Domenico Ghirlandaio
<s>Domenico Ghirlandaio zapravo Domenico Bigordi zvan Ghirlandaio (Firenca, 1424. - Firenca, 11. januar 1494.), bio je firentinski renesansni slikar.</s><s>Poznat je kao majstor koji je u svojoj bottegi učio tri godine Michelangela Buonarottia crtanju.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Njegov otac Tommaso po dokumentima bio je vlasnik štavionice i trgovac svilom (ghirlandaio) ali ne i zlatar kako je to naveo Vasari.</s><s>Po Vasariju otac ga je učio za zlatara, ali se Domenico iz ljubavi opredjelio za slikarstvo.</s><s>Koje je učio kod Baldovinettija što se vidi u njegovim ranim radovima, ali je kasnije radio pod utjecajem Verrocchia sa čijom bottegom izgleda i surađivao.</s>

<s>Prvo djelo koje mu je po Vasariju donjelo slavu je tabernakul (danas uništen) iz firentinske crkve Santa Croce.</s><s>Oko 1472. oslikao je freskama kapelu Vespucci u firentinskoj crkvi Ognissanti (Madonna di Misericordia, Pietà i sveci; dva anđela u nišama).</s>

<s>Oko 1470-ih postao je član firentinske slikarske bratovštine sv. Luke.</s><s>U tom periodu oslikao je freskama kapelu sv. Fine u kolegijalnoj crkvi San Gimignana.</s>

<s>Od Vasarija znamo da je sa bratom Davidom između 1475.-76. bio u Rimu gdje je freskama ukrasio Vatikansku biblioteku likovima filozofa i proroka (danas uništenima).</s>

<s>Tako je započeo život slikara lutalice, sa bratom Davidom je oslikao refektorij opatije Passignano scenom Posljednje večere.</s><s>Tu temu naslikao je nakon tog više puta a najusješnije u firentinskoj crkvi Ospedale degli Innocenti oko 1480.</s>

<s>Ghirlandaio je 1482. na poziv pape otišao u Rim da sa dvije freske oslika zidove Sikstinske kapele.</s><s>Prva freska Uzašašće na ulaznom zidu uništena je u 16. vijeku a druga Sastanak sa prvim apostolima Petrom i Andrijom na desnom zidu stoji još i danas.</s>

<s>Prvu službenu narudžbu od firentinske Signorie dobio je 1482. da oslika Sala dei Gigli u Palazzo Vecchio, to je obavio uz pomoć svoje bottege.</s><s>Iste godine dobio je narudžbu da freskama oslika kapelu Sassetti u crkvi Santa Trinita, sa scenama iz života sv. Franje što je izveo 1483.-85.</s>

<s>Sa braćom Davidom i Benedettom i šogorom Sebastianom Mainardijem (kasnije i sa sinom Ridolfom) vodio uspješnu slikarsku bottegu, i kako navodi Vasari nikad nije odbio nikakvu narudžbu.</s>

<s>Ghirlandaio je 1485. potpisao najvažniji i najzahtjevniji ugovor u svojoj karijeri, da freskama ukrasi najveću kapelu Tornabuoni u firentinskoj crkvi Santa Maria Novella, sa scenama iz života sv. Marije i sv. Ivana Krstitelja, što je izveo između 1486.-90.</s><s>Ghirlandaio je biblijsku radnju smjestio u enterijer otmjenih firentinskih kuća sa tipičnim arhitektonskim i dekorativnim elementima quattrocenta, a likovi odjeveni u onovremenu odjeću su portreti njegovih suvremenika.</s>

<s>Pored fresaka radio je i oltarne slike (Poklonstvo pastira, 1485., Vizitacija Marije Elizabeti, 1491.) i pojedinačne portrete (Giovanna Tornabuoni, 1488, Djed sa unukom, 1480.-90.)</s>

<s>Ghirlandaio je umro od kuge u Firenci, 11. januara 1494., pokopan je u crkvi Santa Maria Novella.</s>

<s>Sa svojom prvom ženom Costanzom di Bartolomeo Nucci, izrodio je dva sina (Bartolomeo, Ridolfo) i dvije kćeri (Antonia, Francesca) kad je ona umrla pri porodu najmlađe kćeri 1488. oženio se sa Antoniom udovicom iz San Gimignana.</s><s>Njegovu uspješnu bottegu nasljedio je sin Ridolfo koji je isto tako bio slikar.</s>

<s>Nesumnjivo je da je umjetnost Ghirlandaja trpila od dugotrajnog rutinskog rada i prekomjernih narudžbi, koje je njegova bottega počevši od oko 1485. preuzimala, ali je ukupno uzevši bio velik slikar.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Bigordi, Domenico, detto Ghirlandaio 
 Ghirlandaio, Domenico</s>

<s>Domenico Ghirlandaio
Domenico Ghirlandaio</s>

