Blaženstvo
<s>Blaženstvo/blaženost, ili eudaimonia (grč. εὔδαιμονία, od εὔ - dobro + δαιμον - duh; lat. beatitudo), jest središnji cilj etičkih učenja antike.</s><s>Blaženstvo je potpuna i samodovoljna vrlina, koja nadilazi sve druge ciljeve kojima se teži radi postizanja nekog dobra.</s>

<s>Etika zasnovana na konceptu eudaimonije naziva se eudaimonizam.</s><s>To je etika kojoj je postizanje sreće i blaženstva svrha ljudskog delovanja i merilo svakog ljudskog čina.</s><s>Za razliku od hedonizma gde je sreća proizvod čulnog uživanja, blaženstvo je stanje koje se postiže ispravnim postupanjem ili ostvarenjem istinske prirode pojedinca.</s>

<s>U filozofiji</s>

<s>Sokrat</s>

<s>Kao i drugi antički filozofi Sokrat smatra da svi ljudi teže sreći i blagostanju.</s><s>Vrlina je uslov i razlog sreće.</s><s>Vrine kao što su samokontrola, mudrost, hrabrost, smernost i pravednost imaju krucijalan značaj za vođenje pravednoga i srećnoga života.</s><s>Vrlina garantuje životnu sreću.</s>

<s>Tako da kada Sokrat ukazuje Atinjanima da vode računa o svojoj duši, to znači da treba da brinu o svojoj vrlini, a ne o bogatstvu i počastima.</s><s>Kada duša teži savršenstvu poseduje vrlinu.</s><s>Moralna vrlina je najviše dobro.</s>

<s>Platon</s>

<s>Za Platona blaženstvo je trajna kontemplacija vrhovnog Dobra, koje nadilazi čulni svet.</s>

<s>U svojoj Republici Platon insistira da je vrlina stanje duše i da samo osobe koje žive u harmoniji sa vrlinom mogu da dosegnu blaženstvo i sreću.</s><s>Duša bez vrline je haotična i u ratu sa samom sobom.</s><s>Ukoliko osoba zadovolji svoje primarne želje nedostatak unutrašnje harmonije onemogućava joj dostizanje sreće.</s><s>Vrlina je neophodna za sreću, odnosno njen je sastavni deo.</s>

<s>Aristotel</s>

<s>Za Aristotela blaženstvo je „najbolja, najplemenitija i najugodnija stvar na svetu“, a sastoji se u življenju prema razumu i vrlini.</s><s>U Nikomahovoj etici Aristotel veliča kontemplativni život kao suštinsko ostvarenje eudaimonie.</s><s>On naglašava da je eudaimonija stanje koje ne mogu posedovati deca.</s>

<s>U Nikomahovoj etici Aristotel pojam eudemonije povezuje sa delima, vrlinom i razumom.</s><s>U osnovi je Aristotelovo poimanje čoveka kao racionalne životinje gde je svrha življenja izjednačena sa dostizanjem savršenstva uma.</s><s>Dosezanje sreće je nemoguće bez razumom artikulisane aktivnosti, a vrlina je opisana kao arete tj. svojevrsna izuzetnost.</s><s>Primarni cilj čoveka treba da je život u vrlini i u skladu sa razumom.</s>

<s>Vrlina je kod Aristotela potrebna, ali ne i suštinska za eudamoniu.</s><s>Aristotel takođe ne umanjuje značaj spoljašljih činilaca poput lepote, porekla, porodičnog života kao sastavnog dela života u sreći i blaženstvu.</s>

<s>Srednji vek</s>

<s>U srednjem veku pojam gubi filozofsko, a sve više poprima teološko značenje.</s><s>Prema Boeciju blaženstvo je: „dobro čije posedovanje ne dopušta želeti ništa drugo"; „zbir svih dobara“.</s>

<s>Sveti Avgustin je naglašavao da za znanjem treba težiti, ne iz čisto akademskih razloga, već zato što donosi istinsku sreću ili blaženstvo.</s><s>Čovek oseća svoju nedovoljnost i teži ka nečem što ga nadilazi, i što mu donosi mir i sreću.</s><s>Jedino mudar čovek može biti srećan, a mudrost je saznanje istine.</s><s>Za Avgustina, "težnja za bogom je težnja za blaženstvom, a postignuće boga je blaženstvo samo."</s>

<s>Novi vek</s>

<s>Prema Spinozinoj etici:</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vidi još 
 Antička filozofija
 Etika
 Sreća</s>

<s>Antička filozofija
Etika
Teologija
Filozofska terminologija
Sreća
Um
Vrline
Stoicizam
Istorija filozofije</s>

