Kreda (crtačka)
<s>Kreda  je crtački materijal i instrument, koja se po svojstvima nalazi između  ugljena i olovke.</s>

<s>Po kemijskom sastavu, riječ je o relativno čistom kalcij-karbonatu (CaCO2) s primjesama raznih nečistoća kao što su željezni oksidi, gline i dr. U prirodi je nastala skamenjivanjem školjki morskih životinja.</s><s>Dobiva se jednostavnim procesom mljevenja s vodom čime se oslobađa nečistoća i pretvara u fini bijeli prah koji se kasnije oblikuje u štapiće.</s><s>U pravilu je vrlo otporna na učinke zraka i svjetlosti.</s>

<s>Nezašiljena ili položena postrance ostavlja trag kao ugljen, prašan i difuzan, a zašiljena iscrtava obrise predmeta jasno i oštro poput olovke, te je dakle njome, za razliku od crtačkog ugljena, moguće vući oštre i tanke linije.</s>

<s>Kreda se proizvodi u raznim bojama, no u slikarstvu se tradicionalno najviše koristi bijela, crna i crvena (sangvina), koje se u obliku sedimenta nalaze u prirodi.</s><s>Riječ je o nataloženim sedimentima s morskog dna koje su geološke aktivnosti s dna mora izbacile na kopno.</s><s>Dvije najglasovitije takve litice od krede nalaze se u blizini Dovera u Engleskoj i kod Dieppea na francuskoj strani La Manchea.</s>

<s>Krede korištene u slikarstvu su finije od onih koje se koriste u nastavi, za pisanje na školskoj ploči.</s><s>Školske krede se proizvode u različitim bojama (npr. žuta, ljubičasta, plava), a mogu se koristiti i na asfaltu.</s><s>Nekoć ih je u nas proizvodila tvrtka "Karbon" iz Zaprešića i ta proizvodnja je danas obnovljena.</s>

<s>Bijela kreda zapravo je kalcitni ili kalcijev karbonat, mek i sjajnobijel.</s><s>U početku je bila upotrebljavana za podizanje plasticitete u drugim medijima.</s><s>Kasnije joj je uporaba proširena na koloriranim papirima i papirima u boji (vidjeti ovdje primjer Degasova crteža).</s>

<s>Crna kreda, također zvana i "ugljena olovka", "carboncio", zapravo je po sastavu ugljeni škriljavac za kojeg Cennino Cennini u svojoj knjizi "Il libro dell'arte" početkom 15. stoljeća navodi da se dobavlja iz Pijemonta, dok Giorgio Vasari tvrdi da potječe iz francuskih brda.</s><s>Čvrsto prijanja na papir.</s><s>Gusti sastav koji je zapravo mješavina ugljena i gline, omogućuje rezanje u štapiće.</s><s>Ostaje drobiva i fine teksture kako bi ostavila gust crni trag na papiru, kojim se postiže visoka preciznost opisa.</s><s>Kao medij iznova je otkrivena u 16. stoljeću, te je postala široko korištena, zbog mogućnosti oblikovanja mekih tonskih prijelaza i preciznih linija.</s>

<s>Crvena kreda, također zvana i sangvina (sanguina), dobiva se miješanjem željeznog oksida (hematita) i gline.</s><s>O količini hematita u kredi ovisi njezin ton, koji može varirati od svijetlocrvenog do narančastog ili smeđeg.</s><s>Omogućava fine tonske prijelaze, linija joj je meka i precizna.</s><s>Osobito je pogodna za crtanje ljudskog tijela, napose portreta.</s><s>U tu svrhu naširoko su koristili francuski rokoko slikari 18. st.</s>

<s>Kreda se za pripremne studije koristi od 16. stoljeća, a kasnije i za samostalne crteže.</s>

<s>Slikari baroka osobito su često znali koristiti prednosti prašne strukture medija krede, koristeći crteže kredom, koje bi navlažili i protisnuli kroz tiskarsku prešu, za umnožavanje takvog crteža na drugi papir u formi zrcalne kopije.</s>

<s>Sve tri osnovne krede (bijela, crna i crvena) obilato su korištene za skice, te za tzv. podcrteže, tj. pred-skice na samom crtežu, primjerice crtežu tintom, iz razloga što bi se njezin trag relativno lako gotovo potpuno mogao izbrisati tj. otresti (kao i u slučaju krojačke krede), lavirati (osobito sanguinu) ili prekriti.</s>

<s>Kreda je vremenom do te mjere priznata ravnopravnom tehnikom da je npr. Academia San Luca u Rimu, za crtež crnom kredom, slikaru Antoniu Balestri 1694. dodijelila godišnju nagradu.</s>

<s>Kreda naime omogućava izrazito fine, stupnjevite tonske prijelaze, osobito sanguina.</s>

<s>Kredu su osobito voljeli slikari koji su se bavili i grafikom, i koji su u grafiku unosili slikarske elemente, ili obratno: koji su u svoje slike unosili elemente grafike, te slikari koji su u crtežu pokazivali težnju prema slikarskim tj. ne-linearnim, difuznom oblikovanju forme.</s>

<s>Najbolji primjer jednih i drugih, vjerojatno je Goya.</s>

<s>U 19. stoljeću osobito je kredu proslavio Edgar Degas.</s>

<s>Kod nas zapažene radove u kredi su izveli Slava Raškaj, Maksimilijan Vanka, Tomislav Krizman, Ljubo Babić i Alfred Krupa.</s>

<s>Po završetku crtanja na papiru, crteže kredom nužno je fiksirati posebnim sredstvima, kao i kod ugljena.</s><s>Kao priručno sredstvo, može se koristiti običan lak za kosu.</s>

<s>Galerija: Primjeri podcrteža i crteža crnom i crvenom kredom (sangvinom) talijanskih starih majstora iz Kabineta grafike HAZU</s>

<s>Literatura: 
Jakov Bratanić: Kreda, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 3, Zagreb, 1964., str. 243
Hrvatska enciklopedija, s. v. sangvina
Kako se dobiva kreda?</s><s>Marijan Jakubin: Osnove likovnoga jezika i likovne tehnike, Zagreb, 1989., str. 85-86
Matko Peić: Pristup likovnom djelu, Zagreb, 1968., str. 27-29
Margarita Sveštarov Šimat: Crteži starih majstora iz fundusa Kabineta grafike Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, Zagreb, 2009.</s><s>Živojin Turinski: Boje - Veziva - Tehnike slikanja, Beograd, 1970., s. v. Kreda</s>

<s>Slikarske tehnike</s>

