sušenju, sušiva su ulja i danas važna kao veziva za temeljne boje zbog izvanrednih svojstava prodiranja (penetriranja).</s><s>Međutim, za pokrivne boje prektički su potpuno zamijenja alkidnim modificiranim smolama.</s>

<s>Celulozni derivati 
Od celuloznih derivata koji se upotrebljavaju kao veziva za lakove i boje, najvažniji su celulozni nitrat i neki celulozni esteri organskih kiselina, u prvom redu celulozni acetat.</s><s>Celulozni nitrat (poznat i pod pogrešnim nazivom nitroceluloza) dobiva se nitriranjem celuloze.</s><s>Nitrira se celuloza dobivena od drveta ili pamuka.</s><s>U proizvodnji naliča upotrebljava se celulozni nitrat s 10,6 do 12,3 % dušika.</s><s>U prekrivnim sredstvima, kombiniranim sa smolama i omekšivačima, primjenjuje se u obliku otopine, pa se ubraja u fizikalno sušiva veziva.</s><s>Kao otapala upotrebljavaju se mnogi esteri i ketoni.</s><s>Aceton se može smatrati univerzalnim otapalom za različite vrste celuloznih nitrata, koje se međusobno razlikuju uglavnom prema stupnju viskoznosti.</s><s>Celulozni nitrat služi kao vezivo za mnoge lakove i boje koje se primjenjuju za zaštitu drva, osobito namještaja, metala, papira, kože, tekstila, lak za nokte i drugo.</s>

<s>Celulozni acetat (ecetilceluloza) dobiva se djelovanjem anhidrida octene kiseline na celulozu.</s><s>Može se upotrijebiti i smjesa anhidrida nekoliko kiselina (octena, propionska, maslačna), pa se dobivaju mješoviti celulozni esteri.</s><s>I ta se veziva suše fizikalno, to jest hlapljenjem otapala.</s><s>Prevlake takve veziva odlikuju se bezbojnošću, dobrim izolacijskim svojstvima i postojanošću prema svjetlu, vodi, uljima i mastima.</s><s>Celulozni acetati i slični mješoviti esteri upotrebljavaju se kao veziva u prekrivnim sredstvima za drvo, za neke metale i legure (bronca), u izolacijskim lakovima za elektrotehniku i slično.</s>

<s>Prirodne smole 
Prirodne smole bile su ranije vrlo važne smolne komponente za proizvodnju lakova.</s><s>Tako se, na primjer mnogo upotrebljavao šelak, koji se dobiva iz izlučina ličinki nekih vrsta biljnih uši iz tropskih predjela, zatim kolofonij kao smola crnogoričnih stabala, pa jantar, kopali i indeni.</s><s>Međutim, danas prirodne smole nisu toliko važne i manje se upotrebljavaju kao samostalna veziva, pa služe uglavnom kao dodaci prekrivnim sredstvima na osnovi alkidnih smola i celuloznih nitrata koji se suše na zraku.</s>

<s>Sintetske smole 
Sintetske smole svakako su najvažnije među vezivima suvremenih lakova i boja.</s><s>To su većinom umjetni organski polimeri, to jest visokomolekularne tvari nastale iz niskomolekularnih kemijskom sintezom.</s><s>U upotrebi se nalazi čitavo mnoštvo umjetnih smola koje služe kao vezivo.</s><s>Ta se veziva međusobno razlikuju prema strukturi i mnogim svojim svojstvima, pa je i područje njihove primjene u obliku gotovih proizvoda, lakova i boja, vrlo veliko i različito.</s>

<s>Poliesteri 
Poliesteri se općenito dobivaju polikondenzacijom viševalentnog alkohola i višebazne kiseline.</s><s>Već prema vrsti polaznih spojeva i načina vođenja reakcije, nastaku i proizvodi vrlo različitih svojstava.</s><s>Pod trgovačkim nazivom poliesterske smole danas se podrazumijevaju isključivo nezasićene poliesterske smole, dok se ostali tipovi zasićenih i modificiranih poliesterskih smola svrstavaju u alkidne smole.</s><s>Nezasićene poliesterske smole nastaju sintezom nezasićenih dikarboksilnih kiselina s dvovalentnim alkoholima.</s><s>Kao kiseline primjenjuju se maleinska i fumarna, alkohol je etilenglikol ili propilenglikol, a kao sredstvo za umrežavanje (ujedno i reaktivno otapalo) najčešće služi stiren bez i malo polimera.</s><s>Nezasićene poliesterske upotrebljavaju se kao veziva za prevlake na drvu (namještaj), metalu (automobili), na mineralnim podlogama, te kao armirane plastične mase za izradu manjih plovila.</s>

<s>Alkidne smole 
Alkidne smole danas su zasigurno najvažnija grupa sintetskih veziva, pa su i prema obujmu proizvodnje na prvom mjestu među sintetskim smolama.</s><s>To su poliesteri koji nastaju polikondenzacijom nekog polialkohola (glicerola, pentaeritritola i drugih) i neke polikarboksilne kiseline, najčešće ftalne ili izoftalne kiseline u obliku anhidrida.</s><s>Alkidne smole većinom se naknadno modificiraju, to jest na preostale slobodne hidroksidne grupe polialkohola vežu se masne kiseline (takozvana modificirajuća komponenta).</s><s>Uz tu se komponentu mogu vezati i druge molekule, na primjer stirenski adukti, akrilati, epoksidi i drugo, pa se tako proizvodi niz vrsta modificiranih alkidnih smola različitih svojstava.</s>

<s>Nemodificirane alkidne smole 
Nemodificirane alkidne smole (bezuljne smole ili takozvani čisti alkidi) nisu moficirane uljima.</s><s>Jedno im je od važnih svojstava što ne požute pri visokim temperaturama pečenja (200 °C).</s><s>Otporne su na kemijske i atmosferske utjecaje, pa mogu ponekad zamijeniti i akrilne smole.</s><s>Neki tipovi služe i kao omekšivači.</s><s>Nemodificirane alkidne smole na osnovi tereftalne kiseline služe, uz upotrebu sredstva za umrežavanje, pri proizvodnji prekrivnih sredstava u obliku praha.</s>

<s>Alkidne smole sušive na zraku 
Alkidne smole sušive na zraku modificirane su sušivim i polusušivim biljnim uljima (laneno, sojino, suncokretovo, sulfatno ili tal ulje, dehidrirano ricinusovo i druga) ili masnim kiselinama.</s><s>Količina ulja ili masnih kiselina u polumasnim alkidnim smolama iznosi obično od 45 do 60%, a u masnim alkidnim smolama više od 60%.</s><s>Obje se grupe ubrajaju u smole sušive na zraku.</s><s>Takve smole, kao i obična veziva sa sušivim uljima, suše se djelovanjem kisika iz zraka uz prisutnost sikativa kao katalizatora.</s><s>Kao sikativi služe otopine metalnih sapuna kobalta, olova, mangana, cirkonija, kalcija i drugi.</s><s>Njihovim djelovanjem ubrzava se oksidacija ulja, odnosno uljne komponente alkidnih smola.</s><s>Veći postotak ulja (od 60 do 70%) omogućuje bolje razlijevanje, osobito pri nanošenju kistom, trajnu elastičnost i odličnu otpornost prema atmosferskim utjecajima, što lakovima i lak-bojama daje veliku trajnost.</s><s>Sušenje je polagano i ono se povišenjem temperature ne može znatnije ubrzati.</s><s>Međutim, sušenje nekih polumasnih tipova alkidnih smola (od 40 do 50% ulja) može se malim povišenjem temperature znatno ubrzati, pa se oni danas dosta još upotrebljavaju kao veziva za reparaturno lakiranje osobnih vozila, autobusa, tramvaja.</s><s>Ti se tipovi smola zbog dobre podnošljivosti s pigmentima mnogo primjenjuju i za izradu različitih industrijskih lakova i boja, osobito za izradu antikorozivnih temeljnih boja.</s><s>Upotrebljavaju se i u kombinaciji s drugim vrstama veziva, na primjer s klorkaučukom.</s>

<s>Alkidne smole nesušive na zraku 
Alkidne smole nesušive na zraku (nesušive alkidne smole) obuhvaćaju uglavnom kratkouljna veziva s količinom ulja, odnosno masnih kiselina do 45%.</s><s>Upotrebljavaju se za kombinaciju s celuloznim nitratom, a modificirane su ricinusovim i arašidovim uljem, te nekim masnim kiselinama koje bitno mijenjaju svojstva celuloznog filma (na primjer daju mu trajnu elastičnost).</s>

<s>Alkidne smole sušive u peći 
Alkidne smole sušive u peći također su kratkouljne alkidne smole koje sadrže do 45% ulja, odnosno masnih kiselina.</s><s>Većinom su to alkidne smole modificirane dehidratiranim ricinusovim uljem ili različitim sintetskim masnim kiselinama.</s><s>Upotrebljavaju se u kombinaciji s amino-smolama, najviše za lakove i boje sušive u peći, te za lakove i boje koje otvrdnjuju dodatkom tvari kiselog karaktera.</s><s>O reaktivnosti alkidne, ali još više amino-smole, ovisit će uvjeti sušenja lakova i boja izrađenih na osnovi tih smola.</s>

<s>Alkidne smole modificirane stirenom 
Alkidne smole modificirane stirenom, viniltoluenom, akrilnom monomerima i slično, odlikuju se nekim posebnim svojstvima.</s><s>Prve faze sušenja lakova i boja na osnovi alkidnih smola modificiranih stirenim (od 10 do 60% s obzirom na količinu masne kiseline) veoma su brze, a s porastom postotka vezanog stirena raste brzina sušenja, ali i osjetljivost na otapala.</s><s>Filmovi lakova i boja ne odlikuju se osobito visokim sjajem, niti mogućnošću kombiniranja s drugim vezivima, osobito alkidnim.</s>

<s>Alkidne smole modificirane akrilatnim monomerima 
Alkidne smole modificirane akrilatnim monomerima dobivaju se modifikacijom lanenih, ricinenskih i sojinih alkida različitim esterima akrilne i metakrilne kiseline.</s><s>Prednost je takvih alkidnih veziva u velikoj brzini sušenja, u odličnom prianjanju, svjetlostalnosti i elastičnosti.</s><s>Mnogo se lakše pripravljaju kombinacije s drugim vezivima i s pigmentima, što omogućuje i izradu kvalitetnih brzosušivih antikorozivnih temeljnih boja.</s><s>U tu grupu ubrajaju se i alkidne smole modificirane izocijanatima ili izocijanatima i akrilatima.</s><s>Sušenje tih alkidnih smola veoma je brzo, a povećava se i otpornost prevlake prema vodi, alkalijama i razrijeđenim kiselinama, te prema požućenju.</s>

<s>Alkidne smole modificirane silikonskim smolama</s>

<s>Alkidne smole modificirane silikonskim smolama (takozvane silikonizirane alkidne smole) s najmanje 30% silikonske komponente pokazuju dobru temperaturnu otpornost, trajnost i zadržavanje sjaja gotovih proizvoda.</s>

<s>Vodorazrijedive alkidne smole 
Vodorazrijedive alkidne smole čine danas neobično zanimljivu grupu proizvoda.</s><s>Molekule tih smola hidrofilne su u području pH od 7 do 9, pa se mogu razrjeđivati vodom uz održavanje potrebnog pH minimalnim dodacima različitih alifatskih amina.</s><s>Njihovom se upotrebom smanjuje požarna opasnost i potrebne sigurnosne mjere zbog zagađivanja okoliša.</s><s>Vodorazrijedive alkidne smole izrađuju se u kvalitetama alkidnih smola sušivih u peći, a kombiniraju se s vodorazrjedivim aminismolama za sušenje na nižim temperaturama, te za sušenje na zraku.</s><s>Veoma im je važno područje primjene elektroforetsko lakiranje kao najsveobuhvatniji način nanošenja lak-boja na metalnu podlogu.</s><s>Tim se načinom dobivaju najjednoličnije prevlake, pa je to vrlo rašireno u industriji automobila i kućanskih aparata.</s>

<s>Poliuretani 
Poliuretan (PUR) je polimerni materijal građen od linearnih, granatih i umreženih makromolekula u kojima su uretanske skupine (–NH–CO–O–) povezane s polieterskim ili poliesterskim segmentima (R2).</s><s>Dobiva se stupnjevitom polimerizacijom (uz prijenos reaktivnoga vodika) diizocijanata i dialkohola u polarnim otapalima i uz katalizatore.</s><s>Poliuretanski lakovi najčešće su dvokomponentni.</s><s>U najvažnija svojstva poliuretana ubraja se njihova izvanredna postojanost na utjecaj alifatskih i aromatskih ugljikovodika i estera, na utjecaj atmosfere, industrijsku atmosferu i primorske uvjete, zatim otpornost prema kiselinama i alkalijama nižih koncentracija, prema uljima i mastima, te otpornost na habanje (trošenje) i povišene temperature (do 170 °C).</s><s>Zbog svojih izvanrednih svojstava poliuretani služe kao veziva za prekrivna sredstva koja se vrlo rašireno i raznoliko primjenjuju u mnogim industrijskim granama.</s>

<s>Epoksidne smole 
Epoksidne smole su polimeri s najmanje dvije epoksidne skupine koji se povezivanjem lančastih molekula mogu prevesti u visokomolekulske polimerne materijale (epoksidni polimeri).</s><s>Proizvode se polikondenzacijom dihidroksifenilpropana (bisfenol A) i epiklorhidrina u dva stupnja.</s><s>Uz višak epiklorhidrina prvo nastaju viskozne tekućine ili plastične krutine, koje zatim umrežavanjem otvrdnjuju u duromer i poprimaju uporabna svojstva.</s><s>Kao umrežavala služe amini, fenoli, alkoholi i masne kiseline.</s><s>Ako se reakcija provodi u stehiometrijskom omjeru reaktanata, nastaju linearni polimeri sa svojstvima plastomera (fenoksidne smole), koji se također mogu umrežavati.</s><s>Umrežene epoksidne smole velike su toplinske i kemijske postojanosti, otporne prema vodi i organskim otapalima i velike adhezivnosti za većinu materijala.</s><s>Zato pretežito služe kao ljepila i sredstva za zaštitu površine.</s><s>Najveća im je primjena u antikorozijskoj zaštiti i prevlačenju metala u automobilskoj i elektroindustriji, u prehrambenoj industriji za unutarnju zaštitu limene ambalaže, u kemijskoj industriji za zaštitu spremnika, cjevovoda i uređaja izloženih morskoj vodi.</s><s>Laminati od epoksidnih smola i vlaknatih materijala služe kao konstrukcijski materijali u zrakoplovstvu i kao podloga za električne tiskane spojeve.</s><s>Naliči s vezivima na osnovi epoksidnih smola odlikuju se vrlo dobrim prianjanjem na podlogu, tvrdoćom, otpornošću na habanje (trošenje) i postojanošću prema kemikalijama, što je pridonijelo njihovoj širokoj upotrebi.</s><s>U upotrebi su i tekuće epoksidne smole koje imaju mnogih prednosti, osobito zato što za njihovu primjenu nije potrebno otapalo.</s><s>Vrlo su pogodna prekrivna sredstva na osnovi epoksidnih smola koja se prije upotrebe razređuju vodom.</s>

<s>Akrilne smole 
Akrilne smole ili poliakrilati (prema akrilna kiselina) su polimerni proizvodi male tvrdoće, postojani na djelovanje svjetlosti, kisika, kiselina i lužina.</s><s>Dobivaju se polimerizacijom estera, amida i nitrila akrilne kiseline (CH2=CH–COOH).</s><s>Od estera potječu poli(etil-akrilati) i poli(butil-akrilati), koji nastaju radikalskom polimerizacijom pripadnih monomera.</s><s>Najviše se rabe kao zaštitni lakovi, premazi i ljepila pri obradbi papira, tekstila, kože i drva.</s><s>Samoumrežavajuće termoreaktivne akrilne smole zbog izvanredne otpornosti prema kiselinama i alkalijama osobito su pogodne kao veziva za prekrivna sredstva za kućanske aparate, dok termoreaktivne akrilne smole umrežene uz pomoć melaminskih smola i izocijanata pokazuju osobito izraženu otpornost na atmosferske utjecaje, što se primjenjuje u automobilskoj industriji.</s><s>Vodene disperzije akrilnih smola imaju veliku tehničku i gospodarsku važnost.</s><s>To su idealna veziva disperzijskih boja za porozne podloge kao što su fasade građevina i zidovi prostorija.</s>

<s>Aminoplasti 
Aminoplasti, polimerni materijali (poliplasti), makromolekularni produkti reakcije umrežavanja aminoplastičnih smola u fazi preradbe.</s><s>Aminoplastične smole kao oligomerni produkti nastaju polikondenzacijom amina i karbonilnih spojeva (aldehida i ketona).</s><s>Kako se kao karbonilna komponenta ponajprije upotrebljava formaldehid, a od niza raspoloživih amina pretežno urea i melamin, to su najrašireniji aminoplasti na osnovi ureaformaldehidnih i melaminformaldehidnih smola.</s><s>Za pripravu veziva za lakove i boje, te se smole kombiniraju s drugim smolama, na primjer s alkidnim, akrilnim i epoksidnim, a otvrdnjuju toplinski ili pomoću kiselog katalizatora.</s><s>Zbog slabije otpornosti prema kemikalijama i atmosferskim utjecajima, aminoplasti služe najviše kao vezivo za temeljna, u peći sušiva prekrivna sredstva za metal, te za prekrivna sredstva za drvo.</s>

<s>Fenolne smole 
Fenolne smole, fenolformaldehidni polimeri, fenolformaldehidne smole ili fenoplasti su skupina polimernih materijala koji nastaju polikondenzacijom fenola i aldehida, većinom formaldehida, uz kisele ili bazične katalizatore.</s><s>Fenolformaldehidni polimeri bili su prvi potpuno umjetni, sintetski proizvedeni polimerni materijali.</s><s>Fenolne smole bile su među prvim umjetnim smolama koje su upotrijebljene kao vezivo za lakove i boje.</s><s>Nekad veoma važne, danas su ograničene na područje elektroizolacijskih sredstava kao veziva kombinirana s epoksidnim smolama, te za elektroforetske vodorazrjedive temeljne boje.</s>

<s>Silikonske smole 
Silikonske smole krhke su, vrlo otporne prema toplini i atmosferilijama, pa služe u pripravi visokotemperaturnih izolatora i lakova.</s><s>Visoka temperaturna otpornost tih veziva (od 400 do 600 °C trajnog temperaturnog opterećenja) uz pigmentaciju s aluminijskim, cinkovim i drugim posebnim pigmentima, omogućuju njihovu primjenu za elektroizolacijske lakove, te naliče za zaštitu dimnjaka, ispušnih cijevi, žarnih ploča i slično.</s>

<s>Vinilne smole 
Vinilne smole su veziva koja se suše fizikalno.</s><s>Neka od tih veziva proizvode se u praškastom obliku (na primjer polivinilklorid), a mnoga se upotrebljavaju kao vodene disperzije (na primjer polivinilacetat).</s><s>Područje njihove primjene vrlo je široko i raznoliko.</s><s>To su uglavnom veziva koja se primjenjuju u naličima od kojih se traže dobra mehanička svojstva i kemijska otpornost.</s><s>Tako na primjer, polivinilbutiral služi kao vezivo za izradu poznatih jednokomponentnih i dvokomponentnih reaktivnih temeljnih boja (trgovački naziv Washprimer), koji sadrže fosfornu kiselinu i antikorozivne pigmente i izvrsno prianjaju uz željezo i lake metale.</s>

<s>Danas je vinil-klorid jedan od najvažnijih proizvoda organskokemijske industrije.</s><s>Posljednjih je godina ustanovljeno da je vrlo otrovan, a i kancerogen, pa se s tim u vezi u suvremenim tvornicama provode posebne zaštitne mjere.</s><s>Prema podatcima Svjetske zdravstvene organizacije, prosječna koncentracija vinil-klorida u zraku u zapadnoeuropskim zemljama iznosi 0,1 do 0,5 μg/m³, u blizini proizvodnih pogona i više od 100 μg/m³, na udaljenosti 1 km od pogona manje od 10 μg/m³, a smatra se da vjerojatnost obolijevanja od raka pri dugogodišnjoj izloženosti vinil-kloridu u koncentraciji od 1 μg/m3 iznosi 1 : 106.</s>

<s>Lateks 
Lateksom se nazivaju i u vodi dispergirani polimerizati sintetskog kaučuka i nekih drugih polimera, na primjer poli(vinil-klorida) i poli(vinil-acetata).</s><s>Ta se veziva suše fizikalno, a upotrebljavaju se sama ili u kombinaciji s drugim smolama (na primjer alkidnom ili akrilnom smolom).</s><s>Zbog izrazite otpornosti prema djelovanju vode, upotrebljavaju se u naličima namijenjenim za podloge u trajnom dodiru s vodom, na primjer spremnika za vodu, bazena, dijelova brodova i slično.</s>

<s>Bitumen 
Asfalt, bitumen i katran sadrže bituminozne tvari, koje čine jednu od najstarijih grupa veziva za naliče.</s><s>Među prirodnim asfaltima samo je gilsonit važniji kao vezivo.</s><s>Od bitumena, koji se dobivaju preradom nafte, kao veziva se mogu upotrijebiti samo bitumeni naknadno obrađeni oksidacijom ili vakuumskom destilacijom.</s><s>Kao vezivo služe i smole zaostale nakon destilacije katrana kamenog ugljena.</s><s>U posljednje vrijeme veoma su važne i kombinacije kemijski sušivih veziva, na primjer epoksidnih smola i poliuretana s vrstama katrana s umanjenim udjelom ili bez fenolnih grupa.</s><s>U tim kombinacijama katrani služe i kao omekšivači.</s><s>Naliči s vezivima na osnovi asfalta, bitumena i katrana odlikuju se velikom otpornošću prema vodi, bazama i neoksidirajućim kiselinama.</s><s>Nisu, međutim, otporni na nagle temperaturne promjene.</s><s>Na povišenim temperaturama omekšaju, dok na veoma niskim temperaturama postaju krhki.</s><s>Osim toga, loša im je strana i vrlo slaba otpornost prema organskim otapalima.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Materijali</s>

