Silvan i Dijana
<s>Silvan i Dijana su božanski par ilirskog panteona bogova.</s><s>Silvan je kod Ilira glavno božanstvo obično prikazan kao grčki Pan, polučovjek-polujarac, po čemu se bitno razlikuje od italskog Silvana, po kojem je u rimskoj interpretaciji (interpretatione Romana) dobio ime.</s><s>Dijana  (Tharial),  prikazana je gotovo uvijek u stavu grčke Artemide lovice, s lukom i strijelom, atributima  božice lova.</s>

<s>Iliri su, kao i ostali indoevropski narodi, dugo poštovali bezlične duhove u obliku prirodnih pojava (oblak, kiša, grom, vodea, drvo, šuma, nebo, Sunce, Mjesec itd.).</s><s>O tim religijskim predodžbama Ilira ne zna se ništa, jer se od njihove teogonije i mitologije nije ništa sačuvalo.</s><s>Do antropomorfiziranja ovih u početku animističkih sila prirode i kod Ilira je došlo tek na višem stupnju društvenog razvitka, pri samom kraju prethistorijskog doba.</s>

<s>Sve što se zna ο vjeri starih Ilira, poznato je po prikupljenom arheološkom materijalu, koji potječe tek iz vremena ustaljene rimske okupacije Ilirije, od rane do kasne antike.</s>

<s>Rascjepkanost ilirskog teritorija, pa plemenska podvojenost, a osobito urođena konzervativnost, nisu uslovili formiranje jedne i jedinstvene religijske ikonografske slike, što potvrđuje da ni predodžbe u svijesti njegovih poštovalaca nisu bile u svim krajevima iste (kanonske), iako se u suštini radilo ο istom božanskom biću.</s><s>Zbog tih lokalnih shvatanja i proističu na širem ilirskom području, od Morave do Istre, uključujući i Panoniju, i znatnije razlike u prikazivanju ilirskog božanstva (tek kasnije nazvanog Silvan).</s>

<s>Zajedno s latinskim jezikom i ostalim sadržajima duhovne kulture, Iliri su od Rimljana postupno primali i njihovu vjeru koju su donekle prilagođavali svojim vjerskim shvatanjima, naročito kada su u pitanju širi narodni krugovi.</s><s>Paralelno su u njihovu narodnu umjetnost prodirali i pojedini elementi raznih ikonografskih grčkih i rimskih šema, koje su primjenjivali  na prve pokušaje antropomorfiziranja (prikazivanja) svojih božanstava.</s><s>U takvoj kulturnoj i kultnoj simbiozi nastale su brojne varijacije kultne slike ilirskog božanstva.</s>

<s>Nije poznato koji od grčkih i rimskih likova je izražavao prve Silvanove likove (izglede), iz kojeg bi onda proizašle i sve ostale varijacije Silvanove složene ikonografije.</s>

<s>Tek na reljefu iz Busije u Glamoču prvi put je epigrafski potvrđeno da je u prilici kozolikog božanstva prikazan upravo Silvanus Silvester  u kultnoj zajednici s božicom Dijanom i da je to njegova ikonografska šema.</s>

<s>S(ilvano) S(ilvestri) et Dianae/ Au(relius) Platius Var/roni(s)  l(ibens) p(osuit),</s>

<s>Na reljefu iz Busije Silvanus Silvester je prikazan kao grčki Pan.</s><s>To je nagi, rogati i bradati mladi satir, kozorog i kozonog, krupna oka, u donjem dijelu tijela dlakav i, svakako, kao  božanstvo plodnosti itifaličan.</s><s>Njegovi su atributi: pastirski štap (pedum) i svirala(syrinks).</s>

<s>Dijana je na reljefu iz Busije prikazana kao klasična Artemida, koja je u unutrašnjosti Dalmacije kod Dalmata poštovana kao božica plodnosti, šuma i polja i vladarica divljih životinja.</s><s>U lijevoj ruci drži luk, a desnicom vadi strijelu iz tobolca, koji joj leži na plećima.</s><s>Uz nju je i ovdje, kao i obično, i njena omiljena košuta, dakle tip koji se razvio pod utjecajem grčkih uzora u okvirima autohtonog ilirskog, posebno dalmatskog, nasljeđa.</s>

<s>Spomenici 
Mnogobrojni drugi nalazi pokazuju da se kult ovih dvaju božanstava kod Ilira uporno održavao i u rimsko doba (usprkos procesa romanizaeije), tako da njihov primat nije mogao ugroziti ni autoritet samog Jupitra, zaštitnika i oličenja rimske moći i veličine.</s><s>Tako su Silvan i Dijana, božanstva domaćih šuma, stočarstva i lova, i dalje ostali zaštitnici pastirskih domova ruralnog stanovništva.</s>

<s>Reljefi iz splitskog polja 
Na lokalitetu Tršćenica u splitskom polju, otkrivena su dva fragmentarna kamena reljefa; jedan	s prikazom Silvana, popularnog domaćeg pastirsko-šumskog božanstva, a drugi s likom njegova ženskog paredra Dijane.</s><s>Oba su spomenika pohranjena u splitskom Arheološkome muzeju</s>

<s>Pribrojimo li navedenim spomenicima još i natpis sa posvetom nimfama sa splitskog Pojišana, zatim ulomak reljefa iz Duplančića dvora na Lučcu, s prikazanim polunagim nimfama sa školjkama i pastirskim štapom (pedum) koji je pripadao Silvanu, kao i reljef s prikazom Dijane u liku božanstva noćnog svjetla, takođe sa Lučca,	može se zaključiti da su Silvan i Dijana i nimfe bili vrlo omiljeni na splitskom području, svakako još znatno prije gradnje znamenite splitske Dioklecijanove palate.</s>

<s>Reljef iz Čitlika kod Sinja 
Jedan reljef iz Čitluka (Colonia Claudia Aequum) prikazuje Dijanu i Silvana.</s><s>Pronađen je 1931. g. uklesan u živoj stijeni, u kamenolomu nedaleko od gradskih vrata antičkog Ekvuma.</s><s>Prenesen u Zbirku Franjevačkog samostana u Sinju.</s>

<s>Dijana i Silvan smješteni su u prostor omeđen okvirom koji podjeća na nišu.</s><s>S lijeve strane, na prvom mjestu je Dijana, a s desne je Silvan (iako je na većini prikaza raspored obrnut).</s><s>Dijana se potpuno uklapa u ikonograﬁju Lovkinje – nosi kratak, potpasan hiton; u lijevoj joj je ruci luk, dok desnom poseže za strijelom u tobolcu na leđima.</s><s>Jasno se vidi pojas preko grudi na kojem je obješen tobolac.</s><s>Frizura joj nema standardni krobylos, nego neku vrst polosa ili dijademe.</s><s>Frizura je kao Melonentypus i po njoj je cijeli reljef datirao u početak 3. st.</s><s>Neobična je Dijanina obuća jer ne nosi embade/endromides, koje ima na gotovo svim prikazima.</s><s>Njezina obuća više je nalik na visoke, ravne vunene čarape bez prstiju, koje se u recentnoj kulturi dinarskog područja nazivaju terluci, ili je nalik na suknene grliće koji se kopčaju s unutarnje strane noge.</s><s>Silvan je veoma oštećen, ali se ipak dobro vide kozje noge, itifaličke odlike i pedum u njegovoj lijevoj ruci.</s><s>Moguće je da je u desnoj ruci držao siringu koju je prinosio ustima.</s><s>On je tipični Silvan iz Dalmacije, rimskog imena i grčke ikonograﬁje Pana.</s>

<s>Dolina gornje Neretve 
Do danas su otkrivena samo dva spomenika u čast ovim bogovima.</s><s>U Trusini kod Konjica pronađen je reljef boga Silvana iz 3. stoljeća, koji  predstavlja potpuno novu interpretaciju njegovog lika.</s><s>Na ovom reljefu Silvan je prikazan sa ogrtačem, sa ljudskim a ne kozjim nogama, sa štapom (pedum).</s><s>Desno od Silvana prikazan je pas i motivi stada i stabla koji govore o njegovoj ulozi kao božanstvu koje čuva stada i šume.</s>

<s>Drugi spomenik koji prikazuje domaće božanstvo pronađen je u Lisičićima.</s><s>Pronašao ga je i objavio Karl Pač 1894.</s><s>Na spomeniku je predstava scene lova sa konjanikom u kojoj se vidi pas kako trči za jelenom koji skače na stablo.</s><s>Ovaj reljef pripada grupi karakterističnoj za boginju Dijanu.</s>

<s>Dedikanti (naručioci)</s>

<s>Na temelju proučavanja imena dedikanata i epiteta može se vidjeti odnos broja autohtonih imena dedikanata i imena doseljenika.</s><s>U katalogu spomenika s dalmatskog područja zabilježeno je 74 imena dedikanata, od toga je 17 imena sigurno autohtono.</s><s>Najkarakterističnija dalmatska imena su: Bato, Dasas, Paio, Plator, Surus, Titus i Varro.</s><s>Uz ova imena prisutni su gentiliciji: Iulius, Claudius, Ulpius, Flavius, Aelius i Aurelius (prema carskim dinastijama koje su domaćem stanovništu dodjeljivali status rimskog građanina.</s>

<s>Epigrafski se spomenici javljaju kada autohtono stanovništvo počinje usvajati latinski jezik, budući da svoje pismo nije imalo.</s><s>Pojava vulgarnog latinskog jezika bila je nužan nusprodukt tog procesa romanizacije.</s><s>Autohtono stanovništvo ovog područja nikada nije izgubilo svoj domaći jezik koji se zadržao u obiteljskim krugovima, isto kao što su društvene i teritorijalne zajednice zadržale autohtone pojedince kao svoje vođe, s titulama plemenskih poglavara (principes).</s>

<s>Literatura</s>

<s>Reference</s>

<s>Bosna i Hercegovina u vrijeme Ilira
Bosna i Hercegovina u rimsko doba
Mitologija Ilira
Ilirski bogovi</s>

