Kiril Pejčinović
<s>Kiril Pejčinović - Tetoec (makedonski: Кирил Пејчиновиќ, bugarski: Кирил Пейчинович) Tearce kod Tetova, 1771. - Lešočki manastir kod Tetova, 1845.</s><s>Kiril je čitav svoj život proveo je kao monah, po raznim manastirima, ali ono što ga izdvaja od drugih monaha svoga doba je njegov književno - 
prosvjetiteljski rad.</s><s>On je uz Joakima Krčevskog, prvi počeo pisati na govornom narodnom jeziku, a ne na crkvenoslavenskom (ili staroslavenskom) 
što je bila dotadašnja praksa, a isto tako se odupro helenizaciji što je u njegovo vrijeme vladala u tom kraju.</s><s>Kiril Pejčinović je danas ličnost oko kog se vode velike polemike - čiji je on pisac bio, jer ga Bugari drže i slave kao svog, a isto tako i Makedonci.</s><s>Istina je međutim nešto kompleksnija, jer je jezik kojim je pisao daleko je od današnjih standarnog bugarskog i makedonskog, on je u skladu sa svojim skromnim 
obrazovanjem, jednostavno pisao kako je mogao i umio, nastojeći uhvatiti jezik svoje okoline.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Mladost i školovanje
Pejčinović je rođen u Pološkoj kotlini u selu Tearce pokraj Tetova, ni dan danas se ne zna za njegovo svjetovno ime - Kiril je njegovo monaško ime, koju si je dao uklesati na vlastiti grob.</s><s>Zna se da je osnovno obrazovanje dobio u manastirskoj školi u Lešočkom manastiru pored Tetova, a pretpostavlja se da je daljnje školovanje dobio u manastiru sv. Jovan Bigorski kod Debra.</s>

<s>Kirilov otac Pejčin, rasprodao je sav svoj imetak u selu Tearce, i zajedno sa sinom i bratom  otišao u manastir Hilandar na Svetu goru Atos, koji je u to vrijeme bio pod velikim 
utjecajem bugarskih monaha.</s><s>Tu su se sva trojica zaredili, pa je otac dobio je redovničko ime Pimen, njegov brat postao je - Dalmant, a sin - Kiril.</s><s>Nakon toga Kiril se vratio u Tetovo, od tamo je poslan u Kičevo u manastir sv. Bogorodica, u tom manastiru je promoviran u jeromonaha.</s>

<s>Kiril kao iguman Markovog manastira kod Skopja
Od 1801 godine Pejčinović je iguman u Markovu manastiru sv. Dimitra Solunskog blizu Skopja.</s><s>Prije Pejčinovićeva dolaska manastir je bio u bijednim prilikama, većina manastirskih zgrada , osim crkve, bile su ruševine.</s><s>Za njegove uprave koja je trajala skoro 17 godina, sve do 1898., Kiril je kao upravitelj manastira poduzeo je ozbiljne mjere da ozdravi život u manastiru.</s><s>Uspio ga je obnoviti, i povećati biblioteku.</s>

<s>U tom manastiru napisao je svoje najpoznatije djelo, Kniga sija zovomaja ogledalo, - kraće Ogledalo, koja je štampana 1816. u Budimpešti.</s>

<s>Kiril kao Iguman Lešočkog manastira
Ne zna se točno kad je Kiril napustio Markov manastir kod Skopja, prema legendi, to se desilo nakon svađe s Grčkim mitropolitom Skopja, nakon toga on je morao napustiti manastir.</s><s>Kiril je 1818. ponovno otputovao na Svetu goru da posjeti oca i strica.</s><s>Nakon toga poslan je u Lešočki manastir sv. Atanazija pored sela Lešok, nedaleko od njegovog rodnog sela Tearce.</s><s>U to vrijeme manastir je bio napušten više od 100 godina, nakon što su ga razorili janjičari 1690. (ili 1710.), Kiril ga je uz dozvolu lokalnog paše Abdurahmana i uz pomoć lokalnih stanovnika uspio potpuno obnoviti. i pretvoriti ga centar vjerskog, prosvjetnog i kulturnog života tog dijela Severne Makedonije.</s><s>U njegovo vrijeme u manastiru je djelovala škola za djecu, a Kiril 
je želio pokrenuti i štampariju, u čemu nije uspio.</s><s>Ali je zato materijalno pomogao - Teodoziju Sinajskom iz Dojrana) da on obnovi svoju (izgorjelu) u Solunu, u kojoj je 1840. odštampao svoju drugu knjigu Utešeniе grešnim.</s>

<s>Kiril Pejčinović umro je 12. marta 1845 godine u Lešočkom manastiru gdje je i pokopan u krugu manastira.</s>

<s>Selo Burumli u Bugarskoj, pored grada Ruse 1934. prezvano je Pejčinovo u počast  Kirila Pejčinovića.</s>

<s>Radovi
Kiril Pejčinović napisao je tri knjige za svog života, dvije je uspio štampati za života, a treća mu je ostala u rukopisu Žitie i služba na car Lazar, sve tri bile su religioznog 
sadržaja.</s>

<s>Ogledalo
Ogledalo je zbirka molitvi i vjerskih savjeta.</s><s>Na omotu knjige stoji da je napisana modernim bugarskim jezikom iz Donje Mezije ? 
('препростейшим и некнижним язиком Болгарским долния Мисии').</s><s>Knjiga je štampana 1816. u Budimpešti.</s>

<s>Utešeniе grešnim
Pejčinovićeva druga knjiga - Utešeniе grešnim ("Utjeha grešnicima"), je kao i prva zbirka kršćanskih zbirka molitvi i savjeta za svakodnevni život, poput onog kako treba 
organizirati vjenčanje.</s><s>Utešeniе grešnim bilo je spremno za štampu 1831., to znamo po bilješci, koju je napisao Kiril na svojem originalnom rukopisu.</s><s>On ga je poslao u beogradsku štampariju, 
ali iz nepoznatih razloga knjiga nije odštampana.</s><s>To je napravljeno tek devet godina kasnije 1840. u Solunu, kod Teodozija Sinajskog.</s><s>U vrijeme štampanja 
knjige, njegov monaški kolega i prijatelj Teodozije Sinajski - promijenio je orginalni Pejčinovićev uvod, pa na omotu piše da je napisana na bugarskom jeziku iz Donje Mezije 
ali uz  opis da se radi o jeziku iz Skopja i Tetova ('простий язик болгарски долния Мисии Скопсский и Тетовский').</s>

<s>Na vlastitom grobu dao je 1835. isklesati - epitaf u stihovima, koji se smatra jednim od prvih poetskih djela na makedonskom ili bugarskom, što zavisi od kuta gledanja.</s><s>Posljednji stih tog - epitafa glasi:</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Pejčinović, Kiril - Tetoec</s>

<s>Makedonski pisci
Bugarski pisci
Makedonski pjesnici</s>

