Priştineli Mesihi
<s>Mesihi iz Prištine (Priština, oko 1470. – Istanbul, oko 1512. ili nešto poslije 1520.) je bio jedan od najpoznatijih turskih pjesnika s kraja 15. i početka 16. stoljeća.</s>

<s>Životopis</s>

<s>U turskim izvorima ga nalazimo pod imenom Priştineli Mesihi, što se nastavlja kod albanskih autora ().</s><s>Mesihi je ime (također u oblicima Masihi i Masih) koje nalazimo u islamskoj tradiciji, znači mesija i odnosi se na Isusa, u islamskoj tradiciji Isa.</s><s>Mesihi je rođen u Prištini, u to doba jedan od važnijih gradova u osmanskoj Rumeliji, za vrijeme zadnjih godina sultanata Mehmeda II.</s>

<s>Neki tvrde da je bio Albanac i da je se zvao Isa.</s><s>Zapravo ne znamo da li je bio Albanac ili Turčin dok učenjaci su suglasni da je od male noge ili prve mladosti živio u Istanbulu.</s><s>Djetinjstvo je proveo na Balkanu.</s><s>Počeo je studije teologije u medresi i ubrzo se istakao kao kaligraf.</s><s>Rano je se preselio u Istanbul i tamo živio vjerojatno do svoje smrti.</s>

<s>U Istanbulu je postao vrlo cijenjen pjesnik i pamti se kao jedan od najpoznatijih pod sultanom Bajazitom II.</s><s>Dovoljno dobro je poznavao arapski i perzijski jezik da bi mogao pisati poeziju.</s><s>Bio je u kontaktu sa poznatim pjesnicima svog razdoblja, poput Şem'ija i Zatija, za koje se tvrdilo da su iz Prizrena.</s><s>Uspio je dobiti potporu velikog vezira Hadim Ali-paše i postao je njegov tajnik divana, ali je Hadim-paša naizgled imao puno razloga da se nervira na Mesihija.</s><s>Mesihi se spominje kao nedisciplinirani službenik koji trči za svjetovnim zadovoljstvima i nesvjesno postupa prema svojim službenim dužnostima.</s><s>Navodi se da je ga vezir Hadim-paša – eunuh podrijetlom iz Bosne (Drozgometva) – nazivao »uličnim Arapinom« ili »uličnim dječakom« (, po svjedočanstvu Aşık Çelebije).</s><s>Bio je sklon hedonizmu.</s><s>Ipak, Mesihi je održao svoju poziciju sve dok Hadim-paša nije umro u julu 1511. godine u borbi protiv Şahkulove pobune na poluotoku Teke.</s><s>Nakon ovog događaja Mesihi počinje živjeti u siromaštvu.</s><s>Pod utjecajem svog neugodnog stanja, piše osjećanu elegiju za vezirovu smrt, za koju se tvrdi da je jedna od njegovih najvrjednijih pjesama.</s>

<s>Nakon toga je pokušao dobiti zaštitu drugih visokih dužnosnika.</s>

<s>Prema književniku Aşık Çelebiji, nije uspio dobiti zaštitu od Junus-paše niti Tacizade Cafer Çelebije, a također nije uspio u pokušajima da dobije pokroviteljstvo od sultana Selima.</s><s>Aşık Çelebi tvrdi da je Mesihi se morao zadovoljiti sa malim timarom od nekoliko tisuća akča u Bosanskom sandžaku.</s><s>No Mesihijev suvremenik Sehī kaže da je postao dužnosnik pod Junus-pašom i da je umro u službi, dakle 1517. godine.</s><s>Taj podatak V. Ménage računa povjerljivijim.</s><s>Također Ménage predpostavlja mogućnost da je bio u službi Piri-paše oko 1519.</s><s>Po pismima znamo da je bio jedno vrijeme osmanski dužnosnik u Bosni.</s>

<s>Aşık Çelebi tvrdi da je Mesihi umro u siromaštvu 16.</s><s>Džumade-l-ula 918. (po islamskom kalendaru), to jeste 30. jula 1512. ali to je možda Aşık Çelebijeva greška, jer u Mesihijevoj zbirci pisama Gül–i şad–berg znamo da je živ za vrijeme smrti sultana Selima (1520.) i da ga dopisnik savjetuje da drži dobre odnose sa novim sultanom Sulejmanom.</s>

<s>Djela</s>

<s>Kritika smatra Mesihija jednim od utemeljitelja klasične turske poezije zajedno s Ahmet-pašom, Necatijom, Zatijom, i najvećim lirskim pjesnikom prije Bakija.</s><s>Njegovo pjesničko stvaralaštvo obilježava klasično razdoblje turske književnosti.</s><s>Postoji više kritičkih studija o njegovom radu.</s><s>Odrastao je u vrijeme kada je turska književnost se utemeljila i kada su pjesnici počeli se natjecati sa perzijskim autorima, prema kojima su se počeli osjećati superiornijim..</s>

<s>Bio je vrlo nadaren i originalan pjesnik.</s><s>U njegovim djelima jezik čuva zanimljivu nit tursko–rumelijskog dijalekta i dolazi do relativno jednostavnog i jasnog izražaja.</s><s>Sastavio je ne naročito obiman divan koji nije tiskan.</s>

<s>1774. je orijentalist sir William Jones (1746 – 1794) objavio Mesihijevu odu Murabba'-i bahâr (u prijevodu Oda proljeću), također poznatu pod naslovom Bahariyye, sa prijevodom na latinski.</s><s>U Jonesovoj antologiji azijske poezije su uvrštene pjesme i drugih poznatih autora (Hafiz, Firdusi).</s><s>Oda proljeću je dugo vrijeme bila najpoznatija turska poezija u Europi i postala djelo po kojem se Mesihi pamti.</s>

<s>Manje poznata na Zapadu, lirika Şehr-engîz (u prijevodu: Strah grada) je možda njegovo remek-djelo i postala je uzorak za novi žanr u turskoj poeziji.</s><s>U 178 dvostiha Mesihi na vedar i duhovit način hvali ljepotu i privlačnost od 46 muškaraca iz Edirna a potom priznaje lakim srcom da je ista njegova pjesma griješna (haram) ali da vjeruje da će mu Bog oprostiti.</s>

<s>Književnik Latîfî (1491–1582) je jedini biograf koji – oko trideset godina poslije autorove smrti – spominje Mesihija kao autora proze.</s><s>Riječ je o jedinom Mesihijevom proznom djelu Gül–i şad–berg (ili Gül–i şad–berg Mevlānā Mesīhī) u kojem se nalazi osamdesetak pisama koja su u većini kratka i nemaju sustavan raspored u knjizi.</s><s>To djelo je međutim jedno od najpovjerljivijih izravnih izvora o Mesihijevom životu.</s>

<s>Oda proljeću</s>

<s>Tekst ode Bahariyye (Oda proljeću) u originalu na turskom :</s>

<s>Tekst Ode proljeću na engleskom u prijevodu koji je sir William Jones (1746 – 1794) objavio 1774. godine :</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Mesihi, Priştineli Albanski pisci</s>

