Opus caementicium
<s>Opus caementicium je naziv za građevinsku tehniku i materijal usavršen i vrlo široko korišten u arhitekturi Rimskoga Carstva.</s>

<s>Riječ je o zidnom vezivu, često zvanom i rimski beton, koje se sastojalo od mješavine gašenog vapna, sitnog šljunka i pucolana - pjeskovitog vulkanskog pepela s padina Vezuva, koji je toj mješavini, kojoj se dodavala i voda, nakon sušenja davao i do osam puta veću čvrstoću od do tada korištenog morta (smjesa gašenog vapna, običnog pijeska i vode).</s>

<s>Grčka
Cementnu smjesu prvi su otkrili Grci, u 5. vijeku pne.</s><s>Umjesto pucolana, koristili su, čini se, santorinsku zemlju, lokalno dostupnu vrstu vulkanskoga pijeska u koje spada i pucolan.</s><s>Primjena tog materijala i tehnike gradnje polako se proširila s Rodosa na kopneni dio Grčke i na grčke kolonije u južnoj Italiji, odakle su je preuzeli Rimljani, iskoristivši blagodati bogatih ležišta pucolana u okolici Vezuva, dvjestotinjak kilometara južno od Rima.</s>

<s>Rim
U poglavlju „O naročitoj vrsti pijeska“ Vitruvije detaljno opisuje Opus caementicium, nabrajajući i ležišta vulkanskog pijeska neophodnoga za njegovo spravljanje.</s><s>Taj pijesak „pomiješan s vapnom i zidnim kamenom ne daje samo čvrstoću drugim gradnjama, već otvrdnu i nasipi pod vodom kad se njime grade u moru.“</s>

<s>Doista, pucolan je vrlo bogat silicijem i aluminijem, pa je opus caementicium u kojem je bio korišten imao osobita svojstva lakoće, čvrstoće i vodonepropusnosti, idealna za uporabu u građevini.</s>

<s>Čak se i Vitruvijev navod o korištenju tog materijala za gradnje u moru pokazao točnim.</s><s>Dva lukobrana Cezareje Maritime duga 500 i 275 metara bila su podignuta zahvaljujući dopremanju 24000 m3 pucolana, za što je bilo potrebno najmanje 44 broda nosivosti po 400 tona.</s>

<s>Ipak, klasični opus caementicium bio je korišten relativno rijetko.</s><s>Problem leži u činjenici što su ležišta poculana i sličnih vulkanskih pijesaka malobrojna, pa je upotreba rimskoga cementa idealnoga sastava bila geografski prilično ograničena.</s><s>U krajevima gdje je njegova upotreba zbog cijene transporta bila neisplativa, opus caementicium je rađen mješavinom u kojoj je uz vapno, pijesak i šljunak umjesto vulkanskoga pijeska dodavan prah sitno smljevene opeke.</s>

<s>Tamo gdje je mogao biti korišten, opus caementicium se u žitkom stanju nalijevao u „šalunge“, drvene kalupe koji su se, kako je zid rastao, pomicali i podizali u visinu, te su mjestimice – kao na odlično očuvanoj cisterni na otoku Murteru (vidjeti sliku) -  još uvijek vidljivi otisci dasaka tih kalupa.</s><s>Opus caementicium lijevan u drvene kalupe nije se koristio samo za podizanje zidova, već i lukova, svodova i kupola.</s><s>Ovisno o svrsi i okolnostima gradnje, u smjesu je bio dodavan gips, manje kamenje (radi pojeftinjenja gradnje) i slično.</s>

<s>Kasnije su se tako podignute strukture često oblagale opekom, kamenom ili štukom, što je to još i danas često praksa kod suvremenoga betona.</s><s>Ponekad je, kao u Pompejima, opus caementicium korišten i za betoniranje putova.</s>

<s>Opus caementicium zaslužan je i za najveće postignuće rimske arhitekture: kupolu Panteona koja je i danas, nakon 1900 godina, najveća nearmiranobetonska kupola na svijetu.</s><s>U njezinoj bazi uz caementicium je korišten teški bazalt, u središnjem dijelu kamen srednje gustoće, dok je na vrhu korišrten plovućac, kamen toliko lagan da pliva na vodi.</s>

<s>Nešto kasnije ista tehnika uspješno je primijenjena u presvođivanju monumentalnih interijera Karakalinih i Dioklecijanovih termi, koje su djelomično očuvane i danas.</s>

<s>Opus caementicium na tlu Hrvatske
Osim na nekim čistim primjerima, kao što je onaj s otoka Murtera, Rimljani su na tlu Hrvatske opus caementicium koristili polažući u tijeku nalijevanja mase u kalup uz daske malo kamenje koje je po skidanju kalupa izgledalo kao svojevrsna oplata, ili su ga naprosto koristili kao vezivo prigodom podizanja zidova u drugim tehnikama gradnje.</s>

<s>U tehnici opus incertum beton se više nije lijevao u drveni kalup, već između dvaju redova priklesanog poligonalnog kamenja koje čini unutrašnje i vanjsko lice zida.</s><s>Uz cement ubacivalo se i kamenje koje je znatno pojeftinjavalo ovaj način gradnje.</s>

<s>U tehnici opus reticulatum beton se nalijevao između vanjskog i unutarnjeg lica zida kojeg su činili manji kamenovi priklesani u formi piramide, kojoj je osnovica imala oblik kvadrata.</s><s>Ta se baza postavljala s vanjske strane zida i to tako da joj je dijagonala tekla po vertikali, čime je nastala mreža romboidnih fuga koje su stvarale zanimljivu, i u nas rijetko viđanu strukturu zidnoga lica.</s>

<s>Na sličan način, nalijevanjem između vanjskog i unutarnjeg lica zida, beton se primjenjivao i u tehnici opus quadratum, zidanju dobro klesanim, ali ne do kraja pravilnim kvadrima.</s>

<s>U tehnici opus mixtum, često korištenoj u gradnji Dioklecijanove palače, betonom su povezivani horizontalni izmjenični redovi opeka i kvadratičnog kamenja.</s>

<s>U tehnici opus spicatum, rimski beton je korišten za povezivanje cigla postavljenih „na nož“, u formi riblje kosti tj. klasa, od kojeg i dolazi naziv spicatum.</s>

<s>Na koncu valja napomenuti da su u nas korištene inačice rimskog betona zapravo lokalne, kvalitativno u pravilu slabije varijante izvornoga recepta, koji zapravo nije sasvim poznat, i koji je, izgleda, imao mnoštvo izvedenica koje su ovisile o nizu specifičnih uvjeta svake pojedine gradnje.</s>

<s>Srednji vijek
U srednjem vijeku opus caementicium nestaje, te ga nalazimo samo sporadično u građevinama 12. vijeku na tlu južne Francuske.</s>

<s>Odmah po padu Rimskog carstva pada u zaborav te ga nasljeđuje klasična gradnja od kamena cigle i morta, koja prevladava sve do 20. vijeka</s>

<s>Ostaci rimskih građevina u kojima je bio primijenjen, svjedoče o nevjerojatnoj trajnosti ovog materijala, koji je svoju čvrstoću u cijelosti sačuvao čak i onda kada je korišten za gradnje pod morem.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Veze
Hidraulična žbuka
Opus incertum</s>

<s>Izvori
Vitruvije - Marcus Vitruvious Pollio: Deset knjiga o arhitekturi, preveo Matija Lopac, Sarajevo, 1990., str. 39.-40.</s>

<s>Literatura
Kostrenčić 1964. – Zlatko Kostrenčić: Beton, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 1, Zagreb, 1959.,  str. 358.-359.</s><s>Müller/Vogel 1999. - Werner Müller; Gunther Vogel: Atlas arhitekture 1, preveo Milan Pelc, Zagreb, 1999., str. 211., 237., 241., 243., 251., 253., 272.</s><s>Suić 1976 - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 108.-110.</s>

<s>Vanjske veze
Tehnologija Rimljana</s>

<s>Građevinarstvo
Likovna umjetnost
Arhitektonski elementi
Nauka i tehnologija u starom Rimu</s>

