Luke Howard
<s>Luke Howard (28. studenog 1772. – 21. ožujka 1864.), britanski kemičar i meteorolog amater.</s><s>Najpoznatiji je po morfološkoj podjeli oblaka prema visini i obliku, koja vrijedi i danas s manjim izmjenama i doradama.</s><s>Po zanimanju je bio farmaceut.</s>

<s>Morfološka podjela oblaka 
Prvu klasifikaciju oblaka prema izgledu izradio je Luke Howard (1803.), koji je razvrstavao oblake u 3 velike skupine: cirus, kumulus i stratus.</s><s>Kombinacije tih grupa daju nove glavne vrste oblaka.</s><s>Godine 1896. izrađen je prvi međunarodni atlas oblaka, pa je otada jedinstvena klasifikacija oblaka prihvaćena gotovo na čitavom svijetu.</s>

<s>Osnovna podjela oblaka temelji se na činjenici da je, usprkos velikoj raznolikosti oblaka, moguće izdvojiti ograničen broj svojstvenih oblika, koji se često mogu naći u gotovo svim dijelovima svijeta.</s><s>Takva podjela svojstvenih oblika sadrži podjelu na rodove, vrste i podvrste, a kao dopunu daje i odlike koje detaljnije opisuju pojedina svojstva oblaka.</s><s>Druga osnovna podjela odnosi se na visinu na kojoj se pojavljuju oblaci.</s><s>Opažanja su pokazala da se u troposferi oblaci pojavljuju na visinama do 18 kilometara nad tlom u tropskim, do 13 kilometara u umjerenim i do 8 kilometara u polarnim predjelima.</s><s>Najdonji dio atmosfere u kojemu nastaju oblaci podijeljen je po okomici na: gornju, srednju i donju etažu.</s><s>Visine pojedinih etaža zavise od zemljopisne širine.</s>

<s>Tablica: približna nadmorska visina etaža oblaka:</s>

<s>Oblaci se prema izgledu razvrstavaju na rodove, od kojih se neki pojavljuju samo na određenim etažama.</s><s>Cirus, cirokumulus i cirostratus pojavljuju se samo kao oblaci gornje etaže (visoki oblaci).</s><s>Altokumulus se pojavljuje samo kao oblak srednje etaže.</s><s>Stratokumulus i stratus pojavljuje se samo kao niski oblaci.</s><s>Neki se rodovi oblaka pojavljuju u nekoliko etaža.</s><s>Altostratus je u srednjoj, a katkad prodire i u gornju etažu.</s><s>Nimbostratus je stalno u srednjoj etaži, no obično zahvaća i donju i gornju etažu.</s><s>Kumulus i kumulonimbus imaju obično podnicu u donjoj etaži, no vrhovi im mogu prodrijeti u srednju, pa i gornju etažu.</s><s>Taj se rod oblaka naziva i oblacima okomitog razvoja.</s>

<s>U toj klasifikaciji obuhvaćeni su samo oblaci u troposferi.</s><s>U stratosferi pojavljuju se katkada na visini od 22 do 29 km takozvani sedefasti oblaci, a u mezosferi na visini između 75 i 90 km svjetleći noćni oblaci.</s><s>Sedefasti oblaci po obliku nalikuju cirusima i cirokumusima, a odlikuju se jakom irizacijom.</s><s>Pojavljuju se kad je Sunce već pod obzorom i odražavaju njegovu svjetlost uz vrlo jaku irizaciju.</s><s>Opažaju se vrlo rijetko i samo u nekim predjelima, osobito zimi u sjevernoj Evropi i nad Aljaskom.</s><s>Prema pojavi irizacije može se zaključiti da se ovi oblaci sastoje iz pothlađenih kapljica.</s><s>Svjetleći noćni oblaci pojavljuju se također vrlo rijetko na sjevernom dijelu neba, u prvom redu između 50° i 75° sjeverne zemljopisne širine i na južnom dijelu neba između 40° i 60° južne zemljopisne širine, kad je Sunce već ispod obzora, a oblaci su još obasjani Suncem.</s><s>Zlatne su ili crvenosmeđe boje blizu obzora, a više na nebu plavobijele ili sivoplave boje, povremeno i purpurne boje.</s><s>Porijeklo tih oblaka još nije razjašnjeno, no pretpostavlja se da su od ledenih kristala, vulkanskog pepela ili meteorske prašine.</s>

<s>Prema morfološkoj klasifikaciji postoje 4 osnovne porodice oblaka:
 visoki oblaci: cirus (Ci), cirostratus (Cs) i cirokumulus (Cc),
 srednje visoki oblaci: altostratus (As) i altokumulus (Ac),
 niski oblaci: stratokumulus (Sc), stratus (St) i nimbostratus (Ns),
 oblaci okomitog razvoja: kumulus (Cu) i kumulonimbus (Cb).</s>

<s>Izvori</s>

<s>Britanski znanstvenici
Britanski kemičari
Meteorolozi amateri</s>

