Gotičke freske u Istri
<s>Istarski poluotok ima dugogodišnju tradiciju u zidnom slikarstvu.</s><s>Karolinško je razdoblje na više lokacija ostavilo primjere fresko-slikarstva toga doba, (Sv. Sofija u Dvigradu, Sv. Mihovil na Limu).</s><s>Otonska će umjetnost nastaviti
koristiti motive i ornamente karolinške umjetnosti (Sv. Martin u Lovreču, Sv. Agata u Kanfanaru).</s><s>Romanika za sobom ostavlja brojne primjere i šaroliku paletu utjecaja.</s><s>Bizantinske, akvilejske primjese uz čisto romaničko slikarstvo vidljive su u Sv. Foški blizu Peroja, u Sv. Jeronimu u Humu, Sv. Kuzmi i Damjanu u Boljunu i drugdje.</s><s>Prijelazno razdoblje romanike i gotike obiluje primjerima kao što su freske u Sv. Vincentu u Svetivinčentu, u Sv. Martinu u Bičićima, Sv. Elizeju u Draguću, Sv. Margareti kraj Vodnjana.</s><s>Ikonografski program romaničkoga zidnog
slikarstva, koji je okarakteriziran prikazom Maiestas Domini ili Deisisom u apsidi, potom Navještenjem na trijumfalnom luku, ciklusima Kristove mladosti na južnom zidu, njegove muke na sjevernom, a na zapadnoj strani Posljednjim sudom, nastavit će se kroz razdoblje gotike.</s><s>Gotika, međutim, neće ostati ograničena samo na te teme, već proširuje i humanizira ikonografski program.</s>

<s>Istarske freske u gotičkom razdoblju 
Gotika kao internacionalni stil svoj će utjecaj izvršiti na umjetnost gotovo cijele Europe, a njen će utjecaj biti prepoznat u cijeloj Istri.</s><s>Utjecaji gotike na arhitekturu izraženiji su u mletačkom dijelu Istre dok će slikarstvo i kiparstvo biti jednako raspoređeno na cijelom poluotoku (i na današnjem teritoriju Slovenije).</s><s>U gotici nastaje najveći broj očuvanih fresko-ciklusa, kako u Istri tako i na prostoru današnje Hrvatske.</s><s>Na prostoru današnje Hrvatske, osobito na primjeru Dalmacije, gotička se obilježja mogu prepoznati pretežito u gradovima i većim urbanim središtima dok se u Istri nasuprot toga javlja kao primjer umjetnosti koja se jednako razvija i u gradskim i u ruralnim središtima.</s><s>Razdoblje gotike u Istri, kao i gotičko fresko-slikarstvo, svojim se ponekad skromnijim izričajem razlikuje od gotike u zapadnoj Europi, ali se javlja kao nužan dio onodobnoga likovnog, i još važnije, ikonografskog konteksta na prijelazu iz 13. u 14. stoljeće.</s><s>Uz uobičajeni ikonografski repertoar javljaju se i nove, pučke, alegorične i simboličke teme i motivi.</s><s>Dance macabre jedna je od čestih ikonografskih tema kasnogotičkog razdoblja pa će se tako Ples mrtvaca pojaviti i u Istri (Beram i Hrastovlje).</s><s>Javljaju se teme poput Sv. Nedjelje, Marije zaštitnice, Živog križa, Kola sreće (Beram), ciklusa života svetaca (Sv. Antun, Sv. Jakov, Sv. Stjepan i Sv. Nikola), te teme poput smrti strijelca (Vranja) i smrti kosca (Butoniga, Barban).</s><s>Poklonstvo kraljeva još je jedna tema gotičkog ikonografskog programa, koja se zbog svoje narativnosti širi čak i na cijeli sjeverni zid, vrlo često pokazujući i scene lova.</s><s>U zidnom slikarstvu Istre vidljivi su utjecaji pojedinih škola poput parlerove škole, toskanske, apulijske, lombardske, one iz Riminija, južnoitalske, mletačke, škole Jurja Dalmatinca i obitelji Andrijića, te Giottove škole i majstora iz alpskih krajeva (preko Slovenije).</s><s>Talijanski je utjecaj prikazan u težnji za realističnim rješenjima obiljem dekora.</s><s>Internacionalni gotički izraz javlja se u Rokotulama i Sv. Pelagiju kod Završja.</s>

<s>Istarske freske do druge polovice 15 . stoljeća 
Na freskama u crkvi sv. Nikole u Rakotulama slikao je majstor obrazovan u giottovskoj tradiciji.</s><s>Uočeni su i elementi preuzeti s kompozicija Paola Veneziana.</s><s>Freske prikazuju legendu o Sv. Nikoli koju je sa spomenutim majstorom oslikao i njegov pomoćnik sklon narativnoj ekspresiji, ali manje nadaren.</s><s>Slike su narudžba plemića obitelji Barbo.</s><s>Uvezene slike nastale u drugoj polovici XIV. stoljeća (kao i one u Sv. Mariji Magdaleni u Šorićima i Sv. Trojstvu u Labincima) nisu imale utjecaja na razvoj istarskog slikarstva.</s><s>Gornjotalijanski utjecaj prepoznatljiv je i u crkvici sv. Pelagija kod Završja u kojoj se „plastično doživljena grupa apostola pokreće na sceni Uzašašća“.</s><s>Javlja se nova osjećajnost, življe boje, tonska modelacija puti, paleta raspoloženja i grimasa lica.</s><s>Mletačke osobine vidljive su u slici krunjenja Bogorodice u Sv. Antunu u Žminju (na kojeg se nadovezuju freske u Sv. Roku u Butonigi, Sv. Mariji u Gologorici te u Sv. Katarini u Lindaru).</s><s>Novi val fresaka javlja se oko 1400. godine.</s><s>Heterogenost novog vala fresaka ipak ima pojedina zajednička obilježja.</s><s>Nova, živa, vedra skala boja, vrlo svijetli inkarnati, uvelike smanjen plasticitet, pojednostavljeni oblici, shematski nabori draperija te izrazito dekorativna tendencija obilježja su novog vala fresko slikarstva na
području Istre.</s><s>Navedene značajke dio su likovnoga repertoara Sv. Jelene u Oprtlju.</s><s>Slična likovna sredstva prepoznatljiva su i u simboličkom i narativnom prikazu „Živog križa“ u crkvama sv. Katarine u Lindaru i u sv. Križa u Butonigi.</s><s>Na prijelazu iz 14. u 15. stoljeće sačuvan je najopširniji ciklus slikarija u crkvi sv. Barnabe u Vižinadi kao spoj bolonjskog i venetskog
trecenta.</s><s>Sceničnost freski dodatno raste u prvoj polovici 15. stoljeća u ciklusu crkve sv. Mihovila u Pićnu.</s><s>Jedan od najboljih umjetničkih dometa kontinentalne Istre, freske u prezbiteriju zborne crkve u Pazinu, datira se oko 1460. godine.</s><s>Posredstvom
feudalaca iz pazinske grofovije pozvan je školovani strani majstor.</s><s>Organizacija svodnih polja svjedoči o postupku u kojemu je majstor umetao kompozicije s pejzažima u rombove i trokute svodnih polja, istovremeno poštujući arhitektonsku raščlambu i povezujući je sa sadržajem prikaza.</s><s>Visoka i pomalo patetična izražajnost kulminira u figuri sv. Mihovila koja u
središnjem rombu određuje ostatak kompozicije.</s><s>U postupnoj gradaciji ljubičaste, zelene i narančanste boje ponavlja se lik Stvoritelja u Genezi, a na bočnim je zidovima prikazano Navještenje s idealiziranom Djevicom i lijepim anđelima.</s><s>Zemaljski likovi, s naglašenom fizionomijom, ali ujedno i elegantnim aktovima obilježja su pazinskog majstora.</s><s>Pod utjecajem cvjetne mletačke gotike radi majstor Albert iz Konstanza u crkvi sv. Vida u Pazu 1461. godine.</s><s>Bogorodicu s Djetetom postavlja na prijestolje izrezbareno poput mletačke čipke pritom dekorativno ukrašavajući Bogorodičinu halju vijugavim, dekorativnim naborima.</s><s>Majstoru Albertu iz Konstanza pripisuju se još Sv. Juraj u Brseču, Sv. Kvirin kraj Jesenovika, Sv. Juraj u Plominu i Sv. Trojstvo u Lovranu (po novijim istraživanjima još i freske u Sv. Duhu i Sv. Antunu Opatu u Balama,
Sv. Mihovilu u Pićnu i Sv. Mateju u Prodolu).</s><s>Značajan je i ciklus u crkvi sv. Trojstva u Žminju koji je 1471. godine naslikao strani majstor.</s><s>Ovaj ciklus zidnih slika karakteriziraju ljupka lica Madona i anđela, Krista i apostola, žena, vojnika i staraca.</s><s>Majstorov je likovni izričaj poetičan u detaljima poput pogleda oka i transparentnosti materijala poput stakla.</s><s>Majstor promišlja i o prostoru prikazanom na freskama pa je tako interijer određen dijagonalama centralne perspektive, a vanjski prostor vedutama gradskih trgova i kuća.</s><s>Figure su zaobljene i naznačene fizionomije ispod svojih draperija.</s><s>Sličnost s ovim freskama nađena je u neposrednoj kontinentalnoj blizini, primjerice Kranjskoj.</s><s>Nekoliko desetljeća nakon pazinskih i žminjskih ciklusa kreće najplodnije razdoblje
istarskoga zidnog slikarstva.</s>

<s>Sv. Marija na Škrilinah, Beram 
Najpoznatije istarske freske vjerojatno su one u crkvi sv. Marije na Škrilinah kod Berma.</s><s>U crkvici, koja je u kasnijim razdobljima bila često arhitektonski mijenjana, nalazi se najbogatiji fresko ciklus u Istri.</s><s>Jednostavna jednobrodna crkva rađena je u tradiciji istarskog graditeljstva u kojoj se tijelo crkve spaja sa svetištem stvarajući tako
jedinstvenu cjelinu.</s><s>U ovom je razdoblju imala i gotički svod koji je 1709. godine srušen i zamijenjen ravnim.</s><s>Unutrašnjost crkve otkriva novu dimenziju koju je puku predstavio ladanjski slikar Vincent iz Kastva.</s><s>Prema nađenomu natpisu, France Stelé 1913. je godine prvi primijetio ime Vincenta iz Kastva na natpisu i prvi je datirao ove freske u kasno gotičko razdoblje točnije 1474. godine.</s><s>Premda se ime Vincenta iz Kastva veže uz freske, Branko Fučić kao i drugi istaknuti povjesničari umjetnosti vjeruju da je freske radilo više slikara.</s><s>Tako Fučić spominje tri različita majstora: Vincenta iz Kastva, Majstora Plesa Mrtvaca i Majstora Pasije.</s><s>Njihovi se rukopisi i isprepliću, kao primjerice rukopis Vincenta iz Kastva na Plesu mrtvaca.</s><s>Pitanje atribucije još je donekle otvoreno, no vjeruje se da je Vincent iz Kastva radio na gornjem registru bočnih zidova lađe, zatim Marijin i Kristov život (osim Rođenja Marije i Dispute u hramu), ujedno je i autor svetačkih likova na južnom i na sjevernom zidu lađe (osim prikaza Sv. Martina, kojeg radi majstor iz Italije prikazujući konjanika i konja s prepoznatljivim okretom glave) te najveće kompozicije u Bermu; Poklonstva triju kraljeva.</s><s>Kompozicija Poklonstva kraljeva naslikana je na gotovo 8 metara dugom polju.</s><s>Na osliku su prikazane figure triju kraljeva na konjima, sa srednjovjekovnom pratnjom mladih vitezova, svirača, sokolara, dvorskih luda i paževa.</s><s>Zbog dominantnoga motiva s perjanicama, kapama, kostimima i crvenim ormama na bijelim konjima majstor Vincent reducira prirodu i prorjeđuje splet nogu.</s><s>Uz ovaj figurativni prizor dodaje i „floru i faunu aristokratske tapiserije; scene iz gospodskoga lova; zasanjanoga slugu što u raskoraku trubi u rog, hrtove koji se napinju da u luku istjeraju zeca; ilustraciju basne o lisici i rodi, o
lisici i pijetlovima“.</s><s>U drugom planu nalazi se prizor brjegova s obzidanim gradovima i crkvama koji se ponavlja kao odraz istarskog pejzaža.</s>

<s>Na sjevernom zidu u prizorima Kristova ulaska u Jeruzalem i Molitve na Maslinskoj gori prepoznaje se rad drugoga majstora.</s><s>Prizori su to slikani naivnom, ali potresnom dramatičnošću s jedne strane, dok se s druge strane prikazuje umnažanje motiva šarenih buketa kroz koje hoda bijela magarica i Krist na njoj.</s>

<s>Na zapadnom zidu prikazane su tri scene koje je također izradio Vincent iz Kastva sa svojim učenicima.</s><s>Na prvoj su slici prikazani Adam i Eva.</s><s>Danas je ta freska samo djelomično očuvana zbog probijenoga zida, ali se i dalje jasno prepoznaju noge prvih ljudi te drvo u zemaljskom raju.</s><s>Tema prvoga grijeha, kao moralna opomena onima koji izlaze iz crkve, nadovezuje se na sljedeću sliku.</s><s>Druga slika u južnom djelu zapadnoga zida prikazuje Kolo sreće.</s><s>Ova je freska također oštećena zbog izmjena crkve.</s><s>Naime i ovdje je probijen zid i napravljen prozor.</s><s>Oslik prikazuje scenu s božicom Fortunom – prikazana je kao žena povezanih očiju koja pomoću ručke vrti kolo s prikazanim ljudskim likovima, odnosno spravu prikazanu na okomitu stupu.</s><s>U donjem desnom uglu leži mrtvac u otvorenoj raci, dok je u gornjem lijevom uglu naslikan još jedan muški lik, odnosno Krist, koji drži uže povezano s ručkom.</s><s>Premda je oštećenost freske velika, pretpostavljaju se ikonografska rješenja ovog prikaza.</s><s>Jedna od mogućnosti jest da su na kolu prikazani: onaj koji vlada, onaj koji je vladao, onaj koji je kraljevstvo izgubio te onaj koji će vladati.</s><s>Drugo ikonografsko rješenje pretpostavlja da su prikazana četiri doba ljudskoga života zaključujući sa mrtvacem u otvorenoj raci.</s><s>Nestalnost života u posljednjoj se slici pretače u samu smrtnost.</s><s>Treća je scena, ujedno i jedna od najpoznatijih beramskih freski, Ples mrtvaca.</s><s>Krećući od desne strane prema lijevoj, na prikazu se izmjenjuju podjednako jedan živući i jedan mrtvac.</s><s>Poredak živućih itekako je smislen, krećući tako prvo s papom, pa kardinalom, biskupom, kraljem, kraljicom, nastavljajući ljudima nižeg staleža ili društvene hijerarhije: krčmarom, djetetom, prosjakom, vojnikom i tako dalje.</s><s>Jasan raspored po staležima i dobi daje i jasnu poruku; svi su jednaki u očima smrti.</s><s>Premda kao dio kršćanske zajednice iščekuju smrt kao prelazak u život vječni i bolji svijet, vidljivo je zaprepaštenje iznenadnom i tjeskobnom smrću kao jedna od tema i osjećanja kasnog srednjeg vijeka.</s><s>Na prikazu jedino mrtvaci plešu, sve do posljednjega koji svira gajde.</s>

<s>U ovom bogatom ciklusu Vincenta iz Kastva nalazimo višestruke internacionalne utjecaje poput poalpskoga „mekanog stila“ naznačenog u S liniji figura, te Knitterungstilu  koji je do Vincenta došao preko Njemačke i Nizozemske i grafika.</s><s>Blizina pazinskih i žminjskih fresaka također su mogući predložak utjecaja za beramski ciklus.</s><s>Uz brojne utjecaje, majstor Vincent iz Kastva ipak je stvorio vlastitu inačicu, derivat okolnih stilova s jasnim vlastitim distinkcijama.</s>

<s>Sv. Trojstvo, Hrastovlje 
Potpisavši se kao Johannes de Kastua 1490. godine, po završetku svoga djela, na freskama crkve sv. Trojstva u Hrastovlju (danas na teritoriju Slovenije), predstavio se još je dan Kastavski majstor.</s><s>Ivan iz Kastva vjerojatno je proizašao iz radionice Vincenta iz Kastva.</s><s>Sličnost njihova likovnog izraza prepoznaje je se naročito na oltarnoj slici Svetih triju kraljeva u sjevernoj apsidi.</s><s>Razlika je pritom u prikazivanju različitih društvenih staleža; Vincent ostajući pri oslikavanju različitih i viših društvenih staleža, Ivan iz Kastva se okreće pučkom, ruralnom istarskom svijetu.</s><s>U prikazima mjeseci u bočnim brodovima vidljiv je život istarskih težaka.</s><s>Istarski je folklor prepoznatljiv mnogim prikazima pa tako i onima mrtve prirode.</s><s>Prikazi svetica, apostola, čak i Stvoritelja življi su od onih njegova učitelja.</s><s>Zbog utjecaja istarske rustikalne cjeline, zemaljsko se isprepliće s ozbiljnom idealističkom osnovom.</s><s>U obradi lica u Plesu mrtvaca i u opisu kraljevskih svita na Poklonstvu kraljeva javlja se ruka Ivanova pomoćnika.</s><s>Drugi je rukopis puno primitivniji.</s>

<s>Noviji i stilski napredniji predlošci javljaju se u freskama u bratimskoj crkvi u Oprtlju i grobišnoj crkvi Dvograda.</s><s>Djela su to tzv. „šarenog majstora“ koji je za razliku od svojih prethodnika odlučniji u likovnim viđenjima.</s><s>Na prijelazu iz gotike u renesansu javit će se još neka imena od kojih će neka krenuti prema novom stilu, a druga će nastaviti tradicionalne srednjovjekovne sheme.</s><s>Jedan od njih je i Antun s Padove koji je 1529.godine oslikao crkvu sv. Roka u Draguću.</s>

<s>Likovni i literarni predlošci 
U ostvarivanju radova zidnog slikarstva gotički su se majstori u Istri koristili različitim predlošcima.</s><s>Uz tekstualne predloške, koji se koriste od samih početaka kršćanske umjetnosti, poput Biblije i apokrifa, majstori su se koristili i vizualnim predlošcima.</s><s>Majstorima iz velikih gradova zapadne Europe zasigurno je bilo lakše jer su mogli promatrati gotova djela svojih prethodnika i
suvremenika.</s><s>Pomaganje pri oslikavanju i ugledavanje na tuđa djela, naravno, u kasnom srednjem vijeku nisu shvaćali kao plagijat.</s><s>Istarski majstori bili su zakinuti za taj neposredni utjecaj, ali razvitkom grafike kao medija multioriginala nove se prilike otvaraju za ove majstore.</s><s>Branko Fučić tako utvrđuje povezanost istarskih fresaka i Bibliae Pauperum.</s><s>Sačuvani su primjerci
iluminiranih Biblia pauperum iz XIV. stoljeća.</s><s>Oko 1440. godine te narednih godina Biblia pauperum dolazi u obliku tekstovno opremljenih i drvorezima ilustriranim tiskanim knjigama tzv. Blockbuch izdanjima.</s><s>Drvorezi Bibliae pauperum razradili su i odrazili tipologiju kao jednu od temeljnih misli onodobne teologije.</s><s>Stranica se sastojala od nekoliko slika odnosno elemenata: antitipa kao slike u sredini, s lijeve i desne strane nalazili su se tipovi, u gornjim kutevima lectiones ,a ispod tipova i antitipa tituli.</s><s>Izrazitu sličnost s nekim listovima Bibliae pauperum imale su freske u zbornoj crkvi u Pazinu u prizoru Poklonstva kraljeva.</s><s>No, nisu se uvijek majstori strogo držali predložaka.</s><s>U crkvi sv. Trojstva u Žminju i radu Vincenta iz Kastva u Bermu vidljiva je sloboda izražavanja, ali prema jasnim predlošcima nizozemskih i njemačkih grafičkih listova.</s><s>U Beramskom ciklusu još su kao predlošci utvrđeni grafički listovi majstora E.S. i „Majstora sa svicima“.</s>

<s>Slikari i naručitelji 
U Istri su stanovnici malih gradova, okupljeni u bratovštinama, glavni naručitelji zidnih slika, pa se tako i javljaju lokalne crte što u samom likovnom postupku kao i u sadržaju fresaka.</s><s>Freske naručuju i pučki kolektivi organizirani u svojim slavenskim seljačkim komunama, a predvode ih župani, požupi i ostali „muži“.</s><s>Glavni protagonisti u procesu stvaranja umjetnosti jesu crkva, redovnička organizacija, zemaljski gospodar i tradicija.</s><s>Imperativ crkve kao i samih naručitelja jasno je vidljiv u produkciji umjetničkih djela ovoga razdoblja, ali se gotika ujedno javlja kao razdoblje ponovne afirmacije umjetnika nakon antike.</s><s>Umjetnici; slikari poput Vincenta iz Kastva, Ivana iz Kastva, „šarenog majstora“, Alberta iz Konstanza i Antuna s Padove uspjeli su zabilježiti svoje ime i stvoriti vlastiti prepoznatljivi stil.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura  
 Fučić, Branko, Istarske freske, Zora, Zagreb, 1963.</s><s>Fučić, Branko, Biblia pauperum i istarske freske, Peristil 21, Zagreb, 1978.</s><s>Fučić, Branko, Vincent iz Kastva, Kršćanska sadašnjost, Istarsko književno društvo „Juraj Dobrila“, Zagreb/Pazin, 1992.</s><s>Fučić, Branko, Iz istarske spomeničke baštine, Matica hrvatska, Zagreb, 2007.</s><s>Mohorovičić, A.(ur.), Enciklopedija likovnih umjetnosti.</s><s>Sv. 2, Leksikografski zavod FNRJ, Zagreb, 1962.</s><s>Domljan, Ž. (ur.), Enciklopedija hrvatske umjetnosti.</s><s>1, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb, 1995.</s><s>Bertoša M., Matijašić R.(ur.), Istarska enciklopedija'', Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb, 2005.</s>

<s>Vanjske veze 
Zidno slikarstvo - Istarska enciklopedija
Sveta Marija na Škrilinah - Istarska enciklopedija
Zidno slikarstvo - Istrapedia
Gotika - Istrapedia</s>

<s>Slike gotike</s>

