Davorjanka Paunović
<s>Davorjanka Paunović Zdenka (Kučevo, 19. januar 1921. – Golnik, kod Kranja, 1. maj 1946) bila je studentkinja, učesnica Narodnooslobodilačke borbe i ljubavnica Josipa Broza Tita.</s>

<s>Kao gimnazijalka uključila se 1936. godine u omladinski revolucionarni pokret i postala član SKOJ-a, a 1939. godine je postala član Sreskog partijskog povereništva u Požarevcu.</s><s>Juna 1940. postala je član Sreskog komiteta SKOJ-a za Požarevac, a iste godine i član Partijskog biroa na Filozofskom fakultetu u Beogradu, gde je studirala francuski jezik.</s>

<s>Neposredno pred početak Drugog svetskog rata, 1941. godine postala je kurir Politbiroa CK KPJ.</s><s>Nakon okupacije, pratila je Josipa Broza Tita prilikom njegovog prelaska iz Zagreba u Beograd, u maju, a potom i prilikom njegovog odlaska na oslobođenu teritoriju, u septembru 1941. godine.</s><s>Sve vreme rata provela je sa Josipom Brozom Titom, kao njegov lični sekretar.</s>

<s>U toku rata se razbolela od tuberkuloze, pa je u leto 1944. godine otišla u SSSR na lečenje.</s><s>Po povratku u zemlju živela je zajedno sa Titom u Rumunskoj 15 i Belom dvoru, gde je radila kao njegov lični sekretar.</s><s>Početkom 1946. ponovo se razbolela i izvesno vreme se lečila na Golniku, u Sloveniji, gde je i umrla.</s><s>Sahranjena je po ličnoj želji u dvorištu Belog dvora.</s>

<s>Davorjanka Paunović se smatra jednom od najvećih ljubavi Josipa Broza Tita, sa kojim je punih pet godina živela u vanbračnoj zajednici.</s>

<s>Biografija 
Davorjanka Paunović rođena je 19. januara 1921. godine u Kučevu.</s><s>Polovinom 1922. godine njena porodica se preselila u Požarevac.</s>

<s>Njen otac Milan (1876–1955) bio je učitelj i ugledna ličnost, kao učesnik Prvog svetskog rata i nosilac mnogih odlikovanja, među kojima i Ordena Karađorđeve zvezde.</s><s>Majka Bisenija Bisa (1893–1983), rođena Miletić, bila je domaćica.</s><s>Pored Davorjanke imali su još jednu stariju ćerku Branku, rođenu 1912. godine, koja je 1932. godine nakon velike mature umrla od malarije.</s><s>Davorjanku su u porodici od milošte zvali „Dara” i „Darica”.</s>

<s>Nakon preseljenja u Požarevac, Davorjanka i njena starija sestra Branka su tu pohađale osnovnu školu i gimnaziju.</s><s>Davorjanka je u školu krenula 1927. godine, sa šest godina.</s><s>Od malena se interesovala za knjigu i sve vreme školovanja je bila odlična učenica.</s><s>Nakon osnovne škole pohađala je Požarevačku gimnaziju.</s><s>Kao gimnazijalka, zajedno sa svojom sestrom od ujaka Verom Miletić, koja joj je bila i najbolja drugarica, uključila se 1936. godine u revolucionarni omladinski pokret.</s><s>Iste godine je primljena i u članstvo tada ilegalnog Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ).</s><s>Pošto je poticala iz ugledne porodice, kada je bila u višim razredima gimnazije, direktor gimnazije je posetio njene roditelje i rekao im da će je morati izbaciti iz gimnazije, zbog njenog učešća u komunističkom pokretu.</s>

<s>Pripadala je najaktivnijoj grupi revolucionalne omladine u Požarevcu.</s><s>Zajedno sa njom delovale su i njene sestre od ujaka – Vera, Olga i Branka Miletić, pa su ih u Požarevcu zvali „crvene devojke”.</s><s>Godine 1938. primljena je u članstvo Komunističke partije Jugoslavije (KPJ).</s><s>Naredne, 1939. godine postala je član Sreskog povereništva KPJ u Požarevcu, zadužena za rad među ženama.</s><s>Iste godine je završila veliku maturu i upisala fakultet u Beogradu.</s><s>Njena želja je bila da studira agronomiju, ali je pod uticajem oca upisala Filozofski fakultet, gde je studirala francuski jezik i književnost.</s>

<s>Zajedno sa sestrom, Verom Miletić, odmah po dolasku na studije u Beograd, uključila se u revolucionarni studentski pokret na Beogradskom univerzitetu.</s><s>Davorjanka je bila je član Udruženja studenata Požarevljana, član Međufakultetskog ženskog aktiva Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ) i član Upravnog odbora Doma studentkinja, dok je Vera, od strane Mesnog komiteta KPJ za Beograd, bila angažovana u Komisiju za rad sa srednjoškolskom omladinom.</s><s>U prvim godinama studija, Davorjanaka je često odlazila u Požarevac, gde je takođe bila politički aktivna.</s><s>Juna 1940. godine je postala član novoformiranog Okružnog komiteta SKOJ-a za Požarevac.</s><s>U jesen iste godine je postala sekretar partijskog biroa na Filozofskom fakultetu i sekretar Udruženja studenata Filozofskog fakulteta.</s>

<s>Davorjanka je bila veoma obrazovana, pored francuskog, govorila je nemački i češki jezik.</s><s>Oblačila se moderno i ženstveno, pošto je bila iz bogate porodice.</s><s>Sve ovo ju je preporučilo da postane partijska kurirka.</s><s>Zbog ilegalnog rada KP Jugoslavije, posao partijskih kurira, koji su često prenosili važna partijska dokumenta i informacije, bio je veoma složen i opasan.</s><s>Kako bi izbegli da kuriri, zajedno sa dokumentima, padnu u ruke policije, rukovodstvo KPJ je za kurire počelo da angažuje mlade devojke, u koje policiji nije bilo lako da posumnja da su ilegalni partijski kuriri.</s><s>Februara 1941. godine u Zagrebu je pohađala ilegalni radio-telegrafski kurs.</s><s>Tom prilikom je upoznala generalnog sekretara KPJ Josipa Broza Tita, koji je pratio kurs i upoznao sve učesnike, među kojima je bila i Davorjanka.</s>

<s>Nakon toga, Davorjanka je postala kurir za vezu između Pokrajinskog komiteta KPJ za Srbiju i Centralnog komiteta KPJ, koji se nalazio u Zagrebu.</s><s>Ubrzo potom, marta 1941.  je prešla u Zagreb, gde je postala specijalni kurir Politbiroa CK KPJ i prešla u ilegalnost uzevši ilegalno ime – „Zdenka Horvat”.</s><s>Kroz nekoliko nedelja, aprila 1941. godine je otpočeo Drugi svetski rat u Jugoslaviji, a mesec dana kasnije, 8. maja 1941. godine bila je u pratnji Josipa Broza Tita prilikom njegovog prelaska iz Zagreba u Beograd.</s>

<s>Tokom Titovog boravka u okupiranom Beogradu, od maja do septembra 1941. godine, Davorjanka je bila njegova specijalna kurirka.</s><s>Tito je boravio na Dedinju, u vili porodice Nenadović, a Davorjanka je boravila u neposrednoj blizini u Rumunskoj ulici.</s><s>Pored Davorjanke, kurirske poslove vezane za Tita su obavljale i Mileva Lula Planojević, Grozdana Zina Belić i Ljubinka Đurđević Buba.</s><s>Ljubinka je bila sestra vlasnice kuće u kojoj je stanovao Tito, pa je i ona boravila u toj kući.</s><s>Preko nje i Davorjanke Tito je održavao vezu sa ostalim kuririskim punktovima, a preko Lule i Zine je održavao kontakt sa ostalim članovima Centralnog komiteta.</s>

<s>Prilikom Titovog prelaska iz Beograda na oslobođenu teritoriju zapadne Srbije, 16. septembra 1941. godine, Davorjanka se zajedno sa Jašom Rajterom i Veselinkom Malinskom, nalazila u njegovoj pratnji.</s><s>Zajedno sa njima, putovao je i sveštenik Dragoljub Milutinović, koji je bio prijatelj Vladislava Ribnikara.</s><s>Nakon dolaska na oslobođenu teritoriju – najpre u okolinu Valjeva i potom u Krupanj, a kasnije u Užice, koje je bilo centar oslobođene teritorije tzv. „Užičke republike”, Davorjanka se stalno nalazila u pratnji Vrhovnog komandanta, kao njegova lična sekretarica.</s><s>Pored poslova sekretarice, ona je vršila i posao daktilografkinje i domaćice.</s>

<s>U toku čitavog Narodnooslobodilačkog rata, Davorjanka je bila uz Tita i Vrhovni štab NOV i POJ – prošla je ratni put od Užica, preko boravka u Sandžaku i Foči, pohoda u Bosansku krajinu, bitaka na Neretvi i Sutjesci, desanta na Drvar do dolaska na Vis.</s><s>Učešće u dugim i napornim marševima, kao i u neprijateljskim ofanzivama, izlagalo je posebnim naporima i uticalo na njeno krhko zdravlje.</s><s>Juna 1944. godine, kada je Vrhovni štab prešao na ostrvo Vis, Tito je uspeo da je ubedi da pođe u Sovjetski Savez na lečenje.</s>

<s>Tokom boravka u Sovjetskom Savezu, lečena je u sanatorijumu u Moskvi.</s><s>Pored lečenja bavila se i političkim radom.</s><s>Obilazila je organizacije žena i omladine i držala predavanja o oslobodilačkoj borbi u Jugoslaviji.</s><s>U Moskvi je bila delimično izlečena, jer se nije u potpunosti htela podvrći savetima lekara.</s><s>Svojevoljno se vratila u Jugoslaviju, početkom oktobra 1944. godine, prilikom Titove posete Moskvi, neposredno pred oslobođenje Beograda.</s>

<s>Nakon oslobođenja Jugoslavije, Davorjanka je postala lična sekretarica maršala Jugoslavije i stanovala je u najpre u rezidenciji u Rumunskoj 15, a potom u Belom dvoru, gde je preuzela i ulogu domaćice.</s><s>Početkom 1946. godine, ponovo se razbolela i dobila zapaljenje desne plućne maramice.</s><s>Najpre je lečena u Beogradu, a onda je bila upućena u sanatorijum u Golniku, kod Kranja, gde je umrla 1. maja 1946. godine.</s><s>Po ličnoj želji, sahranjena je u krugu Dvorskog kompleksa na Dedinju, u blizini Belog dvora.</s>

<s>Imala je čin majora Jugoslovenske armije.</s><s>Nosilac je Partizanske spomenice 1941, a odlikovana je jugoslovenskim Ordenom bratstva i jedinstva i sovjetskim Ordenom Otadžbinskog rata prvog stepena.</s>

<s>Njeno ime danas nose ulice u Požarevcu i Petrovcu na Mlavi, a njeno ime se nalazi i na spomen-ploči poginulih profesora i đaka Požarevačke gimnazije (ova spomen-tabla se nalazi na zgradi osnovne škole „Dositej Obradović”, u kojoj se nekada nalazila gimnazija).</s>

<s>Lik Davorjanke Paunović pojavio se u televizijskoj seriji „Odlazak ratnika, povratak maršala”, reditelja Save Mrmka iz 1986. godine, gde je Davorjanku tumačila glumica Olivera Ježina.</s><s>Pored ove serije, Davorjankin lik se pojavio i u igrano-dokumentarnoj seriji „Tito”, reditelja Antuna Vrdoljaka iz 2010. godine, gde je Davorjanku tumačila glumica Zrinka Cvitešić, kao i u televizijskoj seriji „Ravna gora”, reditelja Radoša Bajića iz 2013. godine, gde je Davorjanku tumačila glumica Milena Jakšić.</s>

<s>Ljubav sa Titom 
Ljubav Davorjanke Paunović i Josipa Broza Tita bila je velika i tragična.</s><s>Njihov prvi susret bio je početkom 1941. godine u hotelu „Esplanada” u Zagrebu.</s><s>Davorjanka je pohađala ilegalni partijski kurs, a Tito je kao generalni sekretar KPJ upoznao sve polaznike kursa.</s><s>Ona je tada bila u emotivnoj vezi sa Jovom Kapičićem, studentom medicine, s kojim se upoznala krajem 1939. godine, a Tito je bio u vanbračnoj vezi sa Hertom Has, koja je bila u drugom stanju.</s>

<s>Josip Broz Tito je tada živeo u Zagrebu pod ilegalnim imenom inženjer Slavko Babić.</s><s>Kako bi izbegao da ga otkriju agenti zagrebačke policije, on se služio raznim metodama, a jedna od njih je bila veoma elegantno oblačenje.</s><s>Kako bi dodatno zavarao trag policiji, od potčinjenih partijskih rukovodstava je tražio da kontakt sa njim održavaju preko partijskih kurira, koje su bile mlade i lepo obučene devojke.</s><s>Na taj način, policijskim agentima je bilo teško da posumnjaju da je elegantni gospodin u pratnji mlade devojke ustvari generalni sekretar ilegalne KPJ, a da je devojka partijski kurir.</s>

<s>Nakon ove direktive, Pokrajinski komitet KPJ za Srbiju je svog dotadašnjeg kurira za vezu sa Centralnim komitetom KPJ Filipa Macuru zamenio mladom studentkinjom Davorjankom Paunović.</s><s>Davorjanka je izabrana jer je bila veoma obrazovana i oblačila se moderno i elegantno.</s><s>Zbog svog modernog oblačenja, ona je u početku bila kritikovana od strane partijskih drugova, koji su smatrali da se komunisti moraju oblačiti skromnije.</s><s>Tako se dogodio novi susret Davorjanke i Tita, a neki smatraju da se tada između njih dogodila „ljubav na prvi pogled”.</s><s>Ubrzo nakon ovog susreta, Davorjanka je postala specijalni kurir Politbiroa CK KPJ i morala je preći u Zagreb.</s><s>Pretpostavlja se da su Tito i Aleksandar Ranković opazili njene sposobnosti za poverljiv ilegalni rad zbog njene inteligencije i spretnosti, ali i poznavanja stranih jezika.</s><s>Krajem marta 1941. godine, posetila je svoje roditelje u Požarevcu i rekla im da odlazi na sigurno mesto i da ne brinu.</s><s>Potom se u Beogradu oprostila od svog dotadašnjeg momka i saopštila mu da je partija poslala na zadatak.</s><s>Njihova rastanak bio je veoma emotivan, jer su se veoma voleli.</s>

<s>Nakon prelaska u Zagreb, Davorjanka je prešla u ilegalnost i uzela ilegalno ime – „Zdenka Horvat”, studentkinja Zagrebačkog sveučilišta.</s><s>Kao specijalna kuririka Politbiroa CK KPJ održavala je vezu između Zagreba, Beograda i Ljubljane.</s><s>Ubrzo potom izbio je vojni puč, a potom i napad Sila Osovina na Jugoslaviju.</s><s>Zagreb je za nekoliko dana bio okupiran i u njemu je proglašena ustaška Nezavisna Država Hrvatska.</s><s>Nova ustaška vlast otpočela je progon svih antifašista, pa je dalji boravak rukovodstva KPJ u gradu bio veoma rizičan.</s><s>S toga su otpočele pripreme za njihov prelazak u Beograd.</s><s>Nakon održanog Majskog savetovanja CK KPJ, Josip Broz Tito je 8. maja 1941. godine prešao u okupirani Beograd.</s><s>U Zagrebu je tada ostavio Hertu Has, koja je bila u poodmakloj trudnoći i koja je nekoliko dana kasnije rodila njihovog sina Mišu.</s>

<s>Prilikom Titovog prelaska iz Zagreba u Beograd, u njegovoj pratnji bila je samo Davorjanka Paunović.</s><s>Oni su putovali vozom do Zemuna, gde su se kratko zadržali.</s><s>Tito je odseo u bašti hotela „Central”, dok je Davorjanka posetila Vladimira Dedijera i predala mu dokumenta, koja je on trebao da ilegalno prebaci u Beograd.</s><s>Nakon toga, Tito i Davorjanka su se istog dana brodom prebacili u Beograd.</s><s>Prvih dana boravka u Beogradu, Tito je izmenjao nekoliko ilegalnih stanova, da bi se krajem marta uselio u vilu porodice Nenadović, na Dedinju.</s><s>Davorjanka je tada boravila u stanu, koji se nalazio u neposrednoj blizini u Rumunskoj ulici.</s><s>Pored nje, kurirske poslove vezane za Tita obavljale su i Mileva Lula Planojević, Grozdana Zina Belić i Ljubinka Đurđević Buba.</s><s>Preko Davorjanke i Bube Tito je održavao vezu sa ostalim kuririskim punktovima, a preko Lule i Zine je održavao kontakt sa ostalim članovima Centralnog komiteta.</s>

<s>U toku Titovog boravka u Beogradu, od početka maja do polovine septembra 1941. godine, razvila se ljubav između njega i Davorjanke.</s><s>Bila je to „zabranjena ljubav” između skojevke i generalnog sekretara KPJ, koji je od nje bio stariji više od 28 godina.</s><s>Titu se svidelo što je ona bila impulsivna i odlučna, a istovremeno nežna i emotivna devojka.</s><s>Njena lepota, elegancija i postupci činili su je pravom damom.</s><s>Tito je zbog njene hrabrosti, odvažnosti, temperamenta, otmenosti i poznavanja stranih jezika, osećao da će sa njom lakše obavljati zadatke koji su mu predstojali.</s>

<s>Prilikom Titovog prelaska iz Beograda na oslobođenu teritoriju, 16. septembra 1941, Davorjanka se nalazila u njegovoj pratnji.</s><s>Pored nje u Titovoj pratnji su bili Jaša Rajter, Veselinka Malinska i sveštenik Dragoljub Milutinović.</s><s>Nakon dva dana putovanja, oni su 18. septembra stigli na oslobođenu teritoriju zapadne Srbije, koju je kontrolisao Valjevski partizanski odred.</s><s>Davorjanka je bila jedina od pratilaca, koja je znala pravi Titov indentitet.</s><s>Prilikom putovanja vozom od Beograda do Stalaća, lokomotiva je drmnula vagone nešto jače pa je Titov kofer umalo sleteo na njihove glave.</s><s>Davorjanka je to primetila, pa je nepromišljeno uzviknula: „Tito, pazi kofer!” Tada je Jaša Rajter doznao ko je čovek koga je pratio.</s>

<s>Na oslobođenoj teritoriji, poznatoj kao Užička republika, Tito i Davorjanka su najpre do polovine oktobra boravili u Krupnju, a potom do kraja novembra u Užicu.</s><s>Prelazak na slobodnu teritoriju, još više je zbližio Tita i Davorjanku.</s><s>Kasnije, tokom boravka u oslobođenoj Foči, od januara do maja 1942. godine, doživeli su svoje najlepše trenutke.</s>

<s>Nakon napuštanja Foče, Vrhovni štab je sa glavninom snaga krenuo ka Bosanskoj krajini.</s><s>Na tom putu, početkom jula 1942. godine Marijan Stilinović, koji je bio jedan od najstarijih komunista i tadašnji sekretar partijske organizacije pri Vrhovnom štabu, prišao je Titu i preneo mu šta se u Vrhovnom štabu govori o Davorjanki.</s><s>Zbog njenog lošeg ponašanja, većina ljudi iz Vrhovnog štaba i njegovih pomoćnih službi, Davorjanku nisu voleli i podnosili.</s><s>Kritiku na Davorjankino ponašanje Tito je primio mirno, obećavši Marjanu da će uticati na nju da se promeni.</s><s>U jednom trenutku tokom razgovora, Tito je uzviknuo: „Šta ću Marijane, ja bez nje ne mogu!”</s>

<s>Nov problem između članova i saradnika Vrhovnog štaba i Tita i Davorjanke, izbio je zbog njihovog ne pridržavanja partizanske etike.</s><s>U partizanima je bio strogo zabranjen svaki ljubavni ili seksualni odnos između boraca.</s><s>Za ne poštovanje ove direktive bila je propisana čak i smrtna kazna, koja je ponekad i izvođena.</s><s>Od ovog pravila nisu bili pošteđeni čak ni bračni parovi, pa su oni uglavnom bili razdavajani, da ne budu u istim jedinicama.</s><s>Tito i Davorjanka nisu se pridržavali ovog pravila, pa je ostalim članovima i saradnicima Vrhovnog štaba smetalo glasno stenjanje koje je dolazilo iz Titovog šatora.</s><s>Ovom njihovom odnosu bio je posvećen čak i jedan sastanak partijske ćelije pri Vrhovnom štabu.</s><s>Titu su zamerali što živi sa Zdenkom i pojedini su čak tražili da bude isključen iz KPJ.</s><s>Tito je rekao da je spreman da bude isključen iz partije, ali da nije spreman da napusti Davorjanku.</s><s>Intervencijom pojedinih članova Vrhovnog štaba, pre svega Aleksandra Rankovića i Moše Pijade, ovaj sastanak je završen Titovim i Davorjankinim obećanjem da će se službeno venčati nakon završetka rata.</s>

<s>Kada je tokom bitke na Sutjesci, 9. juna 1943. godine Tito bio ranjen u ruku od gelera avionske bombe, Davorjanka mu je prva pritekla u pomoć.</s><s>Zajedno sa pratiocem Radetom Ristanovićem, pružila mu je prvu pomoć i previla ranjenu ruku.</s><s>Zajedno sa Titom, prošla je kroz najgora iskušenja partizanskog ratovanja.</s><s>Marširala je u koloni zajedno sa ostalima, gladovala, pešačila, spavala na zemlji i dr. Sve ovo je bilo veoma teško za njeno krhko zdravlje, jer je bila bolesna na plućima.</s><s>Razvoj njene bolesti uticao na to da bude nervno labilna, zbog čega je često ulazila u sukobe sa mnogima iz Vrhovnog štaba.</s><s>Uprkos njenom lošem odnosu sa drugima, Tito je bio veoma pažljiv prema Davorjanki.</s><s>Prema tvrdnji Vlatka Broza, Tito je jednom u Drvaru, aprila 1944. godine dao instrukcije Davorjanki kako da odgovori na neko pismo, a kada se ona vratila sa tekstom, Tito ga je pažljivo pročitao i bio je pun hvale kako ga je Davorjanka lepo napisala.</s>

<s>Novembra 1943. godine, u vreme priprema za drugo zasedanje AVNOJ-a, u oslobođeno Jajce, gde se tada nalazio Vrhovni štab NOV i POJ, zajedno sa slovenačkom delegacijom stigla je i Herta Has, Titova nevenčana supruga.</s><s>Ona se nalazila u ustaškom zatvoru, ali je bila zamenjena za zarobljene nemačke oficire, nakon Martovskih pregovora, 1943. godine.</s><s>Nakon oslobađanja, izvesno vreme je provela na oslobođenoj teritoriji Slovenije, a pred zasedanje AVNOJ-a je pošla sa članovima slovenačke delegacije u Jajce.</s><s>Kada je stigla, potražila je Vrhovni štab i u kući u kojoj je boravio Tito zatekla Davorjanku Paunović Zdenku.</s><s>Zdenka je očito dobro znala ko je Herta pa ju je dočekala rečima: „Draga moja, u ovoj sobi nema prostora za dve žene!” Herta je odmah potražila Tita i upitala ga ko mu je ta druga žena, na šta joj je on, zatečen u nezgodnoj situaciji, rekao da se dogovore.</s><s>Vidno ljuta, Herta se odmah nakon završetka zasedanja, sa slovenačkom delegacijom vratila u Sloveniju, gde je ostala do kraja rata.</s>

<s>Iako je s Titom prošla sve ratne strahote, Davorjanka je imala veliki strah od bombardovanja.</s><s>Zbog naglog razvoja svoje bolesti, što ju je činilo nervoznom i razdražljivom, ali i velikog straha od bombarodavnja, Davorjanka je tokom nemačkog desanta na Drvar, 25. maja 1944. godine, doživela slom živaca.</s><s>Dok su nemački padobranci, držali pod vatrom Titovu pećinu, ona je histeričnim i glasnim ispadima zabranjivala Titu izlazak iz pećine.</s><s>Svojom vikom ona je odavala njihov položaj i neki od boraca Pratećeg bataljona su bili odlučni da je ubiju, kako bi smirili situaciju i zaštitili Tita.</s><s>Od sigurne smrti Davorjanku je spasila činjenica da je bila Titova nevenčana supruga.</s>

<s>Nakon desanta na Drvar, Vrhovni štab je juna 1944. godine prešao na ostrvo Vis.</s><s>Davorjanki su se tada pojavili otvoreni znaci tuberkuloze pa joj je savetovano da pođe na lečenje u Moskvu.</s><s>Ona je to uporno odbijala ne želeći da ostavi Tita.</s><s>Čak joj je i Randolf Čerčil, koji je tada boravio na Visu, predlagao da ode na lečenje u London.</s><s>Uprkos prvobitnim odbijanjima, Davorjanka je na kraju pristala i polovinom juna je otputovala za Moskvu.</s><s>Otišla je istim avionom, kojim je prethodno na Vis iz Moskve stigao Milovan Đilas u pratnji Titovog sina Žarka.</s><s>Nakon Davorjankinog odlaska, dužnost Titove sekretarice preuzela je Olga Ninčić-Humo, koja je bila Davorjankina poznanica sa fakulteta i supruga Avde Huma, bosanskohercegovačkog revolucionara.</s>

<s>Tokom boravka na lečenju u Moskvi, Davorjanka se nije pridržavala saveta lekara.</s><s>Umesto da se leči, ona je držala predavanja o Narodnooslobodilačkoj borbi naroda Jugoslavije i o maršalu Titu, a učestvovala je i na Kongresu sovjetskih žena.</s><s>Kada je Tito, početkom oktobra 1944. boravio u Moskvi, gde se susreo sa Josifom Staljinom i dogovarao prolazak trupa Crvene armije kroz Jugoslaviju, Davorjanka je odlučila da prekine lečenje i vrati se s njim nazad.</s><s>Iako još uvek nije bila potpuno izlečena, ona se na povratak u zemlju, najverovatnije odlučila jer se plašila da bi neka druga žena mogla da zauzme njeno mesto pored Tita.</s>

<s>Nakon oslobođenja Beograda, krajem oktobra 1944. godine Davorjanka se zajedno sa Titom uselila u Beli dvor.</s><s>Nastavila ja da obavlja dužnost njegove lične sekretarice.</s><s>Bila je veoma zauzeta poslovima oko Tita, pa je svega nekoliko puta uspela da ode u Požarevac i obiđe roditelje i rođake.</s><s>Imala je želju da nastavi studije, ali ne francuskog jezika, već da studira agronomiju.</s><s>S profesorima se dogovorila da ne dolazi redovno na predavanja na fakultetu, već samo da polaže ispite.</s><s>Početkom 1946. godine Davorjanki se naglo pogoršalo stanje.</s><s>Vladimir Dedijer, u drugom tomu Novih priloga za biografiju Josipa Broza Tita navodi deo iz istorije Davorjankine bolesti:</s>

<s>Kada se ponovo razbolela, Davorjanka je pozvala svoju majku Biseniju da dođe u Beograd i bude uz nju, jer je želela je da joj majka sprema hranu.</s><s>Majka ju je negovala oko dva meseca u rezidenciji u Rumunskoj 15.</s><s>Pošto joj se stanje naglo pogoršalo, morala je da ode u sanatorijum na Golniku, kod Kranja.</s><s>Tamo ju je jednom posetio i otac Milan.</s><s>Tokom boravka u sanatorijumu, Tito i Davorjanka su razmenjivali pisma u kojima je Tito izražavao iskrenu brigu za njeno zdravlje i želju za brzo ozdravljenje.</s><s>Davorjanka je preminula 1. maja 1946. godine upravo na dan kada se u sanatorijumu trebala održati Prvomajska proslava, koju je organizovala.</s>

<s>Nakon dobijanja vesti o Davorjankinoj smrti, Tito je naredio da njeno telo bude dopremljeno u Beograd.</s><s>Istog dana, poslao je kola po njene roditelje u Požarevac.</s><s>Sahrana je organizovana u krugu Dvorskog kompleksa na Dedinju, u blizini Belog dvora, što je bila njena poslednja želja.</s><s>Želela je da i mrtva bude u Titovoj blizini.</s><s>O samoj sahrani postoji nekoliko verzija – prema jednoj je Tito sam prisustvovao sahrani, a prema drugoj sahrani su prisustvovali samo njeni roditelji i uža rodbina.</s><s>Sahrana je obavljena veoma skromno, gotovo partizanski.</s><s>Bez ikakvih ceremonijalija, bilo crkvenih, bilo vojnih, iako je kao major JA na to imala pravo.</s><s>Tito o Zdenkinoj smrti i sahrani nije obavestio nikoga od svojih saradnika i saboraca, tako da ostaje nepoznanica da li je to bila njegova ili njena odluka, s obzirom da s većinom njih nije bila u dobrim odnosima.</s>

<s>Poput svoje velike ljubavi, Josip Broz Tito je pred kraj svog života odlučio da se ne sahrani na groblju.</s><s>Kao mesto svog večnog počivališta odabrao je  dvorište svoje rezidencije u Užičkoj 15, odnosno zimsku baštu danas poznatu kao Kuća cveća.</s>

<s>Drugi o Davorjanki 
Nakon smrti Davorjanka Paunović je polako pala u zaborav, o njoj se nije mnogo govorilo ni pisalo.</s><s>Tito je nikada nije zaboravio i do svoje smrti je održavao kontakt sa njenim roditeljima.</s><s>Zvanična istoriografija je Davorjankino učešće u Narodnooslobodilačkom ratu svela na svega nekoliko podataka – da je bila specijalna kurirka CK KPJ, da se nalazila u Titovoj pratnji prilikom odlaska na oslobođenu teritoriju i da je kasnije bila Titova ratna sekretarica.</s><s>U većini knjiga u kojoj se pominjala, uglavnom je to bilo pod ilegalnim imenom Zdenka, a njen i Titov intimni odnos je bio prećutkivan.</s><s>Prava istina o njihovom odnosu se u javnosti počela pojavljivati tek 1980-ih godina.</s><s>Prvi je o Davorjankinom i Titovom odnosu pisao Vladimir Dedijer u Novim prilozima za biografiju Josipa Broza Tita izdatim 1981. godine.</s>

<s>Iako se zvanična istoriografija trudila da marginalizuje Davorjankin lik, a posebno njen odnos sa Titom, o njoj su u svojim memoarima pisale pojedine istaknute ličnosti iz Titovog okruženja.</s><s>General Ljubodrag Đurić, koji je od 1945. do 1949. bio šef Kabineta Maršala Jugoslavije i u tom periodu gotovo svakodnevno boravio sa Titom, u svojim memoarima Sećanja na ljude i događaje, izdatim 1989. godine, nakon njegove smrti, pored brojnih ličnosti opisuje i Davorjanku Paunović, kojoj je posvetio i posebno poglavlje u knjizi.</s><s>Đurić je Davorjanku opisao kao korektnu osobu:</s>

<s>Takođe, Đurić je dao i jedan opis u kome prikazuje i drugu stranu Davorjankinog ponašanja:</s>

<s>Iako je njegov i Davorjankin odnos bio korektan i drugarski, ona se na njega naljutila i nisu govorili sve do njene smrti.</s><s>Bilo je to nakon što je prilikom jednog Titovog odsustva iz Beograda, odobrio Herti Has da poseti sina Mišu, koji je stanovao u Belom dvoru.</s><s>Davorjanka se nakon ovoga naljutila na njega i prilikom svakog naredog susreta s njim demonstrativno je okretala glavu.</s><s>Na kraju Đurić daje i jedan opis Titovog i Davorjankinuog odnosa:</s>

<s>U knjizi Tamare Nikčević Goli otoci Jova Kapičića, iz 2010. godine, koja predstavlja ispovest Jove Kapičića o njegovom životu, Jovo je evocirao uspomene i na Davorjanku Paunović, koju je zvao „Daca”.</s><s>Poseban osvrt Jovo je dao na tri ratna susreta sa Davorjankom.</s><s>Prvi se dogodio decembra 1941. godine, kada je zajedno sa Boškom Đuričkovićem, nakon Pljevaljske bitke, bio određen da ide u Vrhovni štab i podenese izveštaj.</s><s>Prilikom razgovora s Titom, u sobu je ušla Davorjanka:</s>

<s>Nakon sastanka s Titom, Jovo nije imao vremena da potraži Davorjanku i morao se odmah vratiti u svoj bataljon.</s><s>Sledeći njihov susret dogodio se marta 1942. godine u oslobođenoj Foči, kada je ponovo bio upućen u Vrhovni štab kod Tita:</s>

<s>Jovo joj je tada na rastanku rekao: „Milo mi je, Daco, što si u Vrhovnom štabu.</s><s>Čuvaj se.” Ipak ubrzo se odigrao i njihov treći i poslednji susret.</s><s>Nekoliko dana kasnije, Jovo je ponovo dobio zadatak da ode u Foču.</s><s>Šetajući gradom, naišao je na dvoje konjanika – prvi je bio Tito, a drugi Davorjanka.</s><s>Jovi je u momentu sve bilo jasno:</s>

<s>Iako više nikada nije susreo Davorjanku, mnogi smatraju da je Titova naklonost prema Jovi Kapičiću, bila posledica toga jer se osećao dužnim prema njemu zato što mu je preuzeo devojku.</s><s>Jovo Kapičić je demantovao takav stav, navodeći da nikada sa Titom nije pričao o Davorjanki.</s><s>Jovo je pretpostavljao da Tito nikada nije ni sazano da je Davorjanka pre njega bila u vezi sa Jovom: „Kao što meni nikada nije rekla za vezu s Titom, mislim da ni Titu nije rekla da je bila moja djevojka”.</s><s>Kasnije tokom rata, Jovo je čuo da se Davorjanka raspitivala za njega, gde je i je li živ.</s><s>Takođe, slušao je priče o njenoj nezgodnoj naravi, o tome kako je Tita pokušala staviti pod svoju komadu i dr. Mitar Bakić, koji je znao za njihovu ljubav, rekao mu je: „Spasio si se.</s><s>Ona je čudovište!</s><s>Niko se u Vrhovnom štabu od nje ne smije živ čuti.” Kada je nakon rata čuo za Davorjankinu smrt, Jovi je bilo strašno žao.</s>

<s>Svi Davorjankini savremenici opisivali su je kao izuzetno lepu.</s><s>Književnica Jara Ribnikar je za Davorjanku rekla: „Imala je čist ten boje slonovače, dugačke, crne bademaste oči, usta savršenog oblika, kosu crnu...</s><s>Osmeh joj je bio čaroban...</s><s>Ali imala je u očima ponekad veoma poseban sjaj...” O Davorjankinoj lepoti ostavio je zapis i Milovan Đilas: „Bila je upadljivo lepa, čak je i grozničava uznemirenost izraza i kretnji isticala njenu lepotu.</s><s>Vitka, skladnih udova i oblika, maslinastog tena, krupnih zuba i krupnih očiju, koje su zasipale tamom i nekim čudom, zelenkastim sevovima...”</s>

<s>Porodica 
Davorjankini roditelji – Milan i Bisa od rastanka sa Davorjankom, marta 1941. godine, pa sve do 1943. nisu imali nikakvih informacija o njoj.</s><s>Preko jednog prijatelja njenog oca, takođe učitelja, čuli su da je u nekim ljotićevskim novinama pisalo o Titovoj sekretarici „Zdenki Paunović”, što im je ulilo nadu da je ona živa.</s><s>Tokom okupacije, njeni roditelji nisu bili maltretirani od strane okupacionih vlasti, a Milana su jednom pozvali i pitali gde mu je ćerka, na šta je on rekao da je otišla sa crnogorskim studentima za Crnu Goru.</s>

<s>Odmah nakon oslobođenja Beograda, oktobra 1944. godine, Davorjanka se javila svojim roditeljima preko kurira i pozvala oca da je poseti u Belom dvoru.</s><s>Otac ju je nekoliko puta posetio, jer ona tada nije mogla putovati, a potom je nekoliko puta odlazila u Požarevac.</s><s>Kada se početkom 1946. godine, ponovo razbolela pozvala je majku da dođe u Beograd, jer je želela da joj ona sprema hranu.</s><s>Majka se o njoj starala dva meseca u rezidenciji u Užičkoj 15, ali je zbog napretka bolesti morala da ode u sanatorijum na Golniku, gde ju je otac jednom posetio.</s>

<s>Kada je Davorjanka umrla, njeni roditelji su bili dovedeni u Beograd, gde su prisustvovali sahrani.</s><s>Nakon toga su često posećivali njen grob, a nekoliko puta ih je primao i Tito.</s><s>Kasnije su na ćerkin grob odlazili svakog 1. maja, prethodno najavljujući svoju posetu Kabinetu predsednika Republike.</s><s>Kola za njihov odlazak obezbeđivao je Savez boraca iz Požarevca, a svakog 4. jula na Dan borca posećivali su ih iz Kabineta predsednika i donosili im poklone, pakete sa hranom i dr. Otac Milan je umro 1955. godine, a nakon njegove smrti Tito je nastavio da pomaže njenoj majci Bisi.</s><s>Ona je Titu svake godine slala čestitku za rođendan, a on njoj za Novu godinu.</s><s>Nakon Titove smrti, Davorjankinoj majci je bilo omogućeno da posećuje ćerkin grob, sve do svoje smrti 1983. godine.</s>

<s>Nakon smrti supruga, Davorjankina majka Bisenija je odlučila da posmrtne ostatke svoje ćerke prebaci na Staro groblje u Požarevcu, gde su već bili sahranjeni njena starija ćerka i suprug.</s><s>Ona je zbog toga podigla spomenik i uredila grob, odmah pored porodične grobnice.</s><s>Kada se nadležnima obratila s ovim zahtevom, bila je odbijena s obrazloženjem da treba da ispoštuje odluku svoje ćerke da bude sahranjena u Belom dvoru.</s>

<s>Davorjankina šira porodica aktivno je učestvovala u Narodnooslobodilačkoj borbi.</s><s>Deca njenog rođenog ujaka Dragomira Miletića bili su partizanski borci od 1941. godine.</s><s>Njegov sin Mihajlo Miha Mitrović (1922–1942), student prava i član KPJ, poginuo je januara 1942. godine kao borac Mlavskog partizanskog odreda.</s><s>Ćerka Vera Miletić (1920–1944), studentkinja francuskog jezika, bila je na početku rata član Okružnog komiteta KPJ za Požarevac i jedan od organizatora ustanka u požarevačkom kraju.</s><s>Nakon sloma ustanka, bila je ilegalka, a Gestapo je za njom 1942. godine raspisao poternicu.</s><s>Avgusta 1943. bila je prebačena u okupirani Beograd, gde je preuzela dužnost sekretara Mesnog komiteta KPJ za Beograd.</s><s>Nedugo po dolasku u Beograd, Vera je bila uhapšena 5. oktobra i potom zatvorena u logoru na Banjici.</s><s>Streljana je septembra 1944. godine u Jajincima.</s><s>Nakon rata je bila optužena, da je tokom istrage agentima Specijalne policije odala imena svojih saradnika čime je pokrenula veliku policijsku provalu u beogradsku partijsku organizaciju, nakon čega je bio uhapšen veliki broj članova i simpatizera Narodnooslobodilačkog pokreta (NOP), među kojima je bio i Janko Janković.</s><s>Prilikom jedne od posleratnih poseta Požarevcu, Davorjanka je svom ujaku Dragomiru obećala da će razjasniti sve okolnosti Verinog hapšenja i razloge zbog kojih je proglašena za izdajnika, ali ju je u tome sprečila prerana smrt.</s><s>Pored, Mihajla i Vere, u ratu su učestvovale još dve ćerke Davorjankinog ujaka – Olga i Branka.</s>

<s>Vera Miletić, Davorjankina sestra od ujaka i najbolja drugarica iz gimnazijskih i studentskih dana, u toku rata je jula 1942. godine rodila ćerku Mirjanu Miru, kojoj je dala svoje ilegalno ime.</s><s>Njen otac bio je Moma Marković, koji je kao instruktor Pokrajinskog komiteta KPJ za Srbiju bio poslat u požarevački kraj.</s><s>On je posle rata bio visoki državni i partijski funkcioner Narodne Republike Srbije.</s><s>Verina ćerka Mira udala se za Slobodana Miloševića, koji je krajem 1980-ih postao visoki partijski funkcioner Saveza komunista Srbije, a nakon 1990. godine i prvi predsednik Srbije.</s><s>Nakon njegovog izbora za predsednika Savezne Republike Jugoslavije, 1997. godine, oni su se uselili u bivšu Titovu rezidenciju u Užičkoj 15, a za službene potrebe su korsitili i Beli dvor.</s><s>Na taj način, punih 50 godina nakon Davorjankine smrti u rezidenciju u Užičkoj 15 i Beli dvor, gde su nakon rata, živeli ona i Tito, uselila se njena sestričina.</s><s>Za razliku od svoje tetke, koju je prerana smrt sprečila u tome, Mira je bila zvanična supruga predsednika države.</s><s>Jedna sličnost između Davorjanke i njene sestričine Mire ogledala se u tome da su obe bile omražene od strane saradnika svojih partnera, na koje su obe imale veliki uticaj.</s>

<s>Napomene</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Večernje novosti: Zdenka i Jovanka (2006)
 Večernje novosti: Neko je rekao – ne! (2006)
 Večernje novosti: Maršal je voleo žene, ali i one njega (2014)
 Newsweek: Crvene devojke Požarevca – E, moja Davorjanka... čemu? (2016) 
 Blic: Tajne Belog dvora – Grob Titove ljubavnice (2017)</s>

<s>Jugoslavenski partizani
Srpski komunisti
Oficiri NOVJ
Omladina u Narodnooslobodilačkoj borbi
Žene u Narodnooslobodilačkoj borbi
Nosioci Partizanske spomenice 1941.</s><s>Josip Broz Tito</s>

