Jean-Baptiste Feuvrier
<s>Jean-Baptiste Feuvrier (Saulx, 6. 10. 1842. – Saulx, 29. 11. 1926), francuski vojni liječnik, diplomat, autor, putopisac i iranist, poznat po službi na dvoru crnogorskog vladara Nikole I Petrovića-Njegoša i iranskog šaha Nasrudina Kadžara, putopisu o kadžarskom Iranu, te po prijevodu radova D. A. Parčića o srpskohrvatskom jeziku.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Obrazovanje i rana karijera 
Feuvrier je rođen 1842. u Saulxu, općini u departmanu Haute-Saône na istoku tadašnje francuske Julske Monarhije.</s><s>Bio je jedini sin Françoisa Antoinea, vojnog veterinara iz garde u dvorcu Fontainebleau.</s><s>Od 1861. do 1865. obrazovao se na Vojnoj školi u Strasbourgu, nakon čega je pohađao i post-doktorski tečaj u vojnoj bolnici Val-de-Grâce u Parizu.</s><s>Stekavši čin majora, od oktobra 1866. do 1869. služio je u Alžiru, zatim kratko u Colmaru (1869), a tokom 1870. i 1871. sudjelovao je u više bitaka Francusko-pruskog rata (Froeschwiller, Sedan, Patay, itd).</s><s>Dvije godine kasnije Feuvrier je postavljen za osobnog liječnika Nikole I i obnašao je tu dužnost od 1873. do 1880. godine.</s><s>Njegova druga crnogorska misija od 1886. do 1888. bila je ujedno i vojnog karaktera, s obzirom da je Francuska odlučila pomoći Nikolinoj kampanji potpore hercegovačkim pobunjenicima protiv Osmanskog Carstva (1875–1878).</s><s>Između dva crnogorska zadatka Feuvrier je sudjelovao u nekoliko različitih misija, među kojima se ističe ona u Tunisu (1881–1882) odnosno gradu Manubi u kojem je utemeljio i vodio bolnicu.</s>

<s>Iranska misija 
Godine 1889.</s><s>Feuvrier je poslan na kadžarski dvor u Teheran.</s><s>U to doba Francuz na položaju prvog liječnika šaha predstavljao je važan stup francuske diplomacije, a tu poziciju 30 godina držao je dr. J. D. Tholozan, sve do odluke o umirovljenju krajem 1888. godine.</s><s>Francuski otpravnik poslova G. J. C. Paulze d’Ivoy de la Poype i ambasador M. R. D. de Chavigné de Balloy stoga su od Pariza zatražili adekvatnu zamjenu, na što je ministar vanjskih poslova E. Spuller u januaru 1889. pozvao ministarstvo rata da na položaj postavi Feuvriera.</s><s>Za vrijeme trećeg evropskog putovanja Nasrudin-šaha u ljeto iste godine, Tholozan se razbolio i odustao od povratka u Teheran, zbog čega je u augustu šahu predstavio Feuvriera kao svoju zamjenu.</s><s>Feuvrieru je naposljetku ponuđen jednogodišnji ugovor, sa sličnim uslovima koje je imao tokom crnogorske misije.</s>

<s>Feuvrierovo imenovanje bilo je popraćeno diplomatskim intrigama s obzirom da je britanski ambasador H. D. C. Wolff imao vlastitog kandidata (dr. J. Dicksona) za zamjenu, u čemu je imao potporu od tada probritanski nastrojenog dvoranina Amina al-Soltana.</s><s>Ovaj lobistički kamp skovao je plan da se šahu kandidat predstavi tokom proputovanja Bakuom i Anzalijem, međutim, njihov cilj otkriven je Feuvrieru od strane ruskog prijatelja u Vladikavkazu, zbog čega je nagovorio šaha da se u Teheran vrati kopnenom rutom, preko Azarbajdžana.</s><s>Nasrudin-šah uvažio je prijedlog, a olakotna okolnost za Feuvriera bila je da se šah još ozbiljno razbolio kod Basmendža u okolici Tabriza pa je imao priliku dokazati svoje medicinsko umijeće.</s><s>Usprkos svim makinacijama Amina al-Soltana i određenih iranskih dvorskih liječnika, te uz svesrdnu pomoć koju mu je pružio Etemad al-Saltane, britanski plan je naposljetku propao, šah se brzo oporavio i Feuvrier je izgradio reputaciju pouzdanog liječnika.</s>

<s>Feuvrier je dobio pristup enderunu (dvorskim odajama) i bio je aktivan pratilac Nasrudin-šaha na njegovim putovanjima i lovačkim zabavama.</s><s>Među njegovim pacijentima bili su brojni kadžarski dvorani, uključujući princa Kamrana.</s><s>Ipak, unatoč snažnoj potpori francuske ambasade i samog šaha, Feuvrier nije bio uvijek uspješan protiv svojih protivnika.</s><s>Primjerice, dvorska intriga spriječila ga je u obavljanju operacije na oku Amine Akdas, Nasrudin-šahove supruge kojoj kasnije ni skupa operacija u Beču nije povratila vid.</s><s>Više sreće imala je Badr al-Saltane, također jedna od žena šaha, kojoj je Feuvrier obavio uspješnu operaciju katarakte u Negarestanskoj palači.</s><s>U velikim privatnim problemima Feuvrier se našao kada je otkrio da mu služba u Iranu otežava mogućnost promocije i da je prestao primati francusku plaću.</s><s>S obzirom da je od šaha primao polovicu iznosa kojeg je dobivao Tholozan, žalio se francuskom ministarstvu rata i vanjskih poslova.</s><s>Istovremeno, dodatne poteškoće stvarali su mu naporna putovanja Farahanskim okrugom i epidemija kolere u Teheranu od maja do septembra 1892. godine, nakon koje je Nasrudin-šah odobrio povratak u Francusku.</s><s>Šah je potpisao certifikat u kojem je izrazio zadovoljstvo njegovim uslugama, pohvalio njegove napore prilikom epidemije, te ga odlikovao Ordenom lava i sunca.</s>

<s>Neposredno nakon Feuvrierovog dolaska u Pariz u decembru 1892. godine, francuska ambasada i šah zamolili su ga da se vrati u Teheran (januar/februar 1893).</s><s>Međutim, njegov prethodnik J. D. Tholozan se u međuvremenu oporavio od bolesti, otputovao u Teheran i nastavio participirati u privrednim koncesijama i političkim intrigama u tolikoj mjeri da se upleo u konflikt s ruskom ambasadom.</s><s>Kako bi izbjegao sukob s njim, Feuvrier je od de Chavignéa de Balloyja zatražio da uruči šahu njegovu ostavku, na što mu je francuski ambasador poručio da će prisiliti Tholozana da se povuče.</s><s>Feuvrier je potom pristao vratiti se u Iran na period od šest mjeseci, s ciljem izbora svog nasljednika.</s><s>Usprkos svemu, Tholozan je nastavio poslovati u Teheranu i nagovorio je šaha da pristane na Feuvrierovu ostavku.</s><s>Ministarstvo rata ga je 20. marta 1893. razriješilo dužnosti, stavivši ga na listu neaktivnih zbog lošeg zdravlja (malarije i hipertrofije jetre).</s><s>Na položaj Feuvrierovog nasljednika u konačnici je postavljen J. É.</s><s>J. Schneider, liječnik koji je s Tholozanom sudjelovao u osnivanju prvog iranskog Odjela za javno zdravstvo, dok nije poznato je li sam Feuvrier igrao ikakvu ulogu u tome.</s><s>Vojno-medicinsku karijeru okončao je s činom glavnog liječnika prvog razreda (), a kada je službeno umirovljen 1895. još je bio neženja.</s>

<s>Ostavština 
Feuvrierove liječničke i diplomatske vještine bile su veoma cijenjene – uz iranski Orden lava i sunca još je odlikovan ruskim i crnogorskim ordenima, a dvaput je odlikovan i francuskim Ordenom Legije časti (1875. i 1890).</s><s>Uz maternji francuski, služio se još srpskohrvatskim, italijanskim, ruskim, engleskim i njemačkim jezikom, što mu je bilo od velike pomoći u međunarodnim misijama.</s><s>Unatoč ograničenom poznavanju perzijskog jezika i iranske kulture, njegov putopis "Tri godine na perzijskom dvoru" () pruža dragocjene informacije o različitim aspektima iranske države u kadžarskom periodu.</s><s>Prvo izdanje iz 1899. sadrži 83 gravura izrađenih na temelju fotografija iz privatne kolekcije Nasrudin-šaha i njegove pratnje, zatim razne iranske umjetničke slike, jedan nacrt i tri karte, dok drugo izdanje iz 1906. sadrži 204 gravura.</s><s>Putopis i dan danas ostaje jedan od glavnih primarnih izvora o duhanskoj koncesiji iz 1890. i izazvanim masovnim prosvjedima za njeno ukidanje, kao i o političkim i financijskim problemima koji su ubrzo uslijedili.</s><s>Feuvrier u knjizi piše i o političkim intrigama, životu u enderunu, Dar al-Fonunu, šijitskim ceremonijama, tazijama, te teatru Takije-je Dovlat koji se nalazio pokraj njegove rezidencije u Golestanskoj palači.</s><s>Zbog iskazanog interesa za iransku kulturu, putopis također sadrži i dragocjene podatke o arheologiji, geografiji, arhitekturi, urbanizmu, ekonomiji, dvorskom životu u palačama i kampovima, društvenom životu po gradovima, selima i plemenskim područjima, itd.</s><s>Opseg njegove lične uključenosti u dvorsku politiku i danas je relativno neistražen.</s>

<s>Opus</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze 
  Feuvrier, Jean Baptiste u bazi podataka Léonore</s>

<s>Francuski liječnici
Francuski diplomati
Francuski prevodioci
Francuski putopisci
Iranisti
Orden Legije časti</s>

