Mikenska vojska
<s>O vojničkoj prirodi mikenske Grčke (oko 1600–1100. pne.) u kasno brončano doba svjedoče brojna otkrivena oružja, ratnički i borbeni prikazi u suvremenoj umjetnosti, kao i sačuvani grčki zapisi na pismu poznatom kao linear B. Mikenjani su ulagali u razvoj vojne infrastrukture, a vojna proizvodnja i logistika nadzirali su se izravno iz mikenskih palača.</s><s>Ovaj militaristički etos nadahnuo je kasniju starogrčku tradiciju, a posebno Homerove epove, koji su usredotočeni na herojsku prirodu ratničke elite iz mikenskog doba.</s>

<s>Grčka je u kasnom brončanom dobu bila podijeljena u niz ratničkih kraljevstava, od kojih su najvažnija imala svoja središta u Mikeni, kojoj kultura ovog razdoblja duguje svoje ime, te u Tirintu, Pilu i Tebi.</s><s>Od 15. stoljeća pne. mikenska se moć počela širiti prema Egejskom moru, maloazijskoj obali i Cipru.</s><s>Mikenske vojske dijelile su nekoliko zajedničkih obilježja s drugim njima suvremenim silama kasnog brončanog doba: u početku su se temeljile na teškom pješaštvu, naoružanog kopljima, velikim štitovima i, u nekim prilikama, oklopima.</s><s>U 13. stoljeću pne. mikenske su jedinice promijenile taktiku ratovanja i svoje naoružanje te su postale ujednačenije i fleksibilnije, a njihovo je oružje postalo manje i lakše.</s><s>Neki reprezentativni tipovi mikenskog oklopa/oružja bili su kaciga od veprovih kljova i štit u obliku osmice.</s><s>Štoviše, većina značajki kasnijeg hoplitskog naoružanja iz klasičnog doba Grčke bila je već poznata u to vrijeme.</s>

<s>Ratnički etos</s>

<s>Prisutnost važne i utjecajne vojne aristokracije koja je nastala u mikenskom društvu pruža neodoljiv dojam žestokog i ratobornog naroda.</s><s>Taj dojam militarizma pojačan je utvrdama podignutim u cijeloj mikenskoj Grčkoj, velikim brojem i kvalitetom oružja iz mikenskih kraljevskih grobova, umjetničkim prikazima ratnih scena i tekstualnim dokazima iz zapisa na linearu B. Ovi zapisi nude i neke detalje o organizaciji vojske, dok su proizvodnju za vojsku i vojnu logistiku nadzirale središnje vlasti iz palača.</s>

<s>Podaci s pločica</s>

<s>Tumačenje nekih tekstova zapisanih na pločicama linearnim B pismom ponekad je problematično s obzirom na poteškoće da se jasno odredi značenja.</s><s>Što se tiče vojnih položaje, vjeruje se da je wa-na-ka, koji se obično identificira kao "kralj", imao vrhovno zapovjedništvo nad vojskom.</s><s>S druge strane, pojavljuju se i ra-wa-ke-ta i e-qe-ta, kojima neki autori također pripisuju vojne funkcije, možda kao istinski vođe koji su odlučivali o strategiji vojske i koordinirali jedinicama.</s><s>Postoje pločice na kojima se spominju jedinice zvane o-ka, koje bi mogle biti vojne formacije ili transportni brodovi.</s><s>Na drugim se pločicama nalaze inventari oružja – vrhovi strijela, mačevi, koplja, džiliti – te konja i predmeta koji su činili borna kola.</s><s>U linearu B postoje brojni ideogrami koji služe za označavanje oružja.</s><s>Prema zapisima iz palače u Pilu, svaka seoska zajednica (damos) bila je dužna dati određeni broj ljudi koji su morali služiti vojsku; sličnu službu vršila je i aristokracija.</s>

<s>Na nekim pločicama iz Pila opisano je kako je bronca distribuirana iz palača kovačima koji su živjeli u raštrkanom stanovništvu, tako da su ovom metalnom legurom kovali vrhve strelica i koplja, mačeve i pribor za čamce.</s><s>Izračun opisanih količina bio je dovoljan za izradu 534.000 vrhova strijela ili 1.000 brončanih kaciga, koliko je izračunato za više od jedne tone bronce.</s>

<s>Glavna božanstva koja su, kako se čini, ratne prirode bila su Ares (linear B: A-re) i Atena Potnija (linear B: A-ta-na Po-ti-ni-ja).</s>

<s>Taktika i razvoj</s>

<s>Mikenske vojske dijelile su nekoliko zajedničkih obilježja s drugim značajnim silama kasnog brončanog doba: u početku (oko 1600–1300. pne.) njihova se vojska temeljila na teškom pješaštvu koje je od oružja imalo duga koplja, velike štitove i, u nekim prilikama, oklop.</s><s>Nosili su samo tkaninu vezanu u struku ili neku vrstu suknje.</s><s>Nisu bili obuveni.</s><s>Vjerojatno su se borili u brojnim formacijama nekoliko linija duboko sa zatvorenom strukturom, gdje su se napadna snaga koplja i obrambena sposobnost štitova efikasno borili s lakšim trupama.</s>

<s>Tu je bila i laka pješadija, sastavljena od ratnika koji su nosili bacačko oružje ili mačeve.</s><s>Prvi su se borili u fleksibilnijoj strukturi no što je bila struktura teškog pješaštva i njihova glavna funkcija trebala je biti pokušaj dezorganizacije neprijateljskih linija projektilima lansiranim praćkama i lukovima, a da se izbjegne borba prsa u prsa.</s><s>Oni koji su nosili mačeve morali su biti posebno korisni za blisku borbu u planinskim predjelima, gdje je teško pješaštvo imalo više poteškoća.</s>

<s>Kasnije, u 13. stoljeću pne., mikenski način ratovanja pretrpio je velike promjene kako u taktici, tako i u naoružanju.</s><s>Naoružane jedinice postale su ujednačenije i fleksibilnije, dok je oružje postalo manje i lakše.</s><s>Koplje je ostalo glavno oružje među mikenskim ratnicima sve do propasti brončanog doba, dok je mač igrao sporednu ulogu u borbi.</s><s>U tom razdoblju prikazi na ikonografiji svjedoče da su vojnici nosili lanenu tuniku kratkih rukava koja je sezala do koljena ili suknju na koju je bio postavljen kožni odjevni predmet, i nosili su različite vrste obuće: sandale i vrstu čizama vezanih vezicama.</s>

<s>Točna uloga i značaj ratnih dvokolica na bojnom polju još uvijek je predmet spora među znanstvenicima zbog nedostatka dovoljne količine podataka.</s><s>Općenito se čini da su se tijekom prvih stoljeća (od 16. do 14. stoljeća pne.) dvokolice koristile kao borbeno vozilo, dok je kasnije, u 13. stoljeću pne., njihova uloga bila ograničena na prijevoz na bojnom polju.</s><s>Na dvokolici su se obično vozile dvije osobe – kočijaš i ratnik – ali postoje slikovni prikazi koji ukazuju na to da je na njima mogala biti i samo jedna osoba.</s><s>Nije jasan ni način na koji je dvokolica korištena na bojnom polju, jer nije poznato jesu li dvokolice bile smještene na čelu vojske, na krilima ili u pozadini, a pouzdano se ne zna je li im glavna uloga bila boriti se protiv neprijateljskih dvokolica ili uznemiravati teško pješaštvo neprijatelja izbjegavajući frontalni sudar s njima.</s><s>Ratnici na kočijama morali su biti naoružani kopljem, a čini se i mačem u slučaju da budu s njih oboreni.</s><s>Neke su kočije prevozile i strijelce.</s><s>Moguće je da je od 13. stoljeća pne. uloga dvokolica bila ograničena na puki transport na bojnom polju.</s>

<s>Konjanici su također bili dio mikenske vojske, no njihova precizna uloga nije jasna zbog nedostatka arheoloških podataka, koji su ograničeni na keramičke prikaze iz posljednje faze mikenske civilizacije.</s><s>Na njima su prikazani jahači sa zaštitnim elementima na gornjem dijelu tijela ili jahači odjeveni u tunike.</s><s>Prikazi na kojima se vidi oružje koje su nosili nisu sačuvani.</s><s>Neki autori vjeruju da je ovom kasnom razdoblju došlo do razvoja konjaništva jer je slabija dostupnost resursa u tom razdoblju zahtijevala stvaranje jeftinijih vozila, ali drugi vjeruju da se konjica nikad nije koristila u mikenskoj vojsci.</s>

<s>Utvrde</s>

<s>U svojim ranim danima mikenske palače nisu bile utvrđene.</s><s>Do izgradnje prvih obrambenih građevina došlo je tek u 14. stoljeću pne.</s><s>Od tada su neka glavna mikenska središta bila su dobro utvrđena i obično su se nalazila na povišenom terenu, poput Atene, Tirinta i Mikene, ili u ravnicama uz obalu, kakav je bio lokalitet Gla.</s><s>Međutim, druga važna središta, poput Pila ili Jolka, nikada nisu bila okružena zidinama.</s>

<s>Mikenski Grci cijenili su simboliku rata izraženu u obrambenoj arhitekturi, pa su težili tome da im utvrde bude i vizualno impresivne.</s><s>Zidine su građene u kiklopskom stilu, što znači da su bile izgrađene od velikih, neobrađenih kamenih gromada debelih više od 8 metara i teških nekoliko tona.</s><s>Ime "kiklopski" nadjenuli su im Grci klasičnog doba, koji su vjerovali da su samo mitski divovi, Kiklopi, mogli konstruirati takve megalitske strukture.</s><s>S druge strane, zidanje od rezanog kamena koristilo se samo na kapijama i oko njih.</s>

<s>Naoružanje</s>

<s>Oružje za napad</s>

<s>Koplja su u početku bila dugačka i njima se uglavnom moralo rukovati objema rukama, budući da su imala više od 3 metra dužine.</s><s>Iako rjeđe, ratnici su imali i koplja čija je duljina bila od 0,5 do jednog metra.</s><s>Prikazi na slikama pokazuju da su vojnici, kako bi izveli napad, obično hvatali koplje objema rukama u vodoravnom položaju u visini ramena, iako se pojavljuju i prikazi na kojima ih vojnici drže samo jednom rukom.</s><s>Tijekom kasnijih mikenskih stoljeća usvojene su kraće verzije, koje su obično bile praćene malim vrstama štitova, uglavnom kružnog oblika.</s><s>Ova kratka koplja korištena su i tako što su se bacala na neprijatelja i tako što su se u njega zabijala iz blizine.</s>

<s>Najprimitivniji mikenski mačevi, poznati su kao "tip A", nastali su oko 1700. pne.</s><s>Takav je mač imao izraženo središnje rebro, koje je prolazilo kroz oštricu, bio je dug oko 1 metar i imao je ravnu i usku šiljak.</s><s>Njegova glavna funkcija bila je udarati, a ne rezati.</s><s>Nešto kasnije nastali su i drugi kraći mačevi (između 40 i 60 cm) i sa širokim i dugim šiljcima, koji su također imali središnja rebra i poznati su kao "tip B".</s><s>U 16. stoljeću pne. pojavili su se mačevi zaobljenih vrhova, koji su imali dršku koja je bila produžetak sječiva.</s><s>Bili su 130 cm dugi i 3 cm široki.</s><s>Druga vrsta, mač s jednom oštricom, bio je čvrsti komad od bronce, dug između 66 cm i 74 cm.</s><s>Ovaj kraći mač najvjerojatnije je korišten za borbu iz neposredne blizine.</s><s>U 14. stoljeću pne. obje su vrste postupno modificirane tako da su im drške ojačane, a sječiva skraćena.</s><s>Napokon, u 13. stoljeću pne., nova vrsta mača, danas poznata kao "Naue II", postala je rasprostranjena u mikenskoj Grčkoj.</s>

<s>Streljaštvo, odnosno upotreba luka i strijele, od ranog je razdoblja bilo često na bojnom polju.</s><s>Među drugim oružjem koje se koristilo za napad kbili su buzdovani, sjekire, praćke i džiliti.</s>

<s>Štitovi</s>

<s>Rane mikenske vojske koristile su štitove u obliku kule, tj. velike štitove koji su pokrivali gotovo cijelo tijelo.</s><s>Međutim, uvođenjem brončanog oklopa, ovaj se tip manje koristio, premda nije u potpunosti nestao, što se vidi u sačuvanoj ikonografiji.</s><s>Štitovi u obliku osmice postali su najčešći tip mikenskih štitova.</s><s>Ti su štitovi bili izrađeni od nekoliko slojeva bikove kože, a u nekim su slučajevima bili ojačani brončanim pločama.</s><s>Tijekom kasnijeg mikenskog razdoblja usvojeni su manji tipovi štitova.</s><s>Oni su bili ili potpuno kružnog oblika ili gotovo kružni s izrezanim dijelom donjeg ruba.</s><s>Pravljeni su od nekoliko slojeva kože s brončanim ispupčenjem i pojačanjima.</s><s>Čini se da su ponekad bili u cijelosti izrađeni od bronce.</s>

<s>Kacige
Najčešći tip mikenske kacige ima oblik konusa (kupe ili stošca) i ojačan je nizovima kljova od vepra.</s><s>Ova se vrsta široko koristila i postala je najpoznatiji komad mikenskog oklopa, koji je bio u upotrebi od početka do propasti mikenske kulture.</s><s>Poznat je i po nekoliko prikaza u suvremenoj umjetnosti u Grčkoj i na Sredozemlju.</s><s>Kacige od veprove kljove sastojale su se od kožne kape s podlogom od filca, na koju je bilo ušiveno nekoliko nizova izrezanih veprovih kljova.</s>

<s>Korištene su i kacige izrađene u cijelosti od bronce, pri čemu su neke od njih imale velike štitnike za obraze, vjerojatno ušivene ili zakovane za kacigu, kao i gornji probušeni čvor koji je držao perjanicu.</s><s>Male rupe oko štitnika za obraze i donjeg ruba kacige korištene su za pričvršćivanje unutarnjeg obloga.</s><s>Korištene su i druge vrste brončanih kaciga.</s><s>Tijekom kasnog mikenskog razdoblja koristili su se i drugi tipovi, kao što su rogate kacige izrađene od kožnih traka.</s>

<s>Oklop</s>

<s>Reprezentativni primjerak mikenskog oklopa jest oklop iz Dendre (oko 1450–1400. pne.), koji se sastojao od cjelovitog kompleta štitnika napravljenog od nekoliko brončanih elemenata.</s><s>Bio je dovoljno fleksibilan i udoban da se koristi za pješačke borbe, premda je ukupna težina oklopa bila oko 18 kg.</s><s>Važni podaci o mikenskom oklopu pronađeni su i u Tebi (oko 1350–1250. pne.), a uključuju par štitnika za ramena, manjih od onih iz Dendre, s dodatnim pločama koje štite nadlaktice i koje su pričvršćene na donjem rubu štitnika za ramena.</s>

<s>Upotreba oklopa s krljuštima očita je tijekom kasnijih mikenskih stoljeća, kao što se vidi iz ikonografije i arheoloških nalaza.</s><s>Općenito, mikenskoj je Grčkoj već bila poznata većina obilježja kasnijeg hoplitskog naoružanja klasične grčke antike.</s>

<s>Dvokolice</s>

<s>Dvokolice se na grčkom kopnu javljaju najmanje od 16. stoljeća pne.</s><s>Mikenska borna kola razlikovala su se od onih koje su koristile suvremene bliskoistočne države.</s><s>Prema sačuvanim zapisima na linearu B, Knosos i Pil raspolagali su sa nekoliko stotina dvokolica.</s><s>Najčešći tip mikenskih dvokolica bila je "dvostruka kočija", koja se pojavila sredinom 15. stoljeća pne.</s><s>U 14. stoljeću pne. pojavila se lakša verzija, "kočija s prečkama", koja je imala otvorenu kabinu i koja se najvjerojatnije koristila kao prijevoz na bojnom polju, a ne kao borbeno vozilo.</s>

<s>Brodovi
Mikenski su brodovi bili plovila s plitkim gazom i mogli su pristati u pješčanim uvalama.</s><s>Postojala su plovila različitih veličina s različitim brojem veslača.</s><s>Najveći je brod vjerojatno imao posadu od 42–46 veslača, s jednim upravljačkim veslom, zapovjednikom, dvoje pomoćnika i mnoštvom ratnika.</s>

<s>Najčešći tip mikenskog plovila, sudeći prema sačuvanim umjetničkim prikazima, bila je galija na vesla s dugim i uskim trupom.</s><s>Oblik trupa konstruiran je na način da maksimalizira broj veslača.</s><s>Dakle, mogla se postići veća brzina bez obzira na vjetar.</s><s>Iako je galija imala jarbol i jedro, bila je manje efikasna kad je plovila na vjetar.</s><s>Mikenska galija nudila je određene prednosti.</s><s>Iako je bila lakša u usporedbi s jedrenjakom Minojaca s Krete, mogla je primiti više veslača.</s><s>Njezin upravljački mehanizam bio je trokutasto upravljačko veslo, preteča potonjeg upravljačkog vesla iz arhajskog doba.</s>

<s>Ratovanje
Oko 1450. pne.</s><s>Grčka je bila podijeljena u niz ratničkih kraljevstava, od kojih su najvažnija imala svoja središta u Mikeni, Tirintu, Pilu i Tebi.</s><s>Krajem 15. stoljeća pne. ova ratoborna civilizacija zamijenila je na Egejskom moru nekadašnju civilizaciju minojskih Krećana.</s><s>Tako su Mikenjani počeli graditi svoju pomorsku moć na Egejskom moru, šireći se prema egejskim otocima i maloazijskoj obali.</s><s>Ratoborna priroda Mikenjana bila je vjerojatno presudan faktor u diplomatskim odnosima koje su održavali s drugim silama kasnog brončanog doba.</s><s>Mikenski ratnici također su unajmljivani kao plaćenici u stranim vojskama, poput egipatske.</s>

<s>Suvremeni hetitski tekstovi ukazuju na prisutnost zemlje Ahhiyawa, koja je ojačala svoj položaj u zapadnoj Anadoliji od oko 1400. pne. do oko 1220. pne.</s><s>Za ime Ahhiyawa danas se općenito drži da predstavlja hetitski naziv za mikensku Grčku i da je ekvivalentan nazivu "Ahejci" kod Homera.</s><s>U tom su razdoblju kraljevi zemlje Ahhiyawa očito bili u mogućnosti parirati hetitskim kraljevima i na vojni i diplomatski način.</s><s>Ahhiyawa se miješala u maloazijske poslove, podupirući pobune protiv Hetita ili lokalne vazalne vladare, koje je kralj zemlje Ahhiyawa koristio kao agente za proširenje svog utjecaja.</s><s>Jednom prilikom, oko 1400. pne., Attarsiya (mogući hetitski prijevod za Atreja) pokrenuo je pohod s vojskom čiju su udarnu pesnicu predstavljale dvokolice te napao područja koja su bila pod hetitskim utjecajem.</s><s>Kasnije je Attarsiya napao otok Alashiya (Cipar) zajedno s nizom svojih saveznika iz Male Azije.</s><s>Napadači su naposljetku preuzeli kontrolu nad tim otokom i svrgnuli tamošnju hetitsku vlast.</s><s>Pohodi koje je Attarsiya poduzeo predstavljaju najranije zabilježeno vojno djelovanje mikenske Grčke protiv Hetita.</s><s>Sukob Hetita i naroda Ahhiyawa kod Wiluse, što je hetitsko ime za Troju, u 13. stoljeću pne. možda je pružilo povijesni temelj za tradiciju o trojanskom ratu.</s>

<s>Oko 1250. pne. u raznim središtima kontinentalne Grčke zabilježen je prvi val razaranja, do koga je došlo iz razloga koje arheolozi ne mogu identificirati.</s><s>Čini se da su ti incidenti pokrenuli masovno jačanje i širenje utvrda na različitim mjestima.</s><s>U nekim je slučajevima bila dogovorena i izgradnja podzemnih prolaza koji su vodili do cisterni pod zemljom.</s><s>Ipak, čini se da niti jedna od ovih mjera nije spriječila konačno uništenje mikenskih središta u palačama, do kojeg je došlo u 12. stoljeću pne.</s><s>Razlozi koji su doveli do propasti mikenske kulture i dalje su predmet žive rasprave među znanstvenicima.</s><s>Dvije najčešće teorije jesu seoba stanovništva i unutarnji sukob.</s>

<s>Nasljeđe
Zbog informacija koje su pružali grčki epovi, a posebno Homerova Ilijada i Odiseja, ovo se vremensko razdoblje grčke povijesti smatralo razdobljem ratnika-heroja, koji su poduzimali razne vojne pohode u Grčkoj i susjednim područjima.</s><s>Homerski epovi o mikenskim Grcima ostavljaju dojam kao o svadljivim ljudima i ratničkoj eliti, kojoj je osobna čast bila najveća vrijednost.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Mikenska Grčka</s>

