Mehanizam
<s>Mehanizam (engl. mechanism, prema grč. μηχανή: stroj) je mehanička naprava ili njezin dio koji se sastoji od pokretnih dijelova, međusobno tako povezanih da se pokretanjem jednoga uzrokuje gibanje ostalih; služi za prijenos i pretvorbu jedne vrste gibanja u drugu vrstu gibanja.</s><s>U mehanici, mehanizmi se proučavaju kao sustavi međusobno povezanih pokretnih tijela – članova mehanizama, od kojih je jedan nepomičan, a prijenos gibanja, odnosno silâ ili momenata odvija se s pogonskoga člana na izvršni (radni) član.</s><s>Članovi su međusobno povezani vezama kojima se ujedno omogućuje određeno relativno gibanje jednoga člana u odnosu na drugi; dva međusobno povezana člana nazivaju se kinematičkim parom.</s><s>Kinematički parovi razlikuju se već prema vrsti veze, odnosno prema tomu koliko im ona dopušta stupnjeva slobode gibanja (nevezano, to jest slobodno tijelo u prostoru ima ukupno 6 stupnjeva slobode gibanja: tri komponente translacije i tri rotacije).</s><s>Najmanji broj stupnjeva slobode imaju rotacijski, translacijski i vijčani kinematički parovi (jedan), a najveći ih broj (pet) ima kinematički par što ga čine dva člana u slobodnom dodiru u prostoru.</s>

<s>Podjela mehanizama 
Mehanizmi se prema namjeni i konstrukcijskim svojstvima dijele na: zglobno-polužne mehanizme, krivuljne mehanizme, mehanizme za prijenos rotacijskoga gibanja i mehanizme sa savitljivim ili tekućim članovima.</s>

<s>Zglobno-polužni mehanizmi 
Zglobno-polužni mehanizmi imaju za članove poluge, međusobno povezane zglobovima.</s><s>Jedan je od najjednostavnijih takvih mehanizama zglobni četverokut, koji se sastoji od četiriju članova međusobno povezanih rotacijskim zglobovima.</s><s>Promjenom duljina pojedinih članova i zamjenom nepomičnoga člana (inverzijom) mogu se kod toga jednostavnog mehanizma ostvariti različita gibanja pogonskog i radnog člana.</s>

<s>Krivuljni mehanizmi 
Krivuljni mehanizmi nalaze vrlo široku primjenu kod različitih tehnoloških procesa.</s><s>Prijenos gibanja ostvaruje se dodirom pogonskog i radnoga člana, a odabirom oblika pogonskoga člana (grebena) mogu se ostvariti gotovo sve vrste gibanja koje se pojavljuju u tehničkoj primjeni.</s>

<s>Mehanizmi za prijenos rotacijskoga gibanja 
Mehanizmi za prijenos rotacijskoga gibanja vrlo često imaju za članove zupčanike, remenice, tarenice.</s><s>Kod običnih zupčaničkih mehanizama zupčanici rotiraju oko nepomičnih osi, dok kod planetarnih mehanizama planetarni zupčanici rotiraju oko osi koja također rotira oko druge osi te tako izvode takozvano epicikličko gibanje.</s><s>Primjenom planetarnih prijenosnika mogu se ostvariti vrlo veliki prijenosni omjeri uz pomoć malog broja zupčanika.</s><s>Epiciklički prijenosnici s više stupnjeva prijenosa nazivaju se diferencijalima.</s>

<s>Povijest 
Jednostavni mehanizmi potječu još iz staroga vijeka, kada su izumljene prve poluge, koloturi i zupčanici.</s><s>Poznati matematičari i fizičari iz 3. stoljeća pr.</s><s>Kr. konstruirali su i analizirali takve jednostavne naprave, pa je tako, na primjer, Arhimed bio autor prvih rasprava o poluzi i koloturu, a još se i danas primjenjuju njegove konstrukcije koloturnika i vijčane cijevi za crpljenje vode (Arhimedov vijak).</s><s>Tijekom vremena razvijani su i usavršavani različiti mehanizmi, a njihov je razvoj doživio uzlet početkom industrijalizacije u 19. stoljeća, kada su se počeli i sustavno znanstveno obrađivati u sklopu teorije mehanizama, zasebne discipline mehanike.</s>

<s>Mehanizam iz Antikitere</s>

<s>Mehanizam iz Antikitere je složen mehanički uređaj sa zupčanicima i brojčanicima, a služio je za predviđanje položaja planeta, Sunca i Mjeseca.</s><s>Pretpostavlja se da potječe od 150. do 100. pr.</s><s>Kr.</s><s>Smatra se prvim analognim računalom.</s><s>Pronađen je od 1900. do 1901., iz jedne starorimske brodske olupine pokraj grčkog otoka Antikitere, po čemu je i dobio ime.</s><s>Dio teksta na stroju ima preko 1000 znakova.</s><s>Mehanizam iz Antikitere se čuva se u atenskom Nacionalnom arheološkom muzeju.</s><s>Mehanizam ima više od 30 brončanih prstena i brojčanika, a prekriven je astronomskim zapisima.</s><s>Njegova jedinstvenost je i dovela do toga da ne može napustiti muzej.</s><s>Zato je u privatno financiranom projektu tjelesni skener od osam tona morao biti sklopljen na licu mjesta.</s><s>Skener je pomoću trodimenzionalne tomografije otkrio golom oku nevidljivi tekst.</s>

<s>Teorija mehanizama 
Teorija mehanizama razvijala se s razvojem industrije, a posebno strojarstva.</s><s>Zbog toga se o osnovama znanosti o mehanizmima može govoriti tek u 18. stoljeću, kad počinju sustavna istraživanja na području kinematike ravninskog i prostornog gibanja tijela, a posebno na području kinematike prinudnog gibanja.</s><s>Najvažniji radovi tog doba jesu radovi švicarskih matematičara J. Bernoullija i L. Eulera.</s><s>Bernoullija je postavio teorem o trenutnom polu ravninskog gibanja sila i prostorno gibanje tijela.</s><s>U to vrijeme radovi T. Newcomena i J. Watta su omogućili gradnju prvog parnog stroja.</s><s>Watt je konstruirao i svoj poznati paralelogram (balansir), a ostvaren je i niz drugih mehanizama za tehničku primjenu.</s>

<s>Najviše dostignuća na kojima se temelji znanost o mehanizmima utvrđeno je tokom 19. stoljeća.</s><s>Teorija mehanizama, pod nazivom Mehanika primjenjena na strojeve, pojavila se i kao poseban nastavni predmet, pa ju je još 1838. poznati francuski matematičar J. Poncelet predavao na Sorboni, a zatim i na Politehničkoj školi u Parizu.</s><s>Poncelet je autor radova o konstrukciji spregnutih profila koji se dodiruju po evolventnim i cikloidnim krivuljama.</s><s>Takvim radovima, koji su postali osnova teorije ozubljenja, bavili su se u to vrijeme i ostali prestavnici francuske škole teorije mehanizama.</s><s>Među njima su: A. Ampère, koji je neko vrijeme predavao mehaniku na Politehničkoj školi u Parizu, F. Savary koji se bavio teorijom zakrivljenosti spregnutih profila i odgovarajućih poloida i putanja i E. Bobillier, koji je pored ostaloga, dao grafičko rješenje za određivanje središta zakrivljenosti spregnutih profila.</s>

<s>Najpoznatija imena njemačke škole 19. stoljeća su: F. Reuleaux, L. Burmester i M. Grübler.</s><s>Reuleaux je svojim radovima obradio tehničku primjenu kinematike prinudnog gibanja, a bavio se i strukturom mehanizama, posebno analizom kinematičkih parova.</s><s>Burmester je tvorac geometrijske metode sinteze mehanizama, a razradio je i geometrijske metode za analizu mehanizama.</s><s>Grübler se bavio strukturom i analizom pokretljivosti mehanizama; njegov kriterij za pokretljivost nekih jednostavnih vrsta mehanizama primjenjuje se i danas.</s>

<s>U 19. stoljeću najznačajniji prestavnik engleske škole bio je R. Willis.</s><s>Poznato je njegovo djelo Principles of Mechanisms (1841.), a važni su mu radovi o odnosu među kutnim brzinama pojedinih dijelova mehanizma, posebno za planetarne i diferencijalne zupčaste mehanizme.</s><s>Iz tog doba poznata su još imena T. Younga, H. Moseleya, W. J. M. Rankinea i drugih.</s>

<s>Osnivač ruske škole i tvorac analitičke metode sinteze mehanizama je ruski akademik P. L. Čebišev.</s><s>Poznati su njegovi radovi na području strukture mehanizama, posebno strukturna jednadžba za određivanje pokretljivosti ravnih mehanizama.</s><s>Posebno su važni njegovi radovi na analitičkoj sintezi zglobno polužnih mehanizama i njegova numerička metoda najboljeg približenja zadanoj funkciji pomoću takozvanih Čebiševljevih polinoma.</s><s>Čebiševljeve radove na analitičkoj sintezi mehanizama znatno su proširili Z. Š. Bloh i N. I. Levitskij, a radove na strukturnoj analizi i sintezi P. I. Somov i L. V. Assur.</s><s>Od novijih ruskih znanstvenika najpoznatije mjesto zauzima I. I. Artobolevski.</s><s>Njegovi radovi obuhvaćaju sva područja teorije mehanizama.</s>

<s>Nagli razvoj tehnologije u 20. stoljeću, posebno razvoj mehanizacije i automatizacije, omogućio je i potaknuo snažan razvoj teorije mehanizama, tako da je ona postala zasebno znanstveno područje.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Klasična mehanika
Strojevi</s>

