Willard Van Orman Quine
<s>Vilard Van Orman Kvajn (25. juna 1908. - 25. decembra 2000.) bio je američki filozof i logičar u analitičkoj tradiciji, priznat kao "jedan od najuticajnijih filozofa dvadesetog veka".</s><s>Od 1930. do svoje smrti, 70 godina kasnije, Kvajn je na ovaj ili onaj način bio povezan sa Univerzitetom Harvard, najpre kao student, zatim kao profesor filozofije i učitelj logike i teorije skupova, i na kraju kao profesor emeritus koji je objavio ili revidirao nekoliko knjiga.</s><s>Držao je Katedru za filozofiju Edgara Persa na Harvardu od 1956. do 1978. godine.</s><s>Anketom koja je 2009. godine sprovedena među analitičkim filozofima Kvajn je imenovan za petog najvažnijeg filozofa u poslednja dva veka.</s>

<s>Kvajn se u potpunosti uklapa u tradiciju analitičke filozofije, iako je glavni pobornik stava da filozofija nije pojmovna analiza već grana empirijskih nauka.</s><s>Njegovi najpoznatiji radovi uključuju "Dve dogme empirizma" (1951), kojima napada tradicionalnu distinkciju analitičko-sintetičko i zagovara oblik semantičkog holizma, i Reč i objekat (1960), koji su dalje razvili ove stavove i uveli Kvajnovu čuvenu tezu o neodređenosti prevoda, zagovarajući bihejviorističku teoriju značenja.</s><s>Takođe je razvio uticajnu naturalističku epistemologiju čija "Osnovna ideja je da bi trebalo da pođemo od trenutno prihvaćene naučne teorije, tako da bi i epistemologiju trebalo shvatiti kao deo prirodne nauke[...] Naš glavni cilj je da objasnimo znanje o spoljašnjem svetu, način na koji smo do njega došli, kao i njegovu praktičnu primenljivost."  U filozofiji nauke je važan i zbog toga što smatra da se na ta pitanja „može odgovoriti jedino unutar okvira nauke, uz korišćenje svih informacija koje nam ona pruža.</s><s>Najbolji način da odgovorimo na pitanja: „Na koji način nauka nastaje na temelju čulnog iskustva?“, „Zbog čega je ona uspešna?“, jeste da ova pitanja shvatimo tako da se ne tiču odnosa senzacije i refleksije, impresija i ideja, već odnosa opservacionih i teorijskih rečenica s jedne, i opservacionih rečenica i stimulusa, sa druge strane.“  Kao i zbog njegovog stava da se filozofija nadovezuje na nauku.</s><s>U filozofiji matematike, Kvajn i njegov kolega sa Harvarda Hilari Patnam razvili su „Kvajn-Patnamov argument iz neophodnosti“, "koji pokazuje da je određena vrsta matematičkog platonizma prirodna posledica činjenice da se naše empirijske nauke – na prvom mestu fizika– na suštinski način oslanjaju na matematiku."</s>

<s>Biografija 
Kvajn je odrastao u Akronu, Ohajo.</s><s>Diplomirao je matematiku 1930. godine, a doktorirao filozofiju na Univerzitetu Harvard 1932.</s><s>Njegov mentor je bio Alfred Nort Vajthed.</s><s>Tokom akademske 1932–33 godine zahvaljujući Šeldon stipendiji putovao je Evropom i tom prilikom se sastajao sa poljskim logičarima (Stanislav Lešnjevski i Alfred Tarski) i članovima Bečkog kruga (uključujući Rudolfa Karnapa), kao i logičkim pozitivistom Alfredom Ejerom.</s>

<s>Rad 
Kvajnova doktorska teza i rane publikacije bili su iz oblasti formalne logike i teorije skupova.</s><s>Tek nakon Drugog svetskog rata, on je zahvaljujući seminalnim radovima iz ontologije, epistemologije i jezika postao vodeći filozof.</s><s>Do šezdesetih godina 20. veka razvio je svoju „naturalističku epistemologiju“ čiji je cilj bio da odgovori na sva osnovna pitanja znanja i značenja koristeći metode i oruđa prirodnih nauka.</s><s>Kvajn je u potpunosti odbacio ideju o "prvoj filozofiji", teorijskom stajalištu koje bi prethodilo prirodnim naukama i pružalo im opravdanje.</s><s>Ova gledišta su svojstvena njegovom naturalizmu.</s>

<s>Odbacivanje distinkcije analitičko-sintetičko 
Tridesetih i četrdesetih godina, razgovori sa Rudolfom Karnapom, Nelsonom Gudmanom i Alfredom Tarskijem, između ostalih, naveli su Kvajna da posumnja u održivost distinkcije između "analitičkih" iskaza - istinitih na osnovu značenja reči, kao što su "Svi mladići su neoženjeni"- i "sintetičkih" iskaza, istinitih ili lažnih na osnovu činjenica o svetu, poput "Mačka je na prostirci." Ova distinkcija bila je centralna za logički pozitivizam.</s><s>Iako Kvajna uobičajeno ne spajamo sa verifikacionizmom, neki filozofi smatraju da je taj princip kompatibilan sa njegovom opštom filozofijom jezika, navodeći njegovog kolegu sa Harvarda B. F. Skinera i njegovu analizu jezika u Verbalnom ponašanju.</s>

<s>Poput drugih analitičkih filozofa pre njega, i Kvajn prihvata Fregeovu definiciju „analitičkog“ kao „istinitog samo na osnovu značenja“.</s><s>Za razliku od njih, međutim, zaključio je da je definicija u konačnici bila cirkularna.</s><s>Drugim rečima, Kvajn je prihvatio da su analitički iskazi oni koji su istiniti po definiciji, a zatim je tvrdio da je pojam istine po definiciji nezadovoljavajuć.</s>

<s>Kvajnov holizam i ontološka relativnost 
Centralne teze koje leže u osnovi neodređenosti prevoda i drugih Kvajnovih teorija su ontološka relativnost i sa njom povezano učenje o holizmu.</s><s>Pretpostavka Kvajnovog holizma je da su sve teorije (i njima implicirani iskazi) subdeterminisane empirijskim iskustvom (iskustvo, čulno iskustvo, empirijska evidencija).</s><s>Iako je pretpostavka starih Grka da (neopažljivi) homerovski bogovi postoje - lažna, a naša pretpostavka o (neopažljivim) elektromagnetnim talasima istinita, obe pretpostavke svoju opravdanost duguju isključivo svojoj moći da objasne naše iskustvo.</s>

<s>Kvajn "Dve dogme empirizma" zaključuje sledećim rečima:
"Kao empirista, pojmovnu shemu nauke i dalje smatram oruđem koje, konačno, služi za predviđanje budućeg iskustva u svetlu prošlog iskustva.</s><s>Fizički predmeti se u ovu situaciju pojmovno unose kao pogodni posrednici - ne definicijom u terminima iskustva, nego naprosto kao nesvodljivi poziti koji se, epistemološki posmatrano, mogu porediti sa Homerovim bogovima.</s><s>Kao fizičar, verujem u fizičke predmete, a ne u Homerove bogove; i smatram da je pogrešno verovati suprotno.</s><s>Ali, sa tačke gledišta epistemološkog zasnivanja, fizički predmeti i bogovi se razlikuju samo po stepenu, ne po vrsti.</s><s>Obe vrste entiteta u našoj koncepciji predstavljaju samo kulturom uslovljene pozite".</s><s>Kvajnov ontološki relativizam (očigledan u gornjem odlomku) naveo ga je da se složi sa Pjerom Dijemom da će za bilo koji skup empirijske evidencije uvek postojati mnoštvo teorija koje će moći da pruže njihovo objašnjenje.</s><s>Međutim, Dijemov holizam je ograničeniji od Kvajnovog.</s><s>Prema Dijemu, subdeterminacija se odnosi samo na fiziku ili možda na prirodne nauke, dok se prema Kvajnu odnosi na celokupno ljudsko znanje.</s><s>Dakle, iako je moguće verifikovati ili falsifikovati čitave teorije, nije moguće verifikovati ili falsifikovati pojedinačne iskaze.</s><s>Gotovo svaki iskaz može biti sačuvan, s obzirom na dovoljno radikalne modifikacije unutar teorije.</s><s>Prema Kvajnu, naučna misao formira koherentnu mrežu u kojoj bi bilo koji deo mogao biti izmenjen u svetlu empirijske evidencije, i u kojoj nema empirijskog svedočanstva koje bi moglo da nametne reviziju datog dela teorije.</s>

<s>Egzistencija i njena suprotnost 
Problem praznih imena je stara zagonetka u filozofiji, koju je Kvajn zapazio kada je napisao,
"Ontološki problem je začuđujuće jednostavan.</s><s>On se može izložiti pomoću dve jednosložne reči: "Čega ima?" Odgovor se, štaviše, može dati u jednoj reči: "Svega".</s><s>Ovaj odgovor će svako prihvatiti kao istinit." 
Kontroverza sledi još direktnije,
Kako možemo govoriti o pegazu?</s><s>Na šta reč "pegaz” referira?</s><s>Ako je naš odgovor: „Nešto“, čini se da verujemo u mistične entitete; ako je naš odgovor: "ništa", čini se da ni o ničemu ne govorimo i da to nema nikakvog smisla?</s><s>Svakako, kad smo rekli da je pegaz mitski krilati konj to je imalo smisla, i štaviše, izrekli smo istinu!</s><s>Ako govorimo istinu, to mora biti istina o nečemu.</s><s>Dakle, ne možemo govoriti ni o čemu.</s><s>Kvajn se opire iskušenju da kaže da su prazni termini besmisleni iz gore navedenih razloga.</s><s>Umesto toga, on kaže da prvo moramo utvrditi da li naši termini referiraju ili ne, pre nego što pronađemo odgovarajući način da ih razumemo.</s>

<s>Epistemologija 
Baš kao što je osporio tradicionalnu distinkciju analitičko-sintetičko, Kvajnova meta bila je i tradicionalna normativna epistemologija.</s><s>Prema Kvajnu, tradicionalna epistemologija pokušala je da pruži opravdanje naukama, ali ova nastojanja (primer je Rudolf Karnap) nisu bila uspešna, te bismo tradicionalnu epistemologiju trebalo da zamenimo empirijskim istraživanjem o tome koji senzorni inputi daju koje teorijske autpute:  "Epistemologija, ili nešto nalik njoj, prosto nalazi svoje mesto kao jedno poglavlje psihologije, pa shodno tome i prirodne nauke.</s><s>Ona izučava jedan prirodni fenomen, naime, čoveka kao prirodno biće.</s><s>Ovaj ljudski subjekt se izlaže izvesnom eksperimentalno konstruisanom inputu - izvesnim sklopovima zračenja raznih frekvencija - i tokom vremena taj subjekt isporučuje u vidu autputa jedan opis trodimenzionalnog spoljašnjeg sveta i njegove istorije.</s><s>Relacija između oskudnog inputa i bujnog autputa jeste relacija na čije istraživanje smo podstaknuti unekoliko istim onim razlozima koji su uvek podsticali epistemologiju; naime, da bismo uvideli kako su povezani svedočanstvo i teorija, i na koje načine nečija teorija o prirodi nadilazi bilo koje dostupno svedočanstvo.</s><s>Međutim, upadljiva razlika između stare epistemologije i epistemološkog poduhvata u ovom novom, psihološkom okruženju, jeste u tome što sada slobodno možemo da koristimo empirijsku psihologiju". </blockquote></s>

<s>Kvajnova ideja naturalizovanja epistemologije nije univerzalno prihvaćen među savremenim filozofima.</s><s>Među kritičarima najistaknutiji je Kim.</s>

<s>U popularnoj kulturi 
 Računarski program čiji izlaz je sopstveni izvorni kod naziva se po Kvajnu.</s><s>Ovo je u upotrebu uveo Daglas Hofštater u svojoj knjizi iz 1979, Gedel, Esher, Bah: Večna zlatna pletenica.</s><s>Kvajn je lik u internet-stripu Existential Comics.</s><s>Muzički bend The 21st Century Monads posvetio je pesmu Kvajnu.</s><s>Bibliografija</s>

<s>Prevodi 
 2007, Ontološka relativnost i drugi filozofski ogledi, Lazović Živan (ur.), Novi Sad: Izdavačka knjižarnica Zorana Stojanovića Sremski Karlovci.</s><s>1999, Riječ i predmet, Zagreb: Kruzak.</s>

<s>Filmografija 
 Bryan Magee, The Ideas of Quine, 1977.</s>

<s>Napomene</s>

<s>Dodatna literatura 
 
 
 
 
 
 Zorić, Aleksandra (2014), „O razlici između Dijemove i Kvajnove holističke teze“, Filozofija i društvo 25(1): 193–207.</s><s>Zorić, Aleksandra (2016), "Tri Kvajnove neodređenosti", Theoria 62(4): 5-22.</s><s>Lazović, Živan (2004), "Empirizam, semantika i ontologija u Kvajnovoj filozofiji", Belgrade Philosophical Annual'' (17): 5-25.</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>WVQUINE.ORG
 Nekrolog u NIN-u
 „Godišnjice rođenja značajnih svetskih i srpskih filozofa” Emisija NAUČNI SKUPOVI, Radio Beograd 3.</s>

<s>Američki filozofi
Analitički filozofi
Empiristi
Teorija skupova</s>

