Prevodilački pokret
<s>Prevodilački pokret је pokret prevođenja naučnih knjiga.</s><s>Nastao je u IX veku. .</s><s>Osnivanjem Kuće mudrosti (Bajt al-hikma) u Bagdadu, kalif Ma’mun je podržao već nastali pokret prevođenja naučnih knjiga sa drugih jezika na arapski.</s><s>Kuća mudrosti je bila centralna institucija Prevodilačkog pokreta.</s>

<s>Početkom IX veka abasidski kalif Ma'mun (786—833) zvanično je utemeljio praksu prevođenja strane literature na arapski jezik, iako je ta tradicija postojala još od vremena njegovih predaka.</s><s>Prvi prevodi na arapski jezik sačinjeni su za vreme Mansura (714—775), drugog abasidskog kalifa, i to iz oblasti medicine, matematike i astronomije.</s><s>Ibn Haldun (1332—1406), čuveni muslimanski mislilac koji je utemeljio društvene nauke u islamskom svetu, prenosi da je „kalif Mansur poslao svog izaslanika kod vizantijskog cara po prevedene naučne knjige.</s><s>Izaslanik se vratio sa Euklidovim knjigama i sa još nekim o prirodnim naukama.</s><s>Muslimanski istraživači su pročitali te knjige, te su dobili želju da dođu i do druge literature iz te naučne baštine.”</s>

<s>Zbog koristi koju je imalo za političku stabilnost ili iz nekog drugog razloga, kao što je naučno interesovanje o kojem govori Ibn Haldun, prevođenje stranih spisa na arapski jezik uzelo je većeg maha nakon Mansura, za vreme čuvenog abasidskog kalifa Haruna Rašida (763—809).</s><s>Naučni napredak se tada izuzetno jasno osećao, i otuda mnogi istoričari upravo Harunu Rašidu pripisuju osnivanje Kuće mudrosti.</s><s>S obzirom na to da se za vreme Ma'muna beleže uočljiva naučna produktivnost brojnih prevodilaca i konstantan porast broja knjiga koje su pristizale iz drugih zemalja, ili koje su prevođene, neće biti čudno ako prosudimo da je Kuća mudrosti doživela puni procvat upravo pod Ma'munovim kalifatom.</s>

<s>Egipatski književnik Ibn Nabata (1287—1366) iznosi zanimljive detalje o tome kako su prikupljane knjige iz različitih zemalja sveta, a što nam pokazuje na koji način je Ma'mun podržavao razvoj znanja u tom vremenu.</s><s>Primera radi, predstavljajući Sahla ibn Haruna, Ma'munovog bibliotekara koji je dobio taj položaj zahvaljujući svojoj mudrosti i rečitosti, Ibn Nabata spominje čitavu biblioteku filozofskih spisa iz Kipra koju je Ma'mun preuzeo nakon što je sklopio primirje sa tamošnjim vladarom.</s><s>„Vladaru tog ostrva Ma'mun je poslao zahtev da dobije knjige iz biblioteke starogrčkih spisa čiji sadržaj do tada niko od Kiprana nije mogao da odgonetne.</s><s>Vladar ostrva je okupio svoje savetnike i tražio njihovo mišljenje o tome da knjige isporuči Ma'munu.</s><s>Svi sem jednog episkopa usprotivili su se tome da se biblioteka prenese, a episkop je rekao: 'Požurite sa odnošenjem biblioteke Ma'munu!</s><s>Jer, u koje god religiozno društvo da su ušle, ove racionalne nauke su ga iskvarile i razjedinile njegove naučnike.' Tako je vladar ostrva poslao biblioteku.</s><s>Ma'mun se bejaše mnogo obradovao knjigama, te naredi da ih prevede, a Sahle ibn Haruna imenova za bibliotekara.”</s>

<s>Vil Djurant (1885—1981), autor čuvene Istorije civilizacije, detaljno opisuje kako je Ma'mun 830. godine „u Bagdadu osnovao Kuću mudrosti (Bejt al-hikma) kao naučnu akademiju, opservatoriju i javnu biblioteku, potrošivši 200.000 dinara.</s><s>Ovaj slavni istoričar nastavlja da je Ma'mun u toj instituciji uposlio grupu prevodilaca, koje je plaćao iz državne blagajne.</s><s>Djurant ističe da je „Ma'mun ugrozio državnu blagajnu plativši Hunaina zlatom čija je težina bila ravna težini knjiga koje je preveo.”</s>

<s>Verovatno najobuhvatniji i najreferentniji bibliografski pregled o Prevodilačkom pokretu sačinio je Ibn Nadim (umro 995. ili 998.).</s><s>On je 988 završio pisanje knjige al-Fihrist (Sadržaj), enciklopedijskog dela koje sadrži dragocene podatke o ondašnjim brojnim naslovima knjiga iz različitih naučnih oblasti.</s><s>Ibn Nadim posebnu pažnju posvećuje prevodilačkim aktivnostima i daje veoma pouzdan prikaz celokupne naučne baštine tog vremena.</s>

<s>S obzirom na autentičnost prevoda sa starogrčkog i na odlučnost prevodilaca da se očuva izvorna intelektualna baština u toku Prevodilačkog pokreta, ne možemo prihvatiti tvrdnju nekih istoričara filozofije koji kritikuju originalnost starogrčke filozofije prevedene na arapski jezik.</s><s>Samo 20 Aristotelovih knjiga prevedeno je 88 puta i to od strane 23 prevodioca, što ukazuje na izuzetnu ozbiljnost naučnog pristupa prevođenju knjiga u to doba.</s><s>Dakle, u proseku, priređeno je više od četiri prevoda svake aristotelove knjige, a naravno, svaki od tih prevoda, koje je upoređivan sa prethodnim, bivao je svršeniji...</s><s>Prevodilac Aristotelovog dela Retorika u jednoj belešci u svom prevodu piše: „Ovaj tekst sam prepisao iz arapskog prevoda i gde god bih posumnjao u autentičnost prevoda, uporedio bih ga sa sirijačkim originalom, koji je tačan, i uneo bih ispravke u njega.”</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Halilović Tehran, Halilović Seid, Halilović Muamer (2014).</s><s>Kratka istorija islamske filozofije.</s><s>Centar za religijske nauke „Kom”.</s><s>Beograd
 Ali Akbar Velajati (2016).</s><s>Istorija kulture i civilizacije islama i Irana (Preveo s persijskog dr Muamer Halilović).</s><s>Centar za religijske nauke „Kom”.</s><s>Beograd (стр. 131-161.)</s>

<s>Historija islama</s>

