Zločin na Kazanima
<s>Kazani su naziv za jamu koja se nalazi na području Starog Grada u Sarajevu.</s><s>Od sredine 1992. do druge polovice 1993. godine na Kazanima su vršena ubistva mahom srpskih civila, čija su tijela potom bacana u tu jamu.</s><s>Ove ratne zločine su počinili Mušan Topalović Caco i pripadnici 10. brdske brigade Armije RBiH.</s>

<s>Historija</s>

<s>Od sredine 1992. do druge polovice 1993. godine na Kazanima su vršena ubistva civila, čija su tijela potom bacana u tu jamu.</s><s>Ubistva civila su vršili pripadnici 10. brdske brigade Armije RBiH, kojom je komandirao Mušan Topalović zvani Caco.</s><s>Nebošnjački civili su dovođeni iznad jame gdje su ubijani vatrenim i hladnim oružjem, nakon čega su njihova tijela bacana u jamu.</s><s>Tačan broj ubijenih na Kazanima nije službeno utvrđen.</s>

<s>Ratno izdanje časopisa Dani među prvima je pisalo o zločinima Mušana Topalovića odnosno zločinima nad Srbima u Sarajevu.</s><s>U izdanju od 29. januara 1993. godine Dani na tri stranice donose tekst o stradanju i položaju Srba u Sarajevu.</s><s>Tom prigodom magazin prenosi kako je službeno utvrđeno 22 slučaja u kojima je ubijeno 39 osoba.</s><s>Maja 1993. godine isti časopis objavljuje intervju s Mušanom Topalovićem Cacom.</s><s>Novinar Senad Pećanin je u nadnaslovu uz ime sugovornika napisao "strah i trepet".</s>

<s>Dana 26. oktobra 1993. godine, Predsjedništvo RBiH, MUP RBiH i Armija RBiH organizovali su Operaciju Trebević 2, s ciljem obračuna s kriminalom u vlastitim redovima i vraćanje odmetnutih vojnih grupa u sistem.</s><s>Akcija je bila usmjerena protiv komandanta Desete brdske brigade Armije RBiH Mušana Topalovića Cace.</s><s>Mušan Topalović Caco i njegovi ljudi su prigodom hapšenja ubili devet pripadnika MUP-a RBiH.</s><s>Šestorica od njih devetorice je ukopano u Velikom parku u Sarajevu.</s>

<s>Cacini sukrivci su optuženi, ali su im nakon suđenja u Vojnom sudu u Sarajevu izrečene minimalne kazne.</s><s>Četiri osobe su osuđene na po šest godina zatvora (Esad Tucaković, Zijo Kubat, Refik Čolak, Mevludin Selak), dok je zbog neprijavljivanja krivičnog djela i počinitelja, na po deset mjeseci, osuđeno osam (Senad Hasić, Sabahudin Žiga, Samir Seferović, Omer Tendžo, Esad Raonić, Samir Ljubović, Senad Haračić, Armin Hodžić).</s><s>Kantonalni sud u Sarajevu osudio je Asifa Alibašića na četiri godine i tri mjeseca zatvora.</s><s>Suad Omanović je osuđen prvo na tri godine, potom na godinu dana, a u drugostepenom postupku na deset godina zatvora.</s><s>Sead Kadić je 2006. godine zbog nedostatka dokaza oslobođen.</s><s>Svi su osuđeni za ubojstva ili pomaganje u ubojstvima, ali ne i za ratne zločine.</s>

<s>Glavnoosumnjičeni Mušan Topalović Caco je ubijen prigodom hapšenja 1993. godine.</s><s>Pokopan je 2. decembra 1996. godine u okviru spektakularne dženaze (koju su organizovale Zelene beretke i kojoj je prisustvao Bakir Izetbegović) na Šehidskom mezarju Kovači.</s><s>Time mu je ukazana čast kao herojskom branitelju opkoljenog Sarajeva, čime je s njega istodobno uklonjena stigma zločinca.</s><s>Prethodni Cacin grob bio je tajna.</s><s>Njegovom pokopu je prisustvovalo oko 10.000 ljudi.</s><s>Jedini koji je protestovao protiv ove dženaze bio je Jovan Divjak koji je u pismu Aliji Izetbegoviću upitao "kako je mogao organizovati pokop ovog kriminalca?".</s><s>Izetbegović je odgovorio da je morao "zbog sve većeg političkog pritiska", ne preciziravši o čemu se radi.</s><s>Međutim, sve je ostalo na internom pismu, a Alija Izetbegović se nije distancirao od te manifestacije.</s><s>Samo prisustvo Bakira Izetbegovića na manifestaciji je shvaćeno kao znak predsjedničkog blagoslova dženaze.</s>

<s>Magazin Dani nakon toga objavljuje zapisnike sa suđenja za zločine.</s><s>Na taj način će pokrenuti debatu: je li Ceco heroj ili zločinac?</s><s>Autori tekstova u Danima, Senad Pećanin i Vildana Selimbegović, dobivali su stalne prijetnje zbog ovih tekstova, a i bomba je eksplodirala pred redakcijom.</s>

<s>Do 2020. godine na zidu osnovne škole Edhem Mulabdić u sarajevskom naselju Bistrik, Mušanu Topaloviću Caci je bila podignuta spomen-ploča, koja je na UDIK-ovo inzistiranje uklonjena.<ref name="depo.ba">{{cite web |title=Kazani su najveća mrlja Sarajeva u opsadi: 'Grad je podigao spomen ploču ratnom zločincu, a žrtvama nikada!''' |url=https://depo.ba/clanak/167904/kazani-su-najveca-mrlja-sarajeva-u-opsadi-grad-je-podigao-spomen-plocu-ratnom-zlocincu-a-zrtvama-nikada |publisher=Depo |year=2017 |accessdate=2020-10-27}}</ref></s>

<s>Simbol pravnih procesa u vezi s Kazanima postao je proces protiv jednog pripadnika 10. brdske brigade brigade Armije RBiH, Samira Bejtića, koji je započeo 2002. godine, u kojem zločini nisu okvalificirani kao ubojstva, nego kao ratni zločini.</s><s>Godine 2004., zbog ratnih zločina na Kazanima osuđen je na 14 i pol godina zatvora.</s><s>Međutim, tu presudu je poništio revizijski sud, a u obnovljenom sudskom postupku Bejtić je 2008. godine oslobođen optužbi, na što je kantonalno Tužilaštvo ponovno uložilo žalbu.</s><s>Proces protiv Bejtića je još uvijek u toku.</s>

<s>Žrtve 
Za vrijeme rata, u Republici Srpskoj su kružili brojevi od 10.000 do 20.000 ubijenih Srba.</s><s>U opkoljenom Sarajevu, Tužiteljstvo je u januaru 1993. godine časopisu Dani'' iznijelo podatak da je u prvih osam mjeseci rata prijavljeno 39 ubistava srpskih civila; za period između 5. aprila 1992. i 31. decembra 1994. godine, Centar službi sigurnosti Sarajevo govorio je o 291 registriranoj ubijenoj osobi u opkoljenom Sarajevu, od čega se u najmanje 110 slučajeva radilo o Srbima.</s><s>Predstavnici Srpskog građanskog vijeća u sarajevskim medijima su govorili o "oko dvije hiljade, možda i tri hiljade Srba" koji su tokom rata navodno ubijeni u opkoljenom Sarajevu; službene institucije u Sarajevu energično su osporavale te izjave, odbacujući ih kao neozbiljne.</s>

<s>Broj ubijenih na Kazanima nikada nije utvrđen i predmet je čestih rasprava.</s><s>U javnosti postoji mišljenje da Kazani nikada nisu do kraja pretraženi, jer su ubijene žrtve bacane u jamu, posipane vapnom, te da postoji nekoliko slojeva koji nikada nisu do kraja iskopani.</s><s>Nije poznato ni koliko je tijela na tom mjestu i spaljeno.</s><s>Godine 1993. žrtve ubijene na Kazanima su ekshumirane na lokalitetima Kazani, Gaj i Grm Maline.</s><s>Svi lokaliteti se nalaze na području općine Stari Grad.</s><s>Nakon što su ekshumirane, žrtve su ukopane u pojedinačne grobnice s obilježenim drvenim nadgrobnim N.N. oznakama na Pomoćnom stadionu Koševo u Sarajevu.</s><s>Na Pomoćnom stadionu Koševo u novembru 1998. godine reekshumirani su posmrtni ostaci u 28 vreća i forenzičkom analizom je utvrđeno da je riječ o najmanje 23 žrtve, s tim da su se u jednoj vreći nalazile i životinjske kosti.</s>

<s>Do sada je identifikovano ukupno 15 žrtava.</s><s>Riječ je o pet žrtava ženskog i deset žrtava muškog spola, starosti od 27 do 66 godina.</s><s>Riječ je o dvije žrtve ukrajinske, dvije žrtve hrvatske, jedna žrtva bošnjačke i deset žrtava srpske nacionalnosti.</s><s>Spisak žrtava koje su ekshumirane u novembru 1998. godine na lokalitetu Pomoćni stadion Koševo, a prethodno pronađenih na Kazanima 1993.: Nevenka Bošković, Marko Bošković, Stojan Žuža, Novka Lemez, Dragomir Ćeranić, Ana Lavriv, Vasilj Lavriv, Predrag Šalipur, Duško Jovanović, Mileva Drašković, Ago Šteta, Marina Komljenac.</s><s>Na Kazanima je pronađeno i ukopano u toku rata i nekoliko lica koja nisu u evidenciji nestalih osoba, a to su: Ranko Frankić, Branislav Radosavljević i Branislav Blagojević.</s><s>Još uvijek se kao nestale vode tri žrtve srpske nacionalnosti.</s><s>Po presudi Kantonalnog suda u Sarajevu, a na temelju svjedočenja i priznanja osuđenih, utvrđeno je da su nestali na Kazanima: Ergin Nikolić, Zoran Vučurović i Radoslav Komljenac.</s>

<s>Na spomenuta dva lokaliteta Gaj i Grm maline pronađeno je ukupno sedam žrtava, od toga pet na lokalitetu Gaj i dvije žrtve na lokalitetu Grm maline.</s><s>S Pomoćnog stadiona Koševo identifikovani su i majka i sin Ljeposava i Duško Pešić, potom Kosta Vrančić i Stevo Drakulić pronađeni na lokalitetu Gaj i Slobodan Minić, pronađen na lokalitetu Grm maline.</s><s>Također, 2012. u Institut za nestale osobe BiH je stigao DNK nalaz na Zoran ili Miodrag Vučurović, a riječ je o dva brata koja su nestala na području Sarajeva, a krv za DNK analizu dao je otac pa se ne može sa sigurnošću utvrditi o kojem bratu je riječ, te do danas nije ni identifikovan.</s><s>Još uvijek postoji određen broj ekshumiranih a neidentifikovanih žrtava.</s><s>Tako postoji sedam izolovanih DNK profila, ali nema podudaranja s uzorcima krvi.</s>

<s>Sjećanje</s>

<s>Za razliku od drugih mjesta koja je dobila prihvatljivu medijsku pažnju masakri na Kazanima su ostali gotovo prešućeni, pa su i dvadeset godina nakon toga u bosanskoj javnosti ostali nepoznati.</s>

<s>Godine 2001.</s><s>Alija Izetbegović u jednom intervjuu izjavio: Caco je bio "heroj i zločinac".</s><s>Ova izjava je postala popularna, pa se na osnovu nje razvio jedan od standardnih diskursa o Mušanu Topaloviću Caci, ali su je istodobno žestoko kritikovali i još uvijek je kritikuju prvenstveno liberalni mediji u Sarajevu.</s>

<s>Svetozar Pudarić je kao potpredsjednik Federacije BiH u svome mandatu od 2011. do 2015. godine redovito odlazio na Kazane.</s><s>Alija Behmen, tadašnji gradonačelnik Sarajeva, prihvatio je 2012. godine ideju o spomen-obilježju i osnovana je komisija koja je trebala organizovati pozivni natječaj za idejno rješenje.</s><s>Pudarić je izdvojio i novac za ovu namjenu.</s><s>Njegov nasljednik na dužnosti Milan Dunović nastavio je započeti posao.</s><s>Bakir Izetbegović je 2016. - kao član Predsjedništva BiH - odao počast žrtvama na Kazanima.</s>

<s>UDIK je prva nevladina organizacija koja je 2014. i 2015. godine u Sarajevu javno organizovala proteste protiv zaborava ovog zločina.</s><s>Od tada ova organizacija traži podizanje spomen-obilježja, a od 2017. godine i podizanje spomenika žrtvama ovog zločina u centru Sarajeva.</s><s>Ista organizacija se bavila i istraživanjem ovog ratnog zločina.</s><s>Godine 2016. i 2020.</s><s>UDIK je objavio dokumente Kantonalnog suda u Sarajevu o ovom ratnom zločinu.</s><s>Edvin Kanka Ćudić, koordinator UDIK-a, 2016. godine je prigodom predstavljanja knjige rekao, da u Sarajevu još uvijek nema političke volje za izgradnju spomenika posvećenog žrtvama ovog ratnog zločina.</s><s>Ćudić je tokom 2019., 2020. i 2021. godine u povodu godišnjice Kazana objavljivao tekstove u beogradskom listu Danas i sarajevskom Oslobođenju, kao dio UDIK-ove kampanje zagovaranja spomenika žrtvama ovog ratnog zločina.</s>

<s>Godine 2020.</s><s>UDIK je okupio organizacije: Mrežu za izgradnju mira, Forum ZFD BiH i Centar za nenasilnu akciju Sarajevo, s kojima je zajedno 5. novembra pozvao Grad Sarajevo na podizanje spomenika žrtvama ubijenim na Kazanima u središtu Sarajeva.</s><s>"Takav spomenik bi kao mjesto sjećanja na simboličan način pokazao da je Sarajevo, koje je pretrpilo najdužu opsadu grada i iskustvo najsvirepijih ubojstava civila tokom opsade, spremno osuditi zločin u vlastitim redovima i započeti proces javnog konstruktivnog suočavanja s prošlošću.</s><s>Time bi jasno dali do znanja da u Sarajevu nema 'ali'", navedeno je tom prilikom u saopštenju.</s><s>Iste organizacije su te godine na godišnjicu Kazana organizirale komemoraciju, koja se održala ispred Vječne vatre u Sarajevu.</s><s>Komemoraciji su se odazvali i građani Sarajeva, među kojima su najpoznatiji bili Vildana Selimbegović i Husnija Kamberović.</s>

<s>Spomenik 
Gradsko vijeće Grada Sarajeva je u decembru 2020. godine uvrstilo spomen-obilježje žrtvama na Kazanima u plan spomenika koje će finansirati i graditi u 2021. godini.</s><s>Edvin Kanka Ćudić je pozdravio tu odluku, ali izrazio i sumnju da će spomenik biti izgrađen naredne godine.</s>

<s>Promjenom gradske vlasti i dolaskom Benjamine Karić za gradonačelnicu Sarajevu, bez konsultancija za predstavnicima žrtava i civilnog društva, Grad Sarajevo je svibnja 2021. raspisao konkurs za izradu idejnog rješenja spomenika žrtvama ubijenim na Kazanima.</s><s>Zbog toga je Slobodanka Macanović, kao predstavnica žrtava i kćerka bračnog para koji su ubijeni na Kazanima, uputila otvoreno pismo Benjanimi Karić, tražeći od nje, da se spomenik ubijenim žrtvama napravi pored Kazana i u centru grada.</s><s>Ovo pismo je podržalo 11 javnih osoba i pet nevladinih organizacija (UDIK, CDTP, Mreža za izgradnju mira, Centar za mlade Kvart i forumZDF).</s><s>Macanović joj je to prilikom gradonačelnici predložila i sastanak, što je Benjanima Karić ignorisala.</s>

<s>Konkurs za idejno rješenje spomenika žrtavama ubijenim na Kazanima je poništen zbog proceduralnih grešaka 29. jula 2021. godine.</s><s>U septembru mjesecu iste godine Benjamina Karić je održala sastanak s predstavnicima nevladinih organizacija.</s><s>Međutim, nije došlo do jedinstvenog stava.</s><s>Kada je Karić predložila tekst na kojem neće pisati tko je počinitelj ratnih zločina na Kazanima, prisutni su odbili da joj pruže podršku.</s><s>Predložili su joj neka druga rješenja, ali je sarajevska gradonačelnica sve odbila.</s>

<s>Gradsko vijeće Sarajeva je na održanoj sjednici 29. septembra usvojilo Nacrt odluke, a već sljedećeg dana UDIK je objavio priopćenje u kome su izrazili protivljenje ovakvom Nacrtu.</s><s>Ova nevladina organizacija je 4. oktobra uputila amandman u javnu raspravu, tražeći od Gradskog vijeća nekoliko izmjena u Nacrtu odluke.</s><s>Primjedbe su se odnosile na godinu stradanja žrtava, broj ubijenih i počinitelje tih zločina.</s><s>Dana 8. oktobra, Naša stranka je također uputila amandman, u kojem je kao i UDIK zatražila navođenje počinitelja na spomeniku.</s>

<s>Komisija za spomenike Gradskog vijeća je usvojila samo jednu UDIK-ovu točku, i to onu koja se odnosi na godinu stradanja žrtava, da te u konačnici na spomeniku treba pisati "Kazani 1992. – 1993.", a ne kako je bilo predloženo: "Kazani 1992. – 1994".</s><s>Sve ostale primjedbe UDIK-a i Naše stranke, komisija je odbacila.</s><s>To je izazvalo oštru javnu polemiku, pa je Naša stranka u konsultacijama s UDIK-om, Edinom Omerčićem, Vildanom Selimbegović, Dinom Mustafićem i Žarkom Papićem predložila novi amandan, u kojem je naglašen počinitelj i da broj žrtava ubijenih na tom lokalitetu nije konačan.</s><s>S druge strane, Savez udruženja dobitnika najvećih ratnih priznanja Zlatni ljiljan i Zlatna policijska značka, Savez udruženja boraca Patriotske lige BiH, Udruženje generala Bosne i Hercegovine, te kantonalni odbori SDA i SDP podržali su odluku Karićeve da na spomeniku ne piše tko je počinitelj zločina.</s><s>U žestokoj polemici javnosti, u Oslobođenju su se počele pojavljivati čitulje koje su objavljivali članovi porodica ubijenih na Kazanima, a čija imena se neće naći na budućem spomeniku, dok je Udruženje Bosnae – Zelene beretke u Dnevnom avazu objavila čitulju posvećenu Mušanu Topaloviću Caci.</s>

<s>Amandman Naše stranke je odbačen 29. oktobra, na sjednici Vijeća, kada je i usvojen Prijedlog Odluke o spomen-obilježju Kazani.</s><s>Na istoj sjednici usvojen je novi datum za obilježavanje zločina na Kazanima, 9. novembar, umjesto prijašnjeg 26. oktobra, kojim se neformalno obilježavala godišnjica ovih zločina.</s>

<s>Dana 12. novembra, Gradska uprava Sarajeva je u tajnosti postavila spomenik na Kazanima, a 15. novembra Benjamina Karić, Milan Dunović i Christian Schmidt su otkrili spomenik.</s><s>Na otvaranju spomenik nije bio prisutan nitko od obitelji žrtava, niti su bile prisutne organizacije koje su se zalagale za izgradnju ovog spomenika.</s>

<s>Edvin Kanka Ćudić je tom prilikom za Oslobođenje izjavio, da je "vlast (na Kazanima) sebi podigla spomenik".</s>

<s>Reference</s>

<s>Spoljašnej veze
 "Sarajevska najpoznatija javna tajna", Suočavanje s Cacom, Kazanima, i zločinima počinjenim nad sarajevskim Srbima, od rata do 2015</s>

<s>Kazani
Kazani
Kazani
Kazani</s>

