Pokušaj državnog udara u Estoniji 1924.
<s>Pokušaj državnog udara u Estoniji iz 1924. godine, u Estoniji znan i kao Pokušaj državnog udara od 1. prosinca (estonski: 1. detsembri riigipöördekatse) bio je neuspjeli pokušaj državnog udara koji su 1. prosinca 1924. godine pokrenuli estonski komunisti uz podršku Kominterne.</s><s>Puč su predvodili Jaan Anvelt i August Lillakas, međutim od 279 aktivnih sudionika puča, njih 125 ubijeno je u borbama, dok je još 500 osoba naknadno uhapšeno.</s><s>Vlada Estonije uspješno je zaustavila pučiste u samo pet sati.</s><s>Za vrijeme sovjetske okupacije Estonije, ovaj se puč nazivao Tallinnski ustanak od 1. prosinca 1924. godine te se o njemu govorilo kao o dijelu marksističke svjetske revolucije.</s>

<s>Komunisti su u Estoniji bili aktivni sudionici političkog života još od kraja Prvog svjetskog rata, a iako su nakon rata za nezavisnost bili prisiljeni djelovati u ilegali, i dalje su bili prisutni u Estoniji.</s><s>Godine 1920., estonski su se komunisti pridružili Kominterni, koja je 1924. godine, uslijed žestokih borbi za vlast između Lava Trockog i Josifa Staljina, a povodom Lenjinove iznenadne smrti te godine, pokušala izvesti državni udar u Estoniji.</s>

<s>Planiranje puča započelo je u proljeće 1924. godine, a glavni plan osmislili su Jaan Anvelt i Karl Rimm, veteran Ruskog građanskog rata.</s><s>Plan je predviđao glavni udar na Tallinn, te nakandne manje ustanke u Tartuu, Narvi, Pärnuu, Viljandiju, Rakvereu, Kundi, i Kohili.</s><s>Puč je trebao započeti u 5:15 sati ujutro.</s><s>Ukupno 279 naoružanih komunista trebalo je pokrenuti glavni napadaj, a organizatori su pogrešno vjerovali da će se radnici i vojnici svojevoljno pridružiti puču; krajnji cilj bila je uspostava estonske sovjetske republike i "radničke vlade".</s>

<s>U studenome 1924. godine došlo je do Suđenja 149-orki, što je eliminiralo značajan broj potencijalnih sudionika, s obzirom da su stočetrdesetdevetorica optuženika u tom procesu redom bili komunisti.</s><s>Ipak, unatoč tome, Moskva je krajem studenog 1924. godine, nedugo nakon završenog procesa, odlučila krenuti s planom 1. prosinca 1924. godine.</s>

<s>Puč je trebao početi napadom na vojnu školu u Tallinnu, međutim, samo 56 od planiranih 140 sudionika pojavilo se 30. studenog u kući Reimann, koja se nalazila oko kilometar od škole.</s><s>Komunisti su krenuli prema školi, u kojoj se tada nalazilo oko 450 naoružanih oficira, oko 5:00 sati ujutro.</s><s>Pučisti su započeli napad na kadete u prizemlju, međutim oficiri su ubrzo pokrenuli protunapad; istovremeno, manja je skupina napala kantinu, koja je, međutim, bila prazna jer su dežurni časnici netom bili napustili zgradu.</s>

<s>Nedugo zatim, skupina kadeta zaustavila je automobil u kojem se nalazilo sedam muškaraca; vozač je pokušao pobjeći, ali bez uspjeha.</s><s>Ispostavilo da su dvojica među njima braća jednog od pučista, Rudolfa Vakmanna, te da su prevozili oružje za komuniste.</s><s>Svi su uhapšeni i odvedeni u školu, gdje ih je ad hoc formirani vojni sud (u sastavu trojice časnika) proglasio krivima i osudio na smrt; pogubljeni su kasnije istoga dana.</s><s>U napadu na vojnu školu ranjena su devetorica, a ubijena četvorica kadeta.</s>

<s>Druga skupina pučista krenula je na dvorac Toompea, koji je bio sjedište vlasti i parlamenta.</s><s>Treća skupina upala je u stan Državnog starješine, odmah iza Katedrale Aleksandra Nevskog, ali je Friedrich Akel uspio pobjeći na stražnji izlaz.</s>

<s>Pučisti su bili uspješni u zauzimanju vojne piste i baraka u Lasnamäeu, gdje su im se neki vojnici čak i pridružili; ipak, po dolasku pojašanja, komunisti su se morali povući, a njihovi podržavatelji su osuđeni na smrt i pogubljeni zbog izdaje.</s><s>Pučisti su prilikom bijega oteli dva vojna aviona i pokušali doći do Sovjetskog Saveza; jedan od njih je prisilno sletio u Narvi, dok je drugi uspješno prešao granicu.</s><s>Pučisti su oštetili i nekoliko tenkova u sjedištu motoriziranih jedinica, međutim brzo su prisiljeni na bijeg.</s>

<s>Jedan od značajnijih događaja bilo je i uspješno zauzimanje glavnog željezničkog kolodvora.</s><s>Kako su pučisti zaustavili promet svih putničkih vlakova, a vijesti o puču nisu bile raširene, ministar prometa Karl Kark otišao je osobno provjeriti što se događa, ali je na stepenicama kolodova propucan te je kasnije preminuo od posljedica ranjavanja.</s><s>Kratka izmjena vatre dogodila se i na ulicama nedaleko od glavne pošte, kada je general Ernst Põdder, koji je igrom slučaja bio u blizini i družio se s kolegama, primijetio da se nešto događa i otišao pomoći.</s>

<s>Situacija se do 10:00 ujutro potpuno smirila, a puč je bio potpuno ugušen.</s>

<s>Iako je puč ugušen nakon samo pet sati, lov na sudionike trajao je nekoliko dana.</s><s>Dana 5. prosinca došlo je do borbe u selu Iru nedaleko od Tallinna, gdje je država ubila trojicu prominentnih komunista, među kojima je bio i Arnold Sommerling.</s><s>Dva dana kasnije, policija je izvršila raciju na kuću u Tallinnu, ubivši također tri komunista.</s><s>Ipak, dio glavnih sudionika puča, među kojima i Jaan Anvelt te Rudolf Vakmann, uspjeli su pobjeći u Sovjetski Savez, gdje su na koncu završili kao žrtve Velike čistke.</s><s>Desetorica boraca protiv pučista nagrađeni su Križom slobode, što je bio posljednji put da je to odlikovanje dodijeljeno.</s><s>Godine 1974., komunističke su vlasti podigle spomenik pučistima nasuprot glavnog kolodvora, koji je uništen početkom 1990-ih.</s><s>Ljudi u Estoniji često su se šalili s tim spomenikom, tvrdeći kako je to jedini spomenik na svijetu koji je uspio komemorirati apsolutno sve sudionike nekog puča (spomenik je prikazivao samo četiri lika).</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
J. Saar. .</s><s>Tallinn, 1925.</s><s>Chapter: Der Aufstand in Reval (The uprising in Reval), in: A. Neuberg (that is Hans Kippenberger/M. N. Tuchatschewski/Ho Chi Minh): Der bewaffnete Aufstand.</s><s>Versuch einer theoretischen Darstellung.</s><s>Eingeleitet von Erich Wollenberg, Frankfurt a. M. 1971 (originally published Moscow 1928 under the legend of Zürich), p. 42-66.</s>

<s>Historija Estonije
Estonija 1924
1924</s>

