Charles Pellat
<s>Charles Lucien Paul Pellat (Souk Ahras, 28. 9. 1914. – Pariz, 28. 10. 1992), francuski historičar, orijentalist, arabist, islamolog, diplomat i profesor.</s>

<s>Biografija 
Punim imenom Charles Lucien Paul, Pellat je rođen 1914. u Souk Ahrasu, gradu kod Konstantina u tadašnjem Francuskom Alžiru.</s><s>Otac mu je bio Paul Pellat, željeznički upravitelj u afričkim kolonijama, a majka Denise Gayon.</s><s>Zbog očevog posla s porodicom se 1924. preselio u marokansku Casablancu gdje je završio osnovno obrazovanje i srednju školu Lyautey.</s><s>Od 1933. do 1935. studirao je arapski i berberske jezike na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Bordeauxu, gdje mu je jedan od profesora bio istaknuti berberist A. Basset.</s><s>Nakon studija vratio se u Maroko i predavao u matičnoj srednjoj školi Lyautey i na partnerskom Francuskom institutu.</s><s>Krajem 1935. unovačen je u francusku vojsku i poslan na služenje u Alžir.</s><s>Sljedeće četiri godine radio je u uredu za muslimanske odnose i istovremeno se bavio proučavanjem berberskih jezika.</s><s>Dana 10. jula 1937. vjenčao se s Andrée Chabalier i par je kasnije dobio kćer Yvette.</s>

<s>Nakon odsluženog vojnog roka, upisao je Filozofski fakultet Univerziteta u Alžiru i diplomirao berberske jezike.</s><s>Početkom Drugog svjetskog rata radio je kao izaslanik u Damasku, koristivši usvojeno znanje i stečene jezične vještine za jačanje odnosa s lokalnim stanovništvom.</s><s>Tokom boravka u Siriji družio se s pjesnicima i književnicima, te pokrenuo mjesečni časopis al-Karmil na arapskom jeziku.</s><s>U ratno doba bio je stacioniran i u vojnom logoru Sainte-Marthe u Marseilleu gdje je ispitivao domaće vojnike vraćene iz zatočeništva, s ciljem razotkrivanja potencijalnih njemačkih špijuna.</s><s>Poslije rata vratio se u Pariz i kratko vrijeme radio u francuskom Ministarstvu vanjskih poslova.</s><s>Budući da mu berberistika nije otvarala mogućnosti, na savjet L. Massignona fokusirao se na arabistiku i 1946. položio agregaciju.</s><s>Godine 1947. zaposlio kao predavač u prestižnoj srednjoj školi Louis-le-Grand, a istovremeno je predavao i na Institutu za islamistiku na Sorbonni.</s>

<s>Godine 1950. na Univerzitetu u Parizu obranio je doktorsku disertaciju "Basransko okruženje i formiranje al-Džahiza" () i ubrzo se profilirao kao autoritet za opus navedenog srednjovjekovnog pisca, stekavši u akademskim krugovima nadimak Džahizovog čovjeka ().</s><s>Od 1951. predaje na Nacionalnom institutu za orijentalne jezike i civilizacije (INALCO), zamijenivši R. Blachèrea na katedri za arapski jezik.</s><s>Sljedeće godine objavio je "Živi arapski" () i "Arapski jezik i književnost" (), dva djela iznimne erudicije i popularnosti koja su još decenijama kasnije korištena kod studenata.</s><s>Za potonje djelo 1953. osvojio je nagradu Francuske akademije ().</s><s>Akademske godine 1956/1957. postao je profesor Univerziteta u Parizu (Sorbonne), utemeljio je katedru za islamistiku i bio je na čelu iste (ujedno i biblioteke Henri Massé) sve do umirovljenja 1978. godine.</s>

<s>Pellat sveukupno potpisuje desetine monografija, prijevoda, recenzija, poglavlja knjiga i stručnih članaka o arapskom jeziku, književnosti, islamskoj historiji i srednjovjekovnoj civilizaciji.</s><s>Na francuski jezik preveo je "Opis muslimanskog Zapada 10. vijeka" () od al-Mukadasija, "Sferni astrolab" () od al-Rudanija, zatim "Knjigu bijednika" (), "Knjigu kruna" (), "Knjigu kvadriranja i kruženja" () i "Knjigu mazgi" () od al-Džahiza, te "Kalifovog savjetnika" () od ibn al-Mukafe.</s><s>S italijanskog jezika preveo je predavanja o arapskoj književnosti omejadskog perioda koja je C. A. Nallino držao na Univerzitetu u Kairu.</s><s>Uredio je reizdanje "Kordopskog kalendara" () od R. Dozyja, te revidirao al-Masudijeve "Zlatne livade" (), prvotno prevedene od strane C. Barbiera de Meynarda i A. Paveta de Courteillea.</s>

<s>Nakon smrti É.</s><s>Lévi-Provençala 1956. godine, preuzeo je jedno od uredničkih mjesta drugog izdanja Encyclopaedia of Islam (EI2) i sljedećih godina uređivao prvih sedam tomova, sve do svoje smrti.</s><s>S približno 250 sastavljenih enciklopedijskih članaka ujedno je bio i jedan od najaktivnijih autora.</s><s>Osim za EI2, doprinosio je člancima i za iranističku enciklopediju Encyclopædia Iranica, a također je pisao za naučne časopise kao što su Hamdard Islamicus, Hespéris, Arabica, Oriens, Journal asiatique (JA), Bulletin d'études orientales (BEO) i Annales islamologiques (AIsl).</s><s>Godine 1984. postao je članom Akademije pisama i književnosti (), zamijenivši mjesto H. Laousta koji je umro godinu ranije.</s><s>Pojedini suvremeni historičari zamjeraju mu pasivnost tokom Alžirskog rata za nezavisnost, ali istovremeno ističu i njegove zasluge u vidu obrazovanja studenata iz Magreba, posebno obuci arabista na Univerzitetu u Tunisu.</s><s>Pellat je umro 28. oktobra 1992. u Bourg-la-Reineu, predgrađu Pariza.</s>

<s>Opus 
Monografije</s>

<s>Langue et littérature arabes, Pariz: Armand Colin, 1952
 L'arabe vivant: mots arabes groupés d'après le sens et vocabulaire fondamental de l'arabe moderne, Pariz: Adrien Maisonneuve, 1952
 Le milieu baṣrien et la formation de Ğāḥiẓ (doktorska disertacija), Pariz: Adrien Maisonneuve, 1953 [1950]
 Textes berbères dans le parler des Aït Seghrouchen de la Moulouya, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1955
 Introduction à l'arabe moderne, Pariz: Adrien Maisonneuve, 1956
 Recueil de textes tirés de la presse arabe, précédés d’une introduction, Pariz: Adrien Maisonneuve, 1958
 Aṣālaẗ al-Ǧāḥiẓ (koautor: M. A. Lahbabi), Casablanca: Dar al-kitab, 1962
 Ibn Shuhayd al-Andalusī: ḥayātuhu wa-āthāruhu, Aman: Džamija al-Urdunija, 1965
 L'idée de Dieu chez les "Sarrasins" des Chansons de geste, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1965
 Risālah fi al-hilm 'inda al-'Arab, Bejrut: Dar al-kitab al-džadid, 1973
 Dictionnaire arabe-français-anglais, 3. tom (kourednici: R. Blachère, M. Chouémi i C. Denizeau), Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1974
 Études arabes et islamiques (kourednik: C. Cahen), Pariz: L'Asiathèque, 1975
 Cheherazade, personnage littéraire (koautor: H. Abul-Husein), Alžir: Société nationale d'édition et de diffusion, 1976
 Etudes sur l'histoire socio-culturelle de l'Islam, VIIe-XVe siècles, London: Variorum Reprints, 1976, 
 Textes arabes relatifs à la dactylonomie, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1977, 
 Cinq calendriers égyptiens, Kairo: Institut Français d'Archéologie Orientale, 1986,</s>

<s>Prijevodi</s>

<s>Description de l'Occident musulman au IVe-Xe siècle, Alžir: Éditions Jules Carbonel, 1950
 La littérature arabe des origines à l'époque de la dynastie umayyade: leçons professées en arabe à l'Université du Caire, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1950
 Le livre des avares, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1951
 Le livre de la couronne: Kitāb at-tāǧ (fī ạḫlāq al-mulūk), Pariz: Les Belles Lettres, 1954
 Le Kitab al-tarbi' wa-al-tadwir, Damask: Institut français de Damas, 1955
 Livre des mulets (Kitāb al-qawl fī l-Bigrāl), Kairo: Mustafa al-Babi al-Halabi, 1955
 Le calendrier de Cordoue (urednik, orig. R. Dozy), Leiden: Brill, 1961 [1873]
 Les prairies d'or (urednik, orig. C. Barbier de Meynard i A. Pavet de Courteille), Pariz: Société asiatique, 1962–1997 [1861–1877]
 L'Astrolabe sphérique d'Ar-Rūdānī, Bulletin d'études orientales 28, str. 83-165, Damask: Institut français de Damas, 1975, 
 Conseilleur du calife, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1976,</s>

<s>Članci</s>

<s>"Sur deux emprunts au berbère par l'arabe dialectal nord-africain", u: Mélanges William Marçais, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, str. 277-288, 1950
 "Nemrod et Abraham dans le parler arabe des juifs de Debdou", Hespéris 39, str. 121-145, 1952, 
 "Ğāhiẓiana, I: Le Kitāb al-Tabaṣṣur bi-l-tiǧāra attribué à Ǧāḥiẓ", Arabica 1 (2), str. 153-165, 1954, 
 "Dictons rimés, anwā' et mansions lunaires chez les Arabes", Arabica 2 (1), str. 17-41, 1955, 
 "Ğāhiẓiana, II: Le Dernier chapitre des Avares de Ǧāḥiẓ", Arabica 2 (3), str. 322-352, 1955, 
 "Ğāhiẓiana, III: Essai d'inventaire de l'oeuvre Ğāhiẓienne", Arabica 3 (2), str. 147-180, 1956, 
 "Une charge contre les secrétaires d’état attribué à Ğāḥiz", Hespéris 43, str. 29-50, 1956, 
 "Un fait d'expressivité en arabe: l'Itba'", Arabica 4 (2), str. 131-149, 1957, 
 "Les emprunts arabes dans le parler Ahaggar", u: Les Études d'orientalisme dédiées à la mémoire de Lévi-Provençal 1 (ur.</s><s>E. García Gómez), Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, str. 239-259, 1962
 "Les esclaves-chanteuses de Ǧāḥiẓ", Arabica 10 (2), str. 121-147, 1963, 
 "Essai de reconstitution d'un poème de Ma'dān aš-Šumayṭī", Oriens 16, str. 99-109, 1963, 
 "Al-Ǧāḥiẓ, les nations civilisées et les croyances religieuses", Journal asiatique 255, str. 65-105, 1967, 
 "Sur la formation de quelques expressions proverbiales en arabe", Arabica 23 (1), str. 1-12, 1976, 
 "Coup d'oeil sur l'histoire de l'islam", u: Communauté musulmane (ur.</s><s>G. Lévitte), Pariz: Presses Universitaires de France, str. 13-24, 1978, 
 "Al-ǧāḥiẓ, hérésiographe", Bulletin d'études orientales 30, str. 147-158, 1978, 
 "Le Calendrier agricole de Qalqašandī", Annales islamologiques 15, str. 165-185, 1979, 
 "Quelques graffiti arabes du Moyen Âge", Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres 133 (1), str. 213-227, 1989,</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjske veze 
  Charles Pellat, Académie française
  Charles Pellat, Persée</s>

<s>Francuski naučnici
Francuski historičari
Francuski diplomati
Francuski prevodioci
Prevodioci s arapskog jezika
Književni historičari
Enciklopedisti
Orijentalisti
Arabisti
Islamistika
Biografije, Pariz</s>

