Jožef Šlezinger
<s>Josif Šlezinger (Sombor, 1794 — Beograd, 1870) srpski je kompozitor jevrejske narodnosti iz Vojvodine koji je živeo i radio u Somboru, Novom Sadu, Kragujevcu i Beogradu.</s><s>Smatra se začetnikom srpske građanske muzičke kulture s početka XIX veka.</s>

<s>Obrazovanje 
Šlezinger, po narodnosti češki Jevrej, a ne Nemac, kako se to ponegde pogrešno misli, svoje početno muzičko obrazovanje stekao je kod svoga oca (Menahem Šlezinger, bio je kantor ondašnje jevrejske opštine) i privatnih učitelja u Somboru i Novom Sadu — kod kantora Rozenberga učio je osnove sviranja na violini, a kod ondašnjeg orguljaša katoličke crkve učio je crkvenu muziku i sviranje na orguljama.</s><s>Od 1810.</s><s>Šlezinger svira u vlastelinskim orkestrima srednje Evrope i čuvenoj peštanskoj kapeli Alojza Cibulke, i upoznaje razne muzičke instrumente i proširuje svoja znanja iz muzičke teorije.</s><s>Godine 1819. vraća se u Novi Sad, gde je postao kapelnik građanske garde i tu radio punih deset godina, baveći se dirigovanjem i komponovanjem.</s><s>Tu je sastavio svoj prvi muzički aranžman za Alpisku pastirku, prvu srpsku melodramu, čiji je tekst po Marmontelu napisao Atanasije Nikolić.</s>

<s>Godine u Srbiji 
Godine 1829.</s><s>Šlezinger je prešao u Šabac gde je davao časove iz muzike, a 1831. godine na poziv Kneza Miloša, odlazi u Kragujevac, kneževu prestonicu.</s><s>Tamo je bio učitelj muzike, osnivač i „kapelmajstor“ Knjaževsko-srbske bande.</s><s>Ova banda je svirala u Knjaževsko-srpskom teatru Joakima Vujića i teatru Atanasija Nikolića, kao i na državnim svečanostima, paradama, balovima i na dvoru kneza Miloša.</s>

<s>Ovde sarađuje sa Joakimom Vujićem, Sterijom Popovićem i Atanasijem Nikolićem, za čije pozorišne komade komponuje ili aranžira scensku muziku.</s><s>Ovim Šlezinger započinje žanr pozorišnih komada s pevanjem koji će postati najomiljeniji pozorišni rod kod Srba u XIX veku.</s><s>Kada je prestonica premeštena iz Kragujevca u Beograd, ovamo prelazi i Šlezinger.</s><s>Ovde će nastaviti muzički rad, a povremeno dirigovati na koncertima i u Nikolićevom pozorištu na Đumruku, sve do penzionisanja 1864. godine.</s>

<s>Dela 
Šlezinger je bio veoma plodan muzičar.</s><s>Komponovao je ili aranžirao scensku muziku za osam pozorišnih dela, za više od sto marševa za razne orkestarske sastave, mnogobrojne potpurije, harmonizirao više narodnih i gradskih pesama koje su se rado pevale.</s><s>Šlezinger je u Srbiji postao veoma popularana i uvažena ličnost.</s><s>Ime ovog začetnika muzičkog života u Srbiji postalo je toliko popularno da su kasnije, veoma dugo, svakog profesionalnog muzičara zvali „Šlezinger“.</s><s>Šlezinger je preminuo u Beogradu, 1870. godine.</s><s>U svome rodnom gradu Somboru dobio je ulicu.</s>

<s>Literatura 
 Vasiljević, Stevan (1989): Znameniti Somborci, Slavija, Novi Sad,</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Književno-srpski teatar Joakima Vujića 
 Jožef Šlezinger (1794—1870) 
 Bahati tragovi sujete, pristupljeno 20. decembra 2016.</s>

<s>Srpski kompozitori
Srpski Jevreji
Biografije, Sombor</s>

