Sedma Vlada Republike Hrvatske
<s>Sedma Vlada Republike Hrvatske je saziv Vlade Republike Hrvatske u periodu od 27. siječnja 2000. do 30. srpnja 2002.</s><s>Predsjednik Vlade bio je Ivica Račan.</s><s>Predstavljala je prvu mirnodopsku koalicijsku vladu u nezavisnoj Republici Hrvatskoj kao i prvu modernu vladu koja je vlast preuzela nakon pobjede dotada oporbenih stranaka na izborima.</s>

<s>Vladu je izabrao novoizabrani 4. saziv Hrvatskog sabora nakon nekoliko godina duboke gospodarske krize i još uvijek nepravladanih posljedica nedavnog rata, ali i niza korupcijskih skandala i frakcijskih sukoba u dotada vladajućoj Hrvatskoj demokratskoj zajednici kojoj je nedugo prije samih izbora preminuo karizmatski vođa Franjo Tuđman.</s><s>Na izborima je HDZ izgubio dotadašnju apsolutnu većinu, a novu vladu su sastavila dva bloka oporbenih stranaka - tzv. "Narančasta koalicija" koju je činili bivši komunisti iz Socijaldemokratske partije na čelu sa Račanom i centristička Hrvatska socijalno liberalna stranka (HSLS) na čelu sa Budišom; te tzv. "Četvorka" koju su činile četiri manje centrističke stranke - Hrvatska seljačka stranka, Hrvatska narodna stranka, Liberalna stranka i Istarski demokratski sabor.</s><s>Tokom samog sastavljanja vlade je održan i drugi krug predsjedničkih izbora na kojima je kandidat "Četvorke" Stjepan Mesić porazio kandidata "Narančaste koalicije" Budišu.</s>

<s>Nova vlada je kao temelj svog programa navodila dalekosežne reforme u svrhu modernizacije hrvatske državne uprave, odnosno uklanjanje autoritarnih tendencija i korupcije koji su se vezivali za Hrvatsku pod Tuđmanom.</s><s>Na vanjskom planu se inzistiralo na intenziviranju euroatlantskih integracija, odnosno priključenju Hrvatske NATO-paktu i Europsku uniju; nova vlada je zbog toga uživala snažnu podršku zapadnih vlada, prije svega američke, čiji je veleposlanik William Montgomery Hrvatsku i njenu post-tuđmanovsku transformaciju vidio kao model za slične transformacije u drugim državama bivše Jugoslavije.</s><s>Najvažniji potez nove vlade se, međutim, ticao promjene Ustava, kojim je ukinut Županijski dom Sabora, a dotadašnji polupredsjedničko državno uređenje zamijenjeno parlamentarnim], pri čemu je predsjednik Mesić izgubio značajan dio ovlasti u odnosu na Račana kao premijera.</s>

<s>Nakon nekog vremena se, međutim, pokazalo kako je u novoj vladi, sastavljenoj od šest različitih stranaka, bilo prilično teško donositi odluke, odnosno kako Račan nije bio sposoban da se svojim kolegama nametne autoritet.</s><s>Tako je Istarski demokratski sabor službeno napustio koaliciju 2001. godine (iako će je nastaviti podržavati u Saboru) zbog spora oko uporabe talijanskog jezika u Istarskoj županiji.</s><s>Još prije toga je razmirice u vladi dodatno izazivao odnos Hrvatske prema Haškom tribunalu, odnosno inzistiranje dijela zapadnih vlada da se pripadnicima Hrvatske vojske i drugih paravojnih formacija sudi za ratne zločine počinjene za vrijeme Domovinskog rata, što veliki dio hrvatske javnosti nije htio prihvatiti.</s><s>Početkom 2001. su najave o mogućem hapšenju Mirka Norca izazvale masovne prosvjede, a u nekim dijelovima zemlje i blokade cesta nalik na tzv. balvan revoluciju, a u nekim slučajevima i pozive za nasilno rušenje Račanove vlade.</s><s>Iako su se prosvjedi, koji će kulminirati tzv. mitingom na splitskoj Rivi, sa vremenom smirili, dio same vlade, prije svega HSLS na čelu sa Budišom, je počeo pokazivati razumijevanje za njihove zahtjeve.</s><s>To je dovelo do sve većeg udaljavanja dotadašnjih saveznika Račana i Budiše, a što će eskalirati povlačenjem HSLS iz Račanove vlade, a nakon čega je Račan 30. srpnja 2002. podnio ostavku.</s><s>Usprkos toga, Račan je nastavio obnašati funkciju premijera jer je, zahvaljujući prijelazu dijela HSLS-ovih zastupnika u novostvorenu stranku Liberali, uspio u već postojećem sazivu okupiti novu većinu te osigurati mandat za svoju drugu, odnosno Osmu Vladu Republike Hrvatske.</s>

<s>Sastav</s>

<s>Izvori</s>

<s>Napomene</s>

<s>07</s>

