Dingoes Den
<s>Дингово легло () је роман српског и аустралијског писца и антрополога Сретена Божића.</s><s>Објављен је под његовим књижевним именом Б. Вонгар () а по садржају је аутобиографија.</s><s>Први пут је опубликован на енглеском 1999. године (Bondi Junction, N.S.W. Imprint) а на српском 2010. године (Јасен, Београд).</s>

<s>Садржај 
Предговор роману је написао сам аутор.</s><s>У њему каже да се никада није упитао зашто писац пише а и сам је заборавио зашто је почео да пише.</s><s>Данас му је писање потреба.</s><s>Писањем се вратио традицији наративне српске књижевности.</s><s>Учинило му се да су наишла времена у којима је свет у коме је одрастао одлази у заборав и да је срам писати о томе свету.</s><s>Разумео је да му не преостаје ништа друго него да се врати томе свету у коме је одрастао, духовно и физички.</s>

<s>Роман је посветио аустријском писцу Хандкеу и своме сину Стефану.</s>

<s>У првој глави романа Сретен говори о свом првом сусрету са домороцима и домородачкој култури Аустралије.</s><s>Путовао је из Алис Спрингса јашући на камили у Кимберли где се је надао да ће наћи посао одмах после доселења у Аустралију.</s><s>Градила се ве велика брана на реци Орд.</s><s>Камила се је успут разболела а сам је остао без воде што га је одвело даље у пустињу у нади да ће наћи воду.</s><s>Изгубио је свест од исцрпљености и жеђи.</s><s>Од сигурне смрти га је спасао један домородац који је путовао сам кроз пустињу да би вратио своју жену коју је завео неки белац.</s><s>Како ни домородац ни Сретен нису знали енглески, споразумевање је било немогуће али је Сретен схватио да мора да следи домороца ако хоће да преживи.</s><s>Једину доморочеву реч коју је упамтио је била џубуру што је Сретен користио кад би ословљавао домороца.</s><s>Касније је схватио да је џубуру било митско име пустињског голуба.</s><s>Путовање је трајало неколико месеци у току кога је Сретен научио како путовати кроз пустињу, основе домородачке културе (схватање света и живота на земљи) Џубуруовог племена те имена алатки, биљака и животиња.</s>

<s>Друга глава говори о Џо Гелерију, другом домороцу који је, заједно са Сретеном био ухапшен и стрпан у метални кавез и вожен у ландроверу кроз пустињу.</s><s>Након квара на ландроверу Џо и Сретен су остали у сред пустиње на врелом сунцу оуђени на смрт од жеђи.</s><s>Спасило их је само чудо - киша у средини сушног периода, киша коју је својом песмом дозивао Џо.</s><s>Од Џоа Сретен сазнаје о концентрацијским логорима у које су колонизатори трпали пустињске домороце Западне Аустралије чија је једина сврха било истребљење домородаца под маском њиховог цивилизовања и присвајање племенске земље од стране рударских компанија чији је главни интерес био уранијум педесетих година 20-тог века.</s><s>Сретен је био ухапшен јер је затечен у дивљини међу домороцима што је било законом забрањено.</s>

<s>Ова два догађаја су део уводних глава романа Раки (Џубуру) и Валг (Џо) и начин на који нас Сретен уводи у његове романе.</s><s>Бели човек није комплетно без душе.</s><s>Ту су Крис (Србин Крста, непризнани геолог) и Ханс (истраживач) сведоци уништавања домородаца и њихове културе али и Сретенови бели информатори о домороцима и њиховим пребивалиштима.</s><s>Ханс је геолог који је трагао за рудом уранијума у нацистичкој Немачкој и истим се послом бави у Аустралији.</s><s>Ханс остаје међу домороцима да би се лечио са схватањем да домороци лече болести које ни најбољи бели доктори не могу лечити.</s>

<s>У следеће четири главе Сретен пише о домородачким страдањима у Арнхемској земљи, подручју Северне Територије Аустралије јужно од Дарвина.</s><s>У тридесетим годинама двадесетог века Енглези су дозволили Јапанцима да рибаре у Арафурском мору око Дарвина.</s><s>Јапански рибари су се искрцали на домородачку територију што је изазвало револт домородаца који су побили копљима уљезе на што је колонијална власт послала полицију у то подручје, што је даље изазвало ескалацију насиља.</s><s>Кад су Јапанци 1942 бомбардовали Дарвин и потопили бродове у луци, Аустралија је послала војку у приобално подручје Дарвина.</s><s>Војска је отимала девојке и убијала домороце разарајући тиме њихову заједницу.</s><s>Девојке су биле редовно силоване а многе се никада нису вратиле у племена којима су припадале.</s><s>Рођена деца мелези су одузимана од силованих девојака и "цивилизована" у интернатима са циљем даљег затирања домородаца који нису имали никаква грађанска права.</s><s>Домороци нису постојали у демографским статистикама Аустралије.</s><s>Кад се је војска повукла, настало је затишје у коме се јавила нада да ће се домородачка заједница опоравити.</s><s>Алан Маршал и брачни пар Бернт су били антроплози који су писали о култури домородаца, веровањима, поезији и сликарству, те дали прве демографске податке о племенима и подручјима у Арнхемској земљи где су племена живела.</s><s>Касније у 1950-тим годинама када су откривене у Арнхемској земљи огромне резерве боксита и уранијума, племенске територије су дате у најам рударским компанијама.</s><s>Још 1833 Енглеска је донела закон о укидању ропства у њеним колонијама који је давао право домородачким племенима да поседују територије на којим су живелa и да живе на начин на који су живелa.</s><s>Аустралијски домороци су преко адвоката покренули судски процес против аустралијске државе и рударских компанија у Дарвину.</s><s>Изгубили су процес јер нису доказали да поседују земљу на којој живе а да земља припада Круни, тј. енглеској краљици.</s><s>Закон о укудању ропства никад није био спроведен у Аустралији.</s><s>Сретен је, радећи на грађевинама у приобалном подручју Дарвина и Алис Спрингса, ступио у контакт са домороцима и скупљао демографске податке о њима, бележио њихова веровања и поезију, социјални поредак и писао о њиховој ликовној уметности.</s><s>Видио је паралелу у колонијалном затирању култура покорених народа - Срба у Европи и аустралијских домородаца.</s><s>Циљ поробљивача је увек био исти: тотално поседовање поробљеног народа и њихових територија без икаквих грађанских права датих поробљеном народу.</s><s>Писати о потлаченим је једнако било опасно како у Титовој Југославији тако и у Аустралији.</s>

<s>Судбине двоје домородаца, Дхамбутџаве и слепе жене којој су отели децу а  о којима је Сретен писао, довеле су Сретена до бекства домороцима а затим прогонства из Аустралије.</s><s>Један белац  је уграбио младу девоју из Дхамбутџавиног племена која је по рођењу била верена за њега.</s><s>Девојка је потом умрла.</s><s>Једног дана се је појавила млада динго женка  и постала стални пратилац  Дхамбутџаве.</s><s>Племенско веровање је да у псу који приђе човеку је душа неког умрлог саплеменика.</s><s>Дхамбутџава је веровао да је у тој женки душа отете девојке.</s><s>Сретен је написао причу о Дхамбутџавиној судбини која је била опубликована у часопису Абориџинске лиге за напредак а потом прештампана у неколико дневних листова.</s><s>Представник неке рударске компаније је открио да је Сретен написао тај чланак.</s><s>Сретен је то негирао али је представник инсистирао да Сретен пође са њим у Мелбурн и да тамо потпише изјаву да он није аутор поменутог чланка.</s><s>Сретен је након тога побегао домороцима и никада се није вратио у Гоув, место његовог запослења код Дарвина.</s><s>Гулвири и Бого је била драма која је била о патњи домородачке жене којој су отели децу а која је слепа ипак препознала у Сретену белца и молила га да јој врати децу.</s><s>Сретен није знао енглески у тој мери да би оно што је написао било читљиво некоме ко говори енглески.</s><s>Драму Гулвири и Бого му је језички дотерала случајна познаница, мелескиња Керол, која се је бојала самог помена њеног домородачког порекла.</s><s>Драму је Сретен ручно одштампао у 25 примерака и послао издавачима широм Аустралије и Семјуелу Бекету који је проследио драму његовом лондонском издавачу.</s><s>Драма никад није опубликована, ни у Аустралији ни у Енглеској, и доживела је само једну скраћену изведбу у неком огледном аустралијском позоришту.</s><s>Сретен је живео са домороцима где се је оженио племенском девојком која се је звала Ђумала.</s><s>Са њом је изродио два сина.</s><s>Од Ђумале је научио много о домородачком схватању људског живота и природе, те научио много о племенској поезији.</s><s>Сретен се је почео озбиљно да плаши да би његов стварни идентитет могао да буде откривен, па је почео да пише о судбини европских и америчких дезертера вијетнамског рата.</s><s>Једна његова прича је добила прву аустралијску награду за кратку причу али се Сретен није усудио да се појави на церемонији доделе награде.</s><s>Убрзо је у Дарвину откривен и присиљен да напусти Аустралију.</s>

<s>Своје прогонство из Аустралије и одлазак у Европу, Сретен користи да се врати у Горњу Трешњевицу, посети родитеље и брата милинка.</s><s>Враћа се у детињство и младост пуних патњи.</s><s>Види како се немилосрдно прогоне политички неподобни, једнако у Титовом комунизму и аустралијском либералном капитализму.</s><s>Отац Стеван постаје политички неподобан након што јавно предлаже укидање смртне казне, писци који пишу о нељудској страни комунистичког режима су прогоњени, затварани, слани у луднице или на неки други начин искључивани из друштва.</s><s>Упознаје нас са болничаркама и лекаркама Шкотске женске болнице које су лечиле и неговале рањене Србе у Првом светском рату.</s><s>За слепог гуслара који пева о њима поред градске чесме оне су виле које се брину о рањеним јунацима Србима.</s><s>У стварном животу, оне су мученице од којих су неке остале у Србији да живе а завршиле живот у Јасеновцу.</s><s>Нова власт уништава чесму и сваки помен имена ових храбрих жена.</s><s>Сећа се Другог светског рата кроз погибију његове учитељице и рањеног партизана који је остављен на прагу његове родне куће.</s><s>После рата отац му је прогоњен и затваран као народни непријатељ.</s><s>Сретен је ђак средње школе у Новом Саду где је први пут прочитао књигу и где му професорица српског језика указује на његов талент будућег писца.</s><s>У војсци упознаје капетана, Србина и славонског партизана, који му омогућава да чита, иде у биоскоп, гледа позоришне представе.</s><s>По завршетку војмог рока враћа се у Београд где похађа универзитетски курс, радионицу за писце.</s><s>Као песник добија своју прву књижевну награду а запошљава се и ради као новинар.</s><s>Политичка неподобност којом је оцењено његово новинарство води га у Француску, пешице преко Италије, у избеглички логор Црвеног крста.</s>

<s>Прва посета домовини му доноси невоље.</s><s>Мора да доказује да, у земљи у којој је рођен, није странац.</s><s>Враћа се у Аустралију преко Париза где је посетио француски поморски музеј L'Harve где се је упознао са културом али и трагичном судбином домородаца Тасманије које је Џ.</s><s>Робинсон присилно иселио на Флајндерсово острво 1835. године.</s><s>По повратку у Аустралију купио је имање у Гипсленду, јужно од Мелбурна и назвао га Дингово легло.</s><s>На том имању је имао дашчару у којој је могао да живи и пише.</s><s>Имање је постало његов стални дом.</s><s>Невоље у које га доводи његово писање су огромне.</s><s>Незнање енглеског га присиљава да тражи помоћ од других.</s><s>И кад је та помоћ пружена, Сретен нема новца до би платио а нити право да спомене оног ко му је језички уредио књнигу (Розалинд Бери).</s><s>Продана књига издавачу, Од пећине до Јиркале, не сме да се публикује јер неки "утицајни човек" то забрањује.</s><s>Фотографије из збирке Тотем и руда је успио да изложи у Мелбурну (Центар за образовање одраслих) 1974. године.</s><s>Изложба је касније обишла све провинцијске центре и објављена је у главним мелбурншким новинама.</s><s>Али када је Тотем и руда била изложена у библиотеци аустралијског парламента (Скупштине) била је затворена након само четири сата од отварања.</s><s>Књига Тотем и руда, коју је језички преуредила Пру Грив, није могла да буде објављена.</s><s>Покушава да на свом имању оснује отворену сцену где би се певале домородачке песме, слушали домородачки митови шшто би уједно било и туристичко одредиште.</s><s>Ради на градилиштима како би отплатио имање које је купио.</s><s>Одбија брачну понуду његове пријатељице Пру Грив.</s><s>Сазнаје за смрт свога оца за кога каже да, иако је провео доста времена по затворима, је ипак умро у свом кревету.</s>

<s>Осврти на књигу 
К.</s><s>К.</s><s>Ратвен  примећује да Вонгар, слободно преведено, значи и отпадник.</s><s>Загонетно Б из Б. Вонгар може да се схвати као биримбир (дух), затим као банумбир (јутарња звезда) а можда и као Божић, његово презиме.</s>

<s>Т.</s><s>М.</s><s>Мејер  каже да је Дингово легло углавном реалистична аутобиографија са врло мало магично-реалистичних елемената, где се напушта културни и етнички хибрид (Аустралија, Србија) којег се Сретен држи у роману Раки.</s><s>Домородачко порекло (које Мејерова види опет у роману Раки) је замењено емотивном идентификацијом која исходи из егзстенцијалне кризе а даље је заснована на његовој женидби Ђумалом, девојком из Јонглу племена из Јиркала области.</s><s>Емотивна веза са аустралијским домороцима је централни мотив ове аутобиографије.</s><s>Даље, тврди да Сретен не ублажава своје српске ултра националистичке ставове који су видљиви у његовом другом роману - Раки.</s><s>Свет Динговог легла силом уништава Србију, Уједињени народи виде Србију као парија државу, а Срби су демонизовани у свету злонамерном кампањом која (лажно) приписује ратне злочине и насиља народу који је само себе бранио од колонизације, још од турских времена.</s>

<s>У кратком предговору немачком издању, у преводу Г. Триш (), истиче се да је Сретен добио његово књижевно име од Ђумале и њених рођака.</s><s>Његове књиге, у којима се описује живот аустралијских домородаца недостојан човека, аустралијске власти су дочекале критички.</s><s>Било му је забрањено да живи на северу Аустралије и морао се преселити у Мелбурн.</s><s>Бројне Сретенове књиге су преведене на немачки, француски, холандски, руски, мађарски и шпански.</s>

<s>У поговору ове књиге, Повратак срећног Божића, проф. А. Петровић пише, цитирајући самог Сретена, да када се књига о њему појавила преведена у његовој земљи, Сретен се коначно вратио кући: "Није ми преостало ништа друго до да се вратим тамо одакле сам отишао оног кишног јесењег дана, давне 1948. године.".</s><s>На питање зашто рећи да је неко ко пише на енглеском, а бави се злехудом судбином аустралијских староседелаца, српски књижевник, Петровић каже да Сретен у аустралијској култури делује на српски начин.</s><s>Сретен не окреће главу, не гледа своја посла, није цинично паметан, хрли да се суочи са неправдом, саосећа са поробљеним и пониженим и ставља живот испред идеологије.</s><s>Чини немогуће - пише на језику који није знао довољно ни за свакодневни разговор.</s><s>Док пише на енглеском, мисли на српском.</s><s>Српски језик, српска култура и српска историја стоје иза њега, дајући му све време ослонац и кључ разумевања онога што види око себе и у себи.</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература
Дингово легло, превели Александар Петровић и Мирјана Петровић, Издавачка кућа Јасен, Београд, 2011.</s><s>B Wongar: Dingoes Den by David Matthews in Australian Book Review, Issues 218-227  p.9  P. Isaacson Publications., 2000
Milica M. Vojinović Tmušić: Egzil i kulturna diplomatija Sretena Božića/B. Wongara, Philologia Mediana, Kragujevac 2012 str. 243</s>

<s>Romani 1999.</s><s>Australijska književnost</s>

