Sultan Valad
<s>Muhammed Sultan Baha al-Din Walad (), poznatiji kao Sultan Veled ili Sultan Valad, je bio najstariji od Rûmîjevih sinova i jedan od osnivača Mevlevija.</s><s>Bio je veliki učenjak i mistik.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Sultan Valad je bio najstariji sin Rûmîja, njegova majka je bila Jowhar Hatun, kći Lala Sharaf-ud-Dina iz Samarkanda a dobio je ime po djedu Baha al-Din Waladu, u znak odanosti i poštovanja Rumija prema svome ocu.</s><s>Rûmî je ga poslao sa svojim drugim sinom, Ala al-Din Muhammadom, u Alep i u Damask da studira vjerske nauke.</s><s>Stoga je Rûmî je se probrinuo za obrazovanje sina, stoga je Valad rano stekao znanje i mudrost pod očevim utjecajem.</s><s>Bio je vrlo blizak sa svojim ocem i imali su veliko međusobno povjerenje.</s><s>Kasnije je bio vezan za Rûmîjeve halife, Selâhaddinom Zerkûbom i Hüsameddinom Çelebijom.</s><s>On je taj koji će tražiti Šemsa Tebrizija, tj. derviša koji je inicirao Rumija, kada bude čudno nestao.</s><s>Oženio je na Rûmîjev zahtjev Fatimu Hatun, kćerku zlatara Salah al-Din Zarkuba.</s><s>Imali su dvije kćeri, Mutahhara Hatun i Şeref Hatun, i jednog sina, Jalal Ali-Din Arifa.</s><s>Poslije smrti Fatime Hatun, oženio se svoje konkubine Nusretu Hatun i Sünbüle Hatun, s kojim je imao još djece.</s><s>Teško je pretrpio očevu smrt (1273.) a potom je se zbližio sa šeikom Kerîmüddinom.</s><s>Podigao je mauzolej u čast Rumija, koji će postati središte bratstva.</s><s>Zapravo počeci Mevlevijskog reda, njihova pravila i običaji datiraju iz vremena kada je sultan Valad preuredio bratstvo zajedno sa nasljednicima svog oca.</s><s>Poslije Kerîmüddinove smrti, preuzeo je vodstvo reda i osigurao je širenje sekte s kalifima koje je poslao u razne gradove u Anadoliji.</s><s>Süleyman Türkmani je osnovao mevlevijsku ložu istočno od Kırşehira, dok su Hüsameddin Hüseyin i Alaeddin iz Amasije neki od halifa koji su poslati u Erzindžan.</s><s>Umro je u Konyi 1312. u dobi oko svoje devedesete godine.</s><s>Sahranjen je s očeve desne strane.</s><s>Slavu će dostići nešto kasnije, jer je dugo živio u sjeni svog oca.</s>

<s>Djela 
 Divan
 Velednâme (ili Knjiga početka)
 Rebâbnâme
 İntihanâme 
 Maârif (Waladjeva Gnoza)</s>

<s>Divan
Valadov divan sakuplja njegove pjesme na arapskom, na perzijskom, na turskom i na grčkom jeziku.</s><s>Djelo su objavljili u 20. stoljeću Feridun Nafiz Uzluk, Asgar-i Rabbani i Veyis Değirmençay.</s>

<s>Velednâme
Veledname je prva od njegovih tri masnavija, napisana u mješavini stihova i proze oko 1291. godine.</s><s>Djelo je se zvalo također İbtidânâme jer je počinje riječju «ibtida».</s><s>U djelu imamo najpouzdanije podatke o okruženju Rumijevih kalifa.</s>

<s>Rebâbnâme
Djelo nosi ime po prvoj riječi prvog stiha, sastoji se od 8124 dvostiha i pisano je na arapskom, turskom i na grčkom.</s><s>Napisan je 1301.</s>

<s>İntihanâme
Djelo govori o Rumijevim životu i djelima, o njegovom odnosu prema Šemsi Tebriziju.</s>

<s>Maʿārif
Jedino perzijsko prozno djelo sultana Veleda, sastoji se od pedeset i šest poglavlja i uglavnom ponavlja teme koje je ispričao u svojim masnavijama.</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Turski pisci
Turski pjesnici</s>

