Okupacija Luksemburga u Prvom svjetskom ratu
<s>Njemačka okupacija Luksemburga u Prvom svjetskom ratu bila je prva od dvije vojne okupacije Velikog vojvodstva Luksemburg u dvadesetom stoljeću.</s><s>Od kolovza 1914., pa sve do kraja rata u studenom 1918., Luksemburg je bio pod potpunom okupacijom Njemačkog carstva.</s><s>Njemačka vlada je opravdavala okupaciju potrebom da pruže podršku svojim jedinicama raspoređenim u susjednoj Francuskoj, mada su Luksemburžani drukčije tumačili njemačke postupke.</s>

<s>Tijekom tog razdoblja Luksemburgu je dozvoljeno zadržati svoju vladu i politički sustav, iako se prisutnost njemačke vojske osjećala krajnje neugodno.</s><s>Bez obzira na distrakciju koju je okupacija donijela, Luksemburžani su se trudili voditi život kao i inače.</s><s>Političke stranke su svoju pažnju usmjerile na ekonomiju, obrazovanje i ustavne reforme.</s>

<s>Domaće političko okruženje se dosta zakompliciralo smrću luksemburškog premijera Paula Eyschena, nakon čije smrti je uslijedilo razdoblje kratkotrajnih vlada, stanje koje je dovelo do pobune i ustavnog rasula nakon povlačenja njemačkih vojnika.</s>

<s>Pozadina 
Londonskim sporazumom iz 1867. godine Luksemburgu je priznat status neutralne države.</s><s>U Luksemburškoj krizi Pruska je osujetila pokušaj Francuske da kupi Veliko vojvodstvo od Nizozemske.</s><s>Neutralnost Luksemburga tada je prihvatio i pruski kancelar Otto von Bismarck koji se hvalio:</s>

<s>U lipnju 1914., Gavrilo Princip je u Sarajevu ubio nadvojvodu Franju Ferdinanda, austrougarskog prijestolonasljednika, što je naglo pogoršalo odnose između Srbije i Austro-ugarske.</s><s>Njemačka je podržavala Austro-ugarsku dok se Srbija oslanjala na Rusku carstvo.</s><s>Austro-ugarska je 28. lipnja 1914. objavila rat Srbiji, što je izazvalo mobilizaciju ruske vojske, pa je Njemačka u skladu sa svojim savezničkim obavezama objavila rat Rusiji.</s>

<s>Po ovoj strategiji koju je 1905. osmislio Alfred von Schlieffen Njemačka je trebala prodrijeti u Francusku kroz slabo branjene zemlje, Belgiju i Luksemburg.</s><s>Na taj način bi njemačka vojska stigla do Pariza zaobišavši najjača francuska obrambena uporišta na jugu, osvojila ga i natjerala Francusku na predaju.</s><s>Poslije toga bi Nijemci svu pažnju mogli usmjeriti na Istočno bojište.</s>

<s>Još od šezdesetih godina 19. stoljeća, Luksemburžanima su bile jasne njemačke težnje i vlada Luksemburga je bila svjesna posljedica Schieffenovog plana.</s><s>Godine 1911. premijer Paul Eyschen je imenovao inženjere kako bi ispitali željezničku mrežu u zapadnoj Njemačkoj, a osobite izglede za okupaciju Luksemburga uslijed potrebe osiguravanja logističke podrške za kampanju u Francuskoj..</s><s>Povrh svega, u Luksemburgu je živio veliki broj etnički čistih Nijemaca, pa se strahovalo da će Njemačka anektirati Luksemburg i pripojiti ga svome carstvu.</s><s>Vlada Luksemburga se trudila ovo izbjeći ističući neutralnost zemlje..</s>

<s>Invazija</s>

<s>Dana 1. kolovoza 1914.</s><s>Njemačka je objavila rat Rusiji.</s><s>Kada su zaratili sa svojim istočnim susjedom, Nijemci su aktivirali Schieffenov plan.</s><s>Ovim su se obistinila strahovanja luksemburške vlade.</s><s>U početku Luksemburg je bio samo tranzitna točka za njemačku Četvrtu armiju koja je bila pod zapovjedništvom Albrechta von Württemberga.</s><s>Jedna željeznica sa sjevera Rajnske oblasti prolazila je kroz Troisvierges na krajnjem sjeveru Luksemburga i prva šteta koju je Njemačka nanijela luksemburškom suverenitetu bilo je nelegalno korištenje ove željezničke stanice.</s><s>Eyschen je protestirao, ali nije mogao spriječiti njemačko napredovanje.</s>

<s>Sljedećeg dana povrede suveriniteta su postale ozbiljnije jer su Nijemci pokrenuli opću ofanzivu.</s><s>Njemački vojnici su napredovali kroz jugoistočni dio Luksemburga, prešli rijeku Mosel kod Remicha  i Wasserbilliga i nastavili napredovati ka prijestolnici - Luksemburgu.</s><s>Desetine tisuća njemačkih vojnika se raspodijelilo po Luksemburgu za 24 sata.</s><s>Velika vojvotkinja Marie Adelaide naredila je maloj vojsci vojvodstva, koja je brojala manje od 400 ljudi,da ne pružaju otpor i 2. kolovoza ona i Ayschen su se sreli sa pukovnikom von Tessmarom na Adolfovom mostu, simbolu modernizacije Luksemburga.</s><s>Oni su blago prosvjedovali, ali i mladoj vojvotkinji i iskusnom premijeru bilo je već jasno da je njemačko vojno prisustvo bilo neizbježno.</s>

<s>Dana 2. kolovoza njemački kancelar Theobald von Bethmann-Hollweg pravdao je potpunu okupaciju Luksemburga vojnim razlozima, tvrdeći kako je Francuska planirala isti potez.</s><s>Francuska je tvrdila da ona ne bi narušila luksemburški suverenitet prije Njemačke[12].</s><s>Bhetmann-Hollweg je pokušao izraziti žaljenje zbog čina koji je učinila njegova zemlja, nudeći Luksemburgu kompenzaciju za štetu nanetu vojnim prisustvom[11].</s><s>Dana 4. kolovoza Hollweg je pred Reichstagom izjavio:</s>

<s>.</s>

<s>Međutim, kako je izgledalo da se Njemačka približava pobjedi, njemački kancelar je promijenio mišljenje.</s><s>U svom Rujanskom programu, Bhetmann-Hollweg je predložio da Luksemburg postane njemačka savezna država, i da se na to prisili luksemburški narod kada Njemačka bude proglasila svoju neminovnu pobjedu nad Antantom]].</s><s>Znajući ovo, za mnoge Luksemburžane je predstavljalo pravo olakšanje vijest da je njemačko nastupanje zaustavljeno na Marni sredinom rujna.</s><s>Za sukobljene nacije ovo je značilo početak rovovskog ratovanja ali za Luksemburg je to bilo produženje njemačke okupacije unedogled.</s>

<s>Ayschenova vlada</s>

<s>Kako se uspostavila ravnoteža na Zapadnom bojištu, sudbina Luksemburga je postala veoma neizvjesna.</s><s>Svima je bilo jasno da luksemburška vlada barem još neko vrijeme može očuvati samoupravu ako bude u potpunosti izašla u susret potrebama njemačke vojne administracije.</s><s>Eyschen je bio poznat i veoma popularan političar i sve stranke su imale puno povjerenje u njegovu sposobnost u provođenju Luksemburga kroz diplomatko minsko polje kakva je bila okupacija.</s><s>Na zahtjev nejmačkog poslanika, on je 4. kolovza 1914. izbacio francuskog,, a četiri dana kasnije i belgijskog poslanika, a kada je Italija ušla u rat, i njenog predstavnika..</s><s>Isto tako Eyschen je odbio govoriti loše o Carinskoj uniji — (Zollverein), premda je još prije rata otvoreno govorio o istupanju iz te trgovinske unije.]].</s>

<s>Dana 13. listopada1914. godine njemačke vojne vlasti su uhitile luksemburškog novinara, Karla Dardera, zbog objavljivanja antinjemačkih priča.</s><s>Darder je odveden u Koblenz, gdje ga je vojni sud osudio na tri mjeseca zatvora.</s><s>Eyschen je bio zapanjen, jer su Nijemci oteli luksemburškog građanina i prekršili svoja teritorijalna ovlaštenja i nije krio svoje ogorčenje.</s><s>Njemačkom poslaniku u Luksemburgu rekao je kako je ovaj akt predstavljao izravno kršenje suvereniteta Velikog vojvodstva..</s>

<s>Ovakvi žestoki prosvjedi su se ponovili, i od strane Eyschena i od Viktora Torna, kada su u siječnju 1915. uhićeni željeznički radnici jer su navodno surađivali s francuskom vojnom obavještajnom službom.</s><s>Njima je potom suđeno u Trieru.</s><s>Kao ministar pravosuđa, Thorn je bio bijesan zato što je na taj način sudski sustav Luksemburga tretiran sa omalovažavanjem.</s><s>Njemačka uprava nije s odobravanjem primala ovakve prigovore.</s><s>Međutim, iako im je smetala Eyschenova tvrdoglavost, on je bio koristan jer je bio jedina osoba koja je mogla ujediniti različite političke frakcije u Luksemburgu.</s>

<s>Eyschen nije bio jedini koji je zarad svojih principa otežavao normalno funkcioniranje vlade.</s><s>U ljeto 1915.</s><s>Eyschen je pokušao smanjiti utjecaj katoličke crkve u državnom školskom sustavu.</s><s>Velika vojvotkinja, Marie Adelaide, bila je protiv toga jer je bila jako pobožna katolkinja (kao i većina stanovnika njene zemlje ali ne i njen pokojni otac, koji je bio protestant) ona je navodno rekla: „Neću dozvoliti da najdragocenije naslijeđe [rimokatolicizma] bude ukradeno dok ja imam ključ..“ Marie Adelaide je odbila popustiti pa je čak pozvala Eyschena da da ostavku ukoliko nije bio spreman prihvatiti njenu odluku.</s><s>Eyschen je skoro to i učinio, ali se ipak uspio obuzdati.</s><s>Ipak, nije dugo poslije toga ostao na premijerskom položaju.</s>

<s>Razdoblje poslije Eyschena</s>

<s>Eyschenova smrt</s>

<s>Dana 11. listopada 1915. godine smrt Paula Eyschena je nanijela težak udarac i gotovo je paralizirala luksemburški politički sustav.</s><s>Kada je izbio rat, Eyschen je imao 73 godine i njegov dvadesetsedmogodišnji mandat je bio jedina vlada koju je pamtila većina Luksemburžana.</s><s>Tijekom prve godine njemačke okupacije, bio je oslonac za luksemburški narod.</s><s>Također je bio od velikog značaja i za Mariju Adelaide.</s><s>Velika vojvotkinja nije bila pripremljena za položaj koji je zauzimala, bila je 53 godine mlađa od Eyschena i smatrana je i politički naivnom i opasno pristrasnom za jednog ustavnog monarha, a ograničenja moći njene funkcije i položaja su bila relativno kozmetičke prirode.</s>

<s>Od osobitog značenja je bilo to što je Eyschen imao povjerenje Poslaničke komore i što je uspijevao držati na okupu u vladi sve značajne luksemburške stranke, naizgled samo svojim autoritetom.</s><s>Da bi situacija bila još gora po nacionalno jedinstvo iskušenja okupacije su dovele do obnove antiklerikalnog saveza između socijalističke i liberalne stranke.</s><s>Zbog toga ni klerikalci ni njihovi oponenti nisu mogli imati zakonodavnu većinu.</s><s>Katolički konzervativci su oformili najveći blok, ali ni oni nisu uspjeli okupiti većinsku koaliciju.</s>

<s>Vlada Mathiasa Mongenasta 
Dan nakon Eyschenove smrti, velika vojvotkinja Marie Adelaide je pozvala Mathiasa Mongenasta, ministra financija još od 1882. godine, da formira manjinsku vladu.</s><s>Mongenastov specijalni status privremenog premijera bio je potvrđen i službenom titulom.</s><s>Naime on, za razliku od svojih prethodnika od 1857. godine, nije bio predsjednik vlade već je imao manje zvučnu titulu predsjednika vijeća.</s>

<s>Mongenastova vlada nije trebala biti dugog vijeka.</s><s>Glavni cilj koji je velika vojvotkinja htjela postići imenovanjem iskusnog Mongenasta bila je stabilizacija političke situacije u zemlji.</s><s>Ipak, niko nije očekivao da će vlada tako brzo pasti.</s><s>Mongenast je 4. studenog 1915. predložio kandidata za novog upravnika luksemburške učiteljske škole.</s><s>Okruženje velike vojvotkinje nije se slagalo s ovom nominacijom pa je Marie Adelaide odbila Mongenastov prijedlog.</s><s>Mongenast je bio uporan; obrazovanje je bila njegova omiljena tema i on je očekivao da će velika vojvotkinja prihvatiti savjet iskusnog političara kakav je on bio.</s><s>Pogriješio je, jer je velika vojvotkinja bila tvrdoglava i samo je kritizirala premijera koji je imao manjinsku podršku, a osobito zato što je bio nov na mjestu i već postavljao zahtjeve.</s><s>Sljedećeg dana Mongenast je dao ostavku samo 25 dana nakon što je postao premijer.</s>

<s>Pošto se sukobljavala sa Mongenastom, velika vojvotkinja je odlučila formirati kabinet samo od konzervativaca.</s><s>Poslanička komora se tome snažno protivila; desnica je u ovom tijelu imala samo 20 od 52 poslanika, a bila joj je potrebna većinska podrška..</s><s>Marie Adelaide je pokušala izaći iz slijepe ulice raspuštanjem poslaničke komore i pozivanjem građana da povjere mandat konzervativcima.</s><s>Ovo je razbijesnilo ljevicu, koja je pretpostavila da njeni poslanici sami imaju ustavno pravo dati povjerenje vladi.</s><s>Oni su smatrali da je ovim činom velika vojvotkinja izvršila državni udar.</s><s>Ipak 13. prosinca Luksemburžani su izašli na birališta.</s><s>Iako su pozicije desnice poboljšane jer je dobila 25 mandata, ona nije bila dovoljno jaka da formira većinsku vladu.</s><s>Dana 11. siječnja 1916. u poslaničkoj komori je prošao prijedlog o nepovjerenju i premijer je razrešen dužnosti.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Prvi svjetski rat
Historija Luksemburga</s>

