Adnan Menderes
<s>Adnan Menderes (; 1899 – 17. septembar 1961) ili Ali Adnan Ertekin Menderes je bio premijer Turske od 1950. do 1960.</s><s>Bio je jedan od osnivača Demokratske partije (DP) 1946.</s><s>Obesila ga je vojna hunta nakon puča 1960, zajedno sa još dva člana kabineta, Fatinom Ruštuom Zorluom i Hasanom Polatkanom.</s><s>Poslednji je turski politički vođa koji je ubijen nakon vojnog puča, i jedan od tri političara turske republike (uz Ataturka i Turguta Ozala), kome je u čast izgrađen mauzolej.</s>

<s>Rani život i karijera 
Adnan Menderes je rođen 1899. u mestu Kočarli, u vilajetu Ajdin kao sin bogatog zemljoposednika krimskog tatarskog porekla.</s><s>Nakon osnovne škole, Menderes je pohađao Američki koledž u Izmiru.</s><s>Učestvovao je u borbama protiv grčke vojske tokom Rata za nezavisnost Turske.</s><s>Diplomirao je na Pravnom fakultetu na Univerzitetu u Ankari.</s><s>1930, Menderes je organizovao ogranak kratkotrajne Liberalne republikanske partije () u Ajdinu.</s><s>Nakon što je partija prestala da postoji, Ataturk ga je pozvao da se pridruži vladajućoj Republikanskoj narodnoj partiji, i partijske vođe su ga izabrale za partijskog predstavnika u Ajdinu 1931. 1945. je izbačen iz partije zajedno sa dvojicom kolega zbog unutarstranačkog protivljenja politici nacionalizacije tadašnjeg samoproglašenog „nacionalnog šefa“ Mustafe Ismeta Inonija.</s>

<s>Dolazak na vlast 
7. januara 1946, Menderes i bivši premijer Dželal Bajar su osnovali Demokratsku partiju (DP), četvrtu legalnu opozicionu partiju u Turskoj, nakon Napredne republikanske partije koju je osnovao penzionisani general Kazim Karabekir 1924, Liberalne republikanske partije koju je 1930. osnovao Ali Fethi Okjar i Nacionalne partije razvoja () koju je 1945 osnovao Nuri Demirag.</s><s>Prve dve navedene stranke je u prvih par meseci nakon osnivanja zabranila Republikanska narodna partija (CHP), koja je bila vladajuća stranka do izbora u turskoj 1950.</s><s>Menderes je izabran za predstavnika Kitahije na izborima 1946.</s><s>Kada je DP osvojila 52% glasova na prvim slobodnim izborima u istoriji Turske 14. maja 1950. (na kojima je glasano u tajnosti a glasovi su brojani javno), Menderes je postao premijer, a 1955. je preuzeo i dužnosti ministra spoljnih poslova.</s><s>Kasnije je još dvaput pobedio na slobodnim izborima, 1954. i 1957.</s>

<s>U 10 godina tokom kojih je bio premijer, turska ekonomija je rasla po stopi od 9% godišnje, što je uspeh koji u Turskoj još uvek nije ponovljen.</s><s>Tokom njegove vladavine, Turska je primljena u NATO.</s><s>Uz pomoć ekonomske podrške iz Sjedinjenih Država u skladu sa Maršalovim planom, poljoprivreda je mehanizovana, a saobraćaj, energetika, obrazovanje, zdravstvo i sektori osiguranja i bankarstva su unapređeni.</s><s>1955, Menderesovu vladu su politički protivnici optužili da je orkestrirala Istanbulski pogrom, čija meta je bila brojčana istanbulska grčka manjina.</s><s>Hinjade radnji, kuća, crkava, čak i grčkih grobova u Istanbulu je uništeno u toku nekoliko sati, a više ljudi je povređeno.</s><s>Pogrom protiv grčke manjine je bio izazvan širenjem lažnih vesti o napadu na kuću Mustafe Kemala Ataturka u Solunu.</s><s>Ispostavilo se da je navodni napad provokacija koju je organizovala turska vlada, koja je u Istanbul dovela besne i naivne seljake iz Anadolije u cilju da „kazni“ Grke.</s>

<s>Avionska nesreća 
17. februara 1959, Vikers viskaunt tip 793 Turkiš erlajnsa registracija TC-SEV, u kome su se nalazili Adnan Menderes, i grupa vladinih zvaničnika na specijalnom letu od Istanbula do Getvika se srušio nekoliko milja pre piste, blizu Raspera, Saseks tokom guste magle, i zapalio se.</s><s>Devet od 16 putnika i 5 od 8 članova posade je poginulo.</s><s>Menderes, koji je sedeo u zadnjem delu aviona je preživeo nesreću gotovo nepovređen, i hospitalizovan je u Londonskoj klinici 90 minuta nakon što mu je prvu pomoć ukazala žena koja je živela u blizini mesta pada aviona.</s>

<s>Menderes je putovao u London da potpiše sporazum o pitanju Kipra sa britanskim premijerom Haroldom Makmilanom i grčkim premijerom Kostasom Karamanlisom.</s><s>Ovaj sporazum je davao svim trima stranama pravo da intervenišu ukoliko bi bilo koja strana narušila mir.</s>

<s>Menderes je potpisao Londonski sporazum 19. februara 1959. u bolnici.</s><s>Vratio se u Tursku 26. februara 1959.</s><s>Dočekala ga je velika masa naroda, a dobrodošlicu mu je poželeo čak i njegov veliki neprijatelj Ismet Ineni.</s>

<s>Politika i lična uverenja</s>

<s>Menderes je bio tolerantniji prema tradicionalnom načinu života i različitim oblicima poštovanja Islama nego što su bili Ataturk i njegova partija  – u kampanji za izbore 1950. se zalagao za legalizovanje poziva na molitvu (ezan) na arapskom, koji je bio zabranjen kako bi se umanjili arapski uticaji u Turskoj.</s><s>Ponovo je otvorio hiljade džamija širom zemlje koje su bile zatvorene, i iz ovih razloga su ta politički protivnici optuživali da koristi religiju u cilju dobijanja političkih poena.</s><s>Jedan od prvih poteza koje je sproveo kad je došao na vlast je uklanjanje slika Ismeta Inenija sa novčanica i poštanskih maraka, umesto kojih je vratio slike Ataturka, koje su uklonjene kada je Ineni postao predsednik 1938.</s><s>Zahvaljujući nasleđu Ataturka i podršci koju je on uživao u narodu, ovo je bio uspešan potez, iako je zakon za vreme bivšeg predsednika navodio da se na banknotama nalazi slika predsednika države (u ovom slučaju Dželal Bajar).</s><s>U jednom od svojih govora je rekao kako članovi parlamenta mogu da vrate halifat ako tako žele.</s>

<s>Iako je zadržao prozapadnu politiku, bio je aktivniji od svojih prethodnika u izgradnji odnosa sa muslimanskim državama.</s><s>Menderes je vodio liberalniju ekonomsku politiku od svojih prethodnika, i dopuštao je veće slobode privatnim preduzetnicima.</s><s>Načelno, njegova ekonomska politika ga je učinila popularnim među siromašnijim slojevima stanovništva.</s>

<s>Bio je vrlo netolerantan prema kritici, pa je uveo cenzuru štampe i hapsio novinare, a uz to je pokušavao da suzbije opozicione političke stranke i da pod svoju kontrolu stavi institucije poput univerziteta.</s><s>Menderes je imao veliku podršku u narodu  kao i podršku načelnika generalštaba Džemala Gursela koji je, u ličnom patriotskom memorandumu, istakao da bi Menderes trebalo da postane predsednik republike kako bi osigurao nacionalno jedinstvo.</s><s>Međutim, popularnost mu je bila sve manja među intelektualcima, studentima i grupom radikalnih mladih vojnih oficira, koji su se bojali da su Ataturkovi ideali ugroženi.</s>

<s>Najznačajniji događaj koji je doveo do njegovog pada sa vlasti je verovatno bilo uspostavljanje Komisije za istragu ().</s><s>Komisiju su činili samo poslanici Demokratske partije, i tim poslanicima su data ovlašćenja javnih i vojnih tužilaca, kao i ovlašćenja da donose presude.</s><s>Ovo je bilo protiv principa razdvajanja vlasti i dalo je poslanicima moć da tuže i presuđuju.</s><s>Štaviše, na presude Komisije nije bila moguća žalba pred apelacionim sudovima.</s>

<s>Puč, suđenje, smrtna kazna 
27. maja 1960, u vojnom puču koji je organizovalo 37 „mladih oficira“ je svrgnuta vlada, a Menderes i svi vodeći ljudi njegove stranke su uhapšeni.</s><s>Optuženi su za kršenje Ustava, naređivanje Istanbulskog pogroma, u kome je ubijeno 57 Grka, i proneveru novca iz državnih fondova.</s><s>Adnanu je suđeno, zajedno sa ostalim vođama DP pred vojnim sudom na ostrvu Jasiada.</s><s>Menderes je osuđen na smrt.</s><s>Odložio je izvršenje smrtne kazne neuspelim pokušajem samoubistva kada je popio veliku količinu tableta za spavanje.</s><s>Uprkos molbama za pomilovanje od strane predsednika Džemala Gursela i vođe opozicije Ismeta Inonua, i sličnih poziva od više svetskih vođa uključujući predsednika Sjedinjenih Država Džona F. Kenedija i engleske kraljice Elizabete II, vojna hunta je obesila Menderesa na ostrvu Imrali 17. septembra 1961.</s><s>Dva meseca kasnije, Menderesov protivnik Ismet Inonu je formirao novu vladu pod patronatom vojske, u koaliciji i uz pomoć novoformirane Partije pravde (), nakon što su ove dve partije zajedno osvojile većinu glasova na izborima 1961.</s><s>Partija pravde, za koju neki smatraju da nastavlja nasleđe Menderesa je odnela pobede na kasnijim izborima posebno pod vođstvom Sulejmana Demirela.</s>

<s>Napomene i reference</s>

<s>Džemal Gursel ga je podržavao i želeo je da on postane predsednik republike</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Biografija Adnana Menderesa na turskom
 Adnan Menderes – Magazin Tajm</s>

<s>Turski političari
Premijeri Turske</s>

