Vladimir Jovanović
<s>Vladimir Jovanović (28. septembar 1833. — 3. mart 1922.) je bio ministar finansija, potpredsednik Državnog saveta, član Senata (Gornjeg doma), profesor Političke ekonomije na Velikoj školi, ideolog Liberalna stranke, ekonomista, političar, novinar, predsednik Srpskog učenog društva i počasni član Srpske kraljevske akademije</s>

<s>Biografija</s>

<s>Rođen je u Šapcu 28. septembra 1833. godine od oca Ilije Jovanovića, ćurčije i majke Anđelije Spužić koja je bila ćerka Ostoje Spuža, Karađorđevog vojvode.</s>

<s>Školovao se u Šapcu, Beogradu, gde je završio Licej, i Nemačkoj, gde je studirao agronomiju.</s><s>Ekonomske nauke učio je po poznatom profesoru Vilhelmu Rošeru, pripadniku nemačke istorijske škole.</s>

<s>Po povratku u Srbiju 1856. godine, uključuje se u liberalni krug, kome pripadaju i Jevrem Grujić, Milovan Janković, Jovan Belimarković, Alimpije Vasiljević, Ranko Alimpić i drugi.</s>

<s>Na Svetoandrejskoj skupštini, Jovanović je bio pomoćnik sekretara Grujića i Jovana Ilića.</s>

<s>Po povratku Obrenovića, Vladimir je postao sekretar Ministarstva finansija i, zatim, urednik zvaničnih Srpskih novina.</s><s>Liberalima je smetao Milošev patrijarhalni način vladanja, ali su verovali u naslednika, kneza Mihaila.</s><s>Ipak, Jovanovića uskoro knjaz Miloš proteruje iz zemlje.</s><s>Pošto je Kodža Miloš umro, Vladimir se krajem 1860. vraća u Srbiju i opet ulazi u politiku.</s><s>Formirao je list Narodna skupština, koji je ubrzo ugušen.</s>

<s>Zbog sukoba sa Turcima oko gradova 1862. godine, provodi u Engleskoj pola godine 1862/63, radi pridobijanja tamošnje publike za srpsku stvar.</s><s>Po povratku u zemlju predaje ekonomske predmete na Velikoj školi ("političku ekonomiju, financije i političku aritmetiku").</s><s>Na skupu Društva srpske slovesnosti januara 1864. došao je u sukob sa ministrom Kostom Cukićem i ostao bez katedre, a sledeće dve godine proveo je u Švajcarskoj i još šest uglavnom u Novom Sadu.</s><s>Tamo se najviše bavio novinarstvom, žestoko kritikujući režim kneza Mihaila.</s><s>Sa Svetozarom Miletićem uređivao je „Zastavu“.</s><s>Tokom putovanja upoznao je Gledstona, Macinija, Hercena, Bakunjina, Košuta i druge slavne ličnosti.</s>

<s>Oženio se na sv. Jovana, januara 1868. godine Jelenom (rođ.</s><s>1850), ćerkom Aleksandre i Maksima Marinkovića, trgovca iz Novog Sada.</s><s>Dobio je sina Slobodana Jovanovića 3. decembra 1869. godine, a ćerku Pravdu juna 1871. godine.</s><s>Ova imena su tada prvi put zabeležena kod Srba.</s><s>Bio je to način da iskaže svoje liberalno opredeljenje.</s><s>Slobodan Jovanović je bio jedan od najumnijih Srba svoga vremena i predsednik Srpske kraljevske akademije.</s>

<s>Jedan je od osnivača Ujedinjene omladine srpske, udruženja osnovanog radi buđenja srpske nacionalne ideje.</s><s>Po ubistvu kneza Mihaila, suđeno mu je u Pešti za učešće u zaveri, ali je oslobođen usled nedostatka dokaza.</s><s>U Omladini oko 1870. dolazi do sukoba između Vladimira i Svetozara Markovića, tj. liberala i socijalista, i udruženje se gasi.</s>

<s>Vraća se u Srbiju 1872. godine, pokreće list Budućnost i radi poslove sekretara u više ministarstava.</s>

<s>Od sredine 1872.</s><s>Vladimir Jovanović sa porodicom živi u Beogradu, gde 1875. postaje član Narodne skupštine.</s><s>Aprila 1876. godine postaje ministar finansija u vladi čiji je zadatak oslobodilački rat s Turcima.</s><s>Kredit u inostranstvu nije bilo moguće dobiti, pa su preostali prinudni zajam u zemlji i rekvizicije.</s><s>Drugi rat 1877/78. finansirala je Rusija, koja je i sama zaratila sa Turskom, pa je sve išlo mnogo lakše.</s><s>Gubi mesto ministra kada predlaže porez na trgovce, kako bi isplatio ratne dugove.</s><s>Ministar je kratko i 1880, a cela liberalska vlada pada na pitanju trgovinskog ugovora sa Austrougarskom.</s>

<s>Žestok je kritičar sledeće, naprednjačke vlade.</s><s>Uzastopno je biran za predsednika Srpskog učenog društva, ali nije izabran u Akademiju nauka kada je formirana 1886. godine.</s><s>Počasni član Srpske kraljevske akademije postao je 10. februara 1892.</s>

<s>Posle abdikacije kralja Milana 1889. dugogodišnji je član Državnog saveta.</s><s>Umro je 3. marta 1922. u Beogradu, dočekavši svoj ideal – ujedinjeno Srpstvo.</s>

<s>Jedna ulica u samom centru grada Šapca nosi njegovo ime kao sećanje na ovog znamenitog rođenog Šapčanina.</s>

<s>Ideje</s>

<s>Za liberalnu grupu kojoj je pripadao, ali i ponajviše za Vladmira Jovanovića osnovne tačke programa svodile su se na sveto trojstvo nauke, slobode i nacije.</s>

<s>Nauka je davala, kako je verovao Vladimir, kritički instrumentarijum kojim će se analizirati postojeće institucije i pokazati sva njihova slabost i neutemeljenost u razumu.</s><s>Liberali su bili pravi zastupnici prosvetiteljskog racionalizma i uverenja u veliku spoznajnu snagu razuma u proninicanju svih, pa i najsuptilnijih pitanja kao što su ona verska ili moralna.</s><s>Tako su težili ne samo da naučno dokažu nevaljalost političkog poretka u Srbiji, već i da konstruišu drugi, koji bi bio zasnovan na poslednjim dostignućima nauke, a ona je, verovali su, govorila u prilog slobode.</s><s>Tako Vladimir kaže: “Jednakost u slobodi, ili slobodu jednaku za sve i za svakoga, nauka osveštava kao osnovno načelo u prirodnome zakonu društva”.</s><s>Očigledno je da je Vladimirovo shvatanje o nauci bilo znatno drugačije od savremenog i da se tada nije radilo o nauci u strogom smislu, već o izjednačavanju sopstvene političke filozofije sa naukom.</s><s>Izgleda da mu je nedovoljnom izgledala odbrana liberalnih principa klasičnim argumentima, pa je tražio neko jače ili uverljivije sredstvo.</s><s>Ako, dakle, nauka nešto kaže, onda spora više ne može biti.</s>

<s>Savremenom liberalizmu, posle neuspeha konstruktivističkih pokušaja tokom poslednja dva veka istorije, nije blisko veliko Jovanovićevo poverenje u snagu razuma i iz toga izvedenu ideju da je moguće i dobro zasnovati društvene i državne institucije na razumu i grandioznim shemama.</s><s>Više poverenja ima se u uglavnom spontani, organski razvoj institucija, zasnovan na decentralizovanoj aktivnosti ljudi i selekciji institucija na “tržišan” način.</s>

<s>Sloboda je za Jovanovića bila najviši ideal i vrednost i temelj individualnog i društvenog života. “Svako stanje koje je protivno slobodi, u kome oni što se nalaze u društvu ne bi smeli da izraze svoju sopstvenu prirodu, da razviju svoj um, svoju savest i svoju volju, bilo bi odricanje prava i dužnosti što se izvode iz same prirode čoveka i društva, i što su jednaki za sve ljude i narode”.</s><s>Svaki čovek je, po rođenju i jednakom pravu, sposoban da uživa slobodu i brine se o sebi, svom razvoju i svojoj budućnosti.</s><s>Slobode su one klasične političke - pravo na život, imovinu, mišljenje i izražavanje mišljenja (i slobodu štampe), udruživanje, kretanje, glasanje i slično.</s>

<s>Jednakost je Jovanović takođe shvatao na klasičan način – kao jednakost u slobodi.</s><s>Kako je sam rekao, zalagao se za “jednakost u slobodi, što se i pravda zove”, verujući da “jednakost u društvu samo se slobodom opredeljuje”.</s><s>Time se, u stvari, založio za shvatanje da jednakost označava jednakost pred zakonom, a ne jednakost dohodaka ili imovine, kako su uveravali socijalisti.</s>

<s>Nacionalno pitanje jako je priraslo srcu Vladimira Jovanovića.</s><s>Bio je dobar Srbin i jedan od najvećih rodoljuba svoga vremena.</s><s>Za njega nije bilo dileme da li mogu zajedno da idu snažni nacionalni osećaji i zalaganje za liberalne ideje.</s><s>Verovao je da se u prvom slučaju radi o borbi za spoljašnju slobodu, a u drugom za unutrašnju i da protivrečje ne postoji.</s><s>Bio je to liberalni mancinijevski nacionalizam, zasnovan na načelu pravedne borbe za nacionalno oslobođenje, a bez imperijalističkih namera prema drugima. “Narodnost je večna ljubav za slobodu i za pravo i za napredak... ona je uzor čovečanskog usavršavanja u svom rodu i bratske jednakosti među ljudima” i “etapa u priblizavanju svetskom bratstvu”, propovedao je Vladimir.</s>

<s>Srpski narod bio je za Vladimira oličenje svega najboljeg, jedna idealizacija koja teško da je imala utemeljenje u stvarnosti.</s><s>Srbenda ljubi slobodu i prosvetu, traži da državna uprava bude što prostija i jevtinija, želi da svoj hleb jede u znoju lica svog i da bude u skladu sa samim sobom i svetom, uzdiže duh narodni i divi se slavi predaka, ne smeće s uma braću koja cvile pod tuđinskim ropstvom, bori se za slobodu i jednakost...</s><s>Kako reče Slobodan Jovanović za oca, “ta je slika imala biti dokaz da Srbi imaju uslova za svoju vlastitu kulturu i za slobodan politički život”.</s><s>Verovao je da je patriotizam velika duhovna snaga, koja se samo političkim slobodama može probuditi. “On je toliko polagao na patriotizam i junaštvo srpskoga naroda, da se neki put činilo da on više živi u narodnim pesmama nego u stvarnosti”.</s><s>Otuda i njegov veliki angažman u Omladini i kasnije učešće u ratnoj vladi.</s>

<s>Određenu protivrečnost između idealizovane slike srpskog naroda i njegovog stvarnog izgleda tih decenija Vladimir je objašnjavao izvesnim manjkom znanja.</s><s>Stoga je na liberalnom barjaku reč prosveta bila ispisana zlatnim slovima.</s><s>Kada se srpski narod obrazuje, tada će do punog izražaja doći sve njegove prirodne, kulturne i političke (patrijarhalne) vrline.</s>

<s>Zanimljiv je jedan Jovanovićev razgovor sa knezom Mihailom, ne samo kao slika njihovog odnosa, već i ideja o političkim prilikama u Srbiji.</s><s>Vladimir je razlagao kako je narodu potrebna politička sloboda, uključujući i opoziciju i slobodu štampe, i kako jedino ona može doneti toliko potreban napredak.</s><s>Mihailo je video stvari sasvim drugačije: tvrdio je da se jednoj skuprštini sastavljenoj od nepismenih seljaka ne može dati vlast kao engleskom parlamentu i da se šačici srpskih intelektualaca, nabrojao ih je dvanaest, ne sme prilagođavati politički sistem zemlje.</s><s>Uveravao je Vladimira i da Srbija nema vremena da čeka da prosveta prosvetli narod, u skladu sa liberalnim planovima, već da je potrebna snažna, pametna i brižna centralna uprava.</s><s>Bila je to klasična rasprava između konzervativca i liberala u nerazvijenoj zemlji.</s>

<s>Kako je rekao Vladimirov sin Slobodan, idealizam Vladimirov i njegovih istomišljenika bio je veliki i patio je od manjka realizma.</s><s>Činilo im se da je zaista moguće sve ono što je njihovo rezonovanje, uz pomoć “nauke”, pokazalo za tačno.</s><s>Zanemarivali su postojeće znatne prepreke, odnosno umanjivali njihov domašaj.</s><s>I zaista, čitanje tekstova Vladimira Jovanovića donosi osećaj prevelikog doktrinarstva, osećaj jedne sheme koja ima malo života u sebi i kroz koju poprilično duva i na teorijskom planu.</s>

<s>Vladimir je bio demokrata.</s><s>Često je govorio i pisao, oslanjajući sa prevashodno na Milovu Predstavničku vladu, o potrebi da svaka vlast bude zasnovana na opštoj narodnoj volji.</s><s>Prednost je davao republikanskom uređenju, ali je prihvatao i ustavno monarhijsko.</s><s>Srbija bi trebalo, po Jovanoviću, da postane “strogo ustavna i demokratijsko-predstavnička država, u kojoj bi prava i dužnosti, sloboda i odgovornost, nauka i pravda za sve i za svakoga bili jednako ujamčeni”.</s><s>Ipak, liberali su, mada Vladimir u manjoj meri, bili više slobodnjaci nego demokrate.</s><s>Verovali su da bi narod ipak trebalo da vodi inteligencija.</s><s>Vladimiru je veliki uzor bio britanski parlamentarizam, gde vlada demokratija, ali i gde gornji dom umerava preterivanja donjeg i pruža priliku višim slojevima da, u opštem interesu, utiču na poslove.</s>

<s>Vladimir Jovanović je formulisao politički program liberalne stranke, koji je istovremeno bio i njegov:
 Nacionalna suverenost, a na osnovu narodnog “prava da slobodno i nezavisno određuje sebe i svoju sudbu” i da ne trpi “strano mešanje” “u domaće odnose i poslove”.</s><s>Ustavnost, kao “slobodan izraz narodne volje” izražen kroz slobodno izabranu narodnu skupštinu.</s><s>Ustavna monarhija, ne kao izraz najboljeg državnog uređenja već kao slobodan izbor naroda na Svetoandrejskoj skupštini.</s><s>Ministarska odgovornost pred narodnom skupštinom, kao jemstvo političke slobode.</s><s>Sloboda štampe, kao uslov političkih sloboda i liberalnih reformi.</s><s>Poresko i budžetsko pravo narodne skupštine, kao jako sredstvo ograničavanja svake vlasti od strane skupštine.</s><s>Jamčenje lične, religiozne, ekonomske i političke slobode, “kao osnove naprednog fizičkog, umnog i moralnog razvitka narodnog”.</s><s>Rad za opšte dobro, radi postizanja “državnog jedinstva i javnog reda”.</s><s>Pozitivna spoljna politika, zasnovana na “bratskoj uzajamnosti među narodima” i usmerena na sticanje simpatija za srpski narod.</s><s>Vladimir Jovanović bio je pod uticajem ideja francuske revolucije i francuskih pisaca liberalne orijentacije (Monteskje, Konstan, Tokvil, Bastija), ali i, još više, engleskih mislilaca, pre svega Mila i Spensera.</s><s>Na njega je puno u praktičnijem, političkom angažmanu uticao italijanski revolucionarni nacionalista Macini.</s>

<s>Vladimir je bio načelan čovek.</s><s>Borio se na više frontova – za političke slobode, za nacionalnu ideju, za prosvetu naroda, za demokratiju, za štednju i unapređenje ekonomije.</s><s>Iako u praktičnom radu nije imao puno uspeha, ostaje zapamćen kao glavni ideolog liberalne struje svoga vremena.</s>

<s>Glavno delo mu je Politički rečnik, čiji je samo prvi deo (odrednice A-D) objavljen 1872. godine.</s><s>Napisao je i veći broj radova o nacionalnom pitanju, ekonomiji i finansijama, poljskoj privredi i slično.</s><s>U njegovoj zaostavštini ostalo je u rukopisu obimno memoarsko delo Uspomene, koje je objavljeno 1989. godine.</s>

<s>Meteorološki rad</s>

<s>Vladimir Jovanović je jedno vreme bio upravnik Topčiderske ekonomije.</s><s>Zahvaljujući njemu u Ekonomiji je 1858. godine instalirana meteorološka stanica, koja je radila u okviru tek uspostavljene mreže meteoroloških stanica Srbije Vladimira Jakšića.</s><s>Mnogo se zainteresovao za meteorološku problematiku pa je napisao i prvi domaći meteorološki udžbenik, pod nazivom „Klimatologija“.</s><s>Objavljen je 1863. godine kao prvi prilog XVII sveske „Glasnika Društva srbske slovesnosti“ - ima 182 stranice.</s>

<s>Galerija</s>

<s>U popularnoj kulturi</s>

<s>Vladimir Jovanović se pojavljuje kao jedan od likova u TV-seriji Svetozar Marković gde ga je tumačio Petar Kralj.</s>

<s>Literatura 
 Slobodan Jovanović: Iz istorije i književnosti II, Sabrana dela tom 12, 887 strana, Beograd.</s><s>1991. .</s><s>Boško Mijatović: Vladimir Jovanović: nepokolebljivi liberal</s>

<s>Vidi još 
 Liberalna stranka (Srbija)
 Liberalizam u Srbiji</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Vladimir Jovanović: Misija Nikole Pašića u Sofiji 1889. godine
 Lični fond u Istorijskom arhivu Beograda 
 Biografija na sajtu SANU
 Objavljen rukopis o ocu Slobodana Jovanovića („Politika“, 20. jun 2011)</s>

<s>Srpski novinari
Srpski političari
Srpski ekonomisti
Članovi Društva srpske slovesnosti
Članovi Srpskog učenog društva
Počasni članovi SANU
Biografije, Šabac</s>

