Dragan Ozren
<s>Dragan Miler - Ozren (Travnik, 3. april 1908 - Goli otok, 27. februar 1951), bio je jugoslovenski i sovjetski komunista, učesnik Narodnooslobodilačke borbe i Ibeovac.</s>

<s>Biografija 
Dragan Miler rođen je 3. aprila 1908. godine u Travniku u Bosni.</s><s>Njegov otac Anton bio je Čeh iz Praga, i radio je kao poštanski činovnik, a majka mu je bila Hrvatica iz Osijeka.</s><s>Odrastao je u Osijeku, a pohađao je Nadbiskupsku gimnaziju u Travniku, koju su vodili jezuiti.</s><s>Tamo je već sa 15 godina postao član revolucionarnog omladinskog pokreta.</s><s>U mladosti je naučio da svira klavir (naročito je voleo Griega i Chopina) i pokazivao je veliki talenat za crtanje.</s>

<s>Partijski rad 
Nakon završene gimnazije, vraća se u Osijek, a 1926. godine iz Osijeka odlazi na studije arhitekture na Visokoj tehničkoj školi u Pragu.</s><s>Odmah se uključio u rad jugoslovenske omladine.</s><s>1927. godine postao je aktivan član komunističke grupe studenata koju su sačinjavali Miron Demić, Marijan Krajačić, Muhamed Kadić, Vlajko Begović, Vaso Todorović, Zora Gavrić, Branko Popović i Adela Bohunicki.</s><s>Bio je jedan od najaktivnijih članova grupe, kao i prokomunističkog Akademskog kluba "Matija Gubec", koji su komunisti preuzeli od pristalica Hrvatske seljačke stranke 1929. godine.</s>

<s>Istovremeno, uključio se u rad čehoslovačke komunističke omladine i Komunističke partije Čehoslovačke (KSČ), čiji je član ubrzo i postao.</s><s>Pisao je članke za zvanično glasilo KSČ, Rudé právo, kao i za umetnički časopis Tvorba, koji je uređivao književni kritičar i pisac František Xaver Šalda.</s><s>1928. godine časopis se našao na meti vlasti kao komunistički, te ga je umesto Šalde preuzeo novinar Julius Fučík, sa kojim se Miler ubrzo sprijateljio.</s><s>Dve godine kasnije, Miler je zajedno s Fučíkom otputovao u Sovjetski Savez na četiri meseca.</s><s>Iz tog putovanja je proizašla Fučíkova knjiga U zemlji gde je sutra već juče.</s><s>Krajem 1930. je uhapšen u Pragu na zahtev jugoslovenskog poslanstva, pošto je u Beogradu kao Skojevac osuđen u odsustvu na osam godina robije jer je sa Ivankom Muačević učestvovao u prenošenju ilegalnog partijskog materijala iz Čehoslovačke u Jugoslaviju.</s><s>Jugoslovenska vlada zatražila je njegovo izručenje, što je dovelo do protesta čehoslovačkih i jugoslovenskih studenata na ulicama Praga i komunističkih poslanika u parlamentu.</s><s>Na kraju je odlučeno da neće biti izručen Jugoslaviji, ali će svakako morati da napusti zemlju.</s><s>Odlučio se da, uz pomoć Komunističke partije Čehoslovačke, ode u Sovjetski Savez.</s>

<s>Emigracija u SSSR-u</s>

<s>Miler sredinom 1931. godine odlazi u Sovjetski Savez.</s><s>U Moskvi živi pod imenom Dragan Antonovič Ozrin.</s><s>Pošto je bio poliglota, poslat je u redakcijsko-izdavačko odeljenje Kominterne (tu su, između ostalih, neko vreme radili i jugoslovenski revolucionari August Cesarec, Božidar Maslarić i Rudolf Hercigonja).</s><s>Govorio je srpskohrvatski, češki, nemački, latinski, ruski, engleski, francuski i španski.</s><s>Radio je u izdavačkoj kući Inostranoe rabočeje izdateljstvo, gde je prvo pripremao izdanja na srpskohrvatskom, a posle samo par meseci je, zahvaljujući svojoj veštini i poznavanju jezika, postao glavni urednik te izdavačke kuće.</s><s>Kao glavni urednik, pripremao je za štampu klasike marksizma, publicistiku i revolucionarnu beletristiku.</s>

<s>Ubrzo po dolasku u Moskvu, upoznao je Idu Radvolinu Litvakovu, kojom se oženio 1933. godine.</s><s>Ida je o njemu kasnije napisala:</s>

<s>1935. godine pomagao je organizaciju Sedmog kongresa Kominterne na kojem je usvojena strategija Narodnog fronta.</s><s>Bio je organizator pres-centra i izložbe Revolucionarne knjige sveta, a bio je zadužen i za pripremanje izdanja svih kongresnih materijala.</s><s>Kada je izbio građanski rat u Španiji, molio je Dimitrova da ga pusti da ode tamo kao dobrovoljac, ali mu je naređeno da ostane u Moskvi i bavi se pripremom knjiga i propagandnih brošura za Španiju.</s>

<s>Velika čistka</s>

<s>Iako nikada nije bio član Komunističke partije Jugoslavije, Dragan Ozren je bio povezan sa jugoslovenskim emigrantima u SSSR-u, i kao takav direktno umešan u dešavanja u KPJ tridesetih godina.</s><s>Kao urednik glavne izdavačke kuće Kominterne, 1938. godine, zajedno sa Ottom Kuusinenom, proveravao je prevode novoobjavljene Staljinove knjige Kratak kurs povijesti SKP(b) na nemački, francuski, engleski i češki.</s><s>Knjiga je smatrana za svojevrsnu Bibliju staljinizma, te je intenzivno prevođena i vođeno je računa o ispravnosti svake reči.</s><s>Usled napornog rada Ozren se razboleo, te je morao da operiše gnojni čep na grlu.</s><s>Posle oporavka, ispravljao je i srpskohrvatsko izdanje, u kojem je naišao na niz grešaka.</s><s>Tada se po svoj prilici pridružio napadima Ivana Marića na Josipa Broza Tita, koji je u to vreme optuživan za unošenje "trockističkih formulacija" u prevod četvrtog poglavlja.</s><s>Broz je na prevodu radio sa istaknutim španskim borcem Vladimirom Ćopićem i još jednim članom redakcije.</s><s>Zajedno su saslušavani pred Kontrolnom komisijom Kominterne.</s><s>Iako Ozrenova supruga govori da su njegove primedbe bile čisto gramatičke i jezičke, ove kritike su očigledno shvaćene veoma ozbiljno.</s><s>Ćopića su koštale glave: NKVD ga je uhapsio 3. novembra 1938. i streljan je pet meseci kasnije.</s><s>Nepoznati treći prevodilac je takođe uhapšen i njegova sudbina je nerazjašnjena.</s><s>Slovenački autor Silvin Eiletz smatra da su samo tesne veze s kadrovskim odelom, koji je bio pod nadzorom NKVD, omogućile Brozu da preživi.</s>

<s>Dragan Ozren je navodno optužio Broza za trockizam po nalogu Komunističke partije Nemačke, koja je iskoristila Titov loš glas kako bi Kominterni dokazala svoju budnost.</s><s>Prema tvrdnjama Ide Litvakove, od tog trenutka su protiv Ozrena počele da stižu optužnice od strane partijskog predstavništva Jugoslavije u Kominterni sa potpisom "Valter." Tvrdi da ni ona ni Ozren nisu znali ko je to, niti je Ozren uopšte znao imena prevodilaca Kratkog kursa povijesti SKP(b).</s><s>Ozren je pušten na slobodu zbog birokratske greške: pismo koje ga je optuživalo nije imenovalo Dragana Ozrena nego Davana Ozerova.</s>

<s>Drugi svetski rat</s>

<s>Kada je počela nemačka invazija na Sovjetski Savez, ponovo se javio kao dobrovoljac za front, i ponovo mu je naređeno da ostane u Moskvi i bavi se izdavaštvom.</s><s>Sa nemačkim piscima-političkim emigrantima pisao je letke i brošure koje su bacane iz aviona nemačkim vojnicima.</s><s>Pred kraj rata, 1944. godine, Ozren odlučuje da se vrati u Jugoslaviju kao borac Prve jugoslovenske brigade.</s><s>Bio je rukovodilac politodjela.</s><s>Sa brigadom je učestvovao u oslobođenju Ukrajine, Rumunije i Istočne Srbije.</s><s>Politički komesar brigade, Dimitrije Georgijević, mu je tada saopštio da je drug Valter, koji je pisao optužnice protiv njega 1938. godine, sada na čelu socijalističke Jugoslavije.</s><s>Njegova supruga tvrdi da je Dragan Ozren ranjen u borbama za oslobođenje Beograda oktobra 1944.</s><s>Međutim, Prva jugoslovenska brigada nije učestvovala u Beogradskoj operaciji, i u Beograd je stigla tek 18. novembra.</s>

<s>Posle oslobođenja</s>

<s>Po dolasku u Beograd je, iako ranjen, smešten u podrum zgrade bivšeg hotela "Madera" u koju se uselio CK KPJ.</s><s>U tom podrumu je, prema svedočenju njegove žene, saslušavan, tučen i izgladnjivan pola godine, sve do marta 1945, nakon čega je izašao iz zatvora potpuno sed.</s><s>Navodno je OZNA pokušavala da iznudi od njega priznanje da je enkavedeovac, što po tvrdnjama njegove supruge on nikada nije bio.</s><s>Pušten je nakon serije žalbi od strane Ide Litvakove i sovjetske Vlade.</s>

<s>Nakon puštanja na slobodu, radio je u Vojno-izdavačkom preduzeću, a zatim je bio urednik Izdavačkog preduzeća "Prosveta".</s><s>Decembra 1945, njegova žena se doselila u Beograd sa njihovo dvoje dece, Radom i Vladimirom.</s><s>Živeli su u stanu u Vuka Karadžića 11.</s><s>Neposredno pre njenog dolaska, Ozren joj je uputio pismo u kojem je pisalo:</s>

<s>Ozren je od tada bio blisko povezan sa mnogim beogradskim intelektualcima.</s><s>Moši Pijade je dao svoj omiljeni primerak Marksovog "Kapitala" na nemačkom koji je Pijade iskoristio za redigovanje svog starog prevoda knjige.</s><s>Sarađivao je sa Miletom Klopčićem, Oskarom Davičom i Ivom Andrićem.</s><s>Saradnja sa Isidorom Sekulić, Desankom Maksimović i njenim mužem Sergejem Slastikovim prerasla je u prijateljstvo.</s>

<s>Informbiro i Goli otok</s>

<s>U vreme kada je došlo do raskola Tita i Staljina, Dragan Ozren je bio zaposlen u sekretarijatu Beogradske konferencije.</s><s>Beogradska konferencija, koja se tada održavala, dovela je do dogovora podunavskih zemalja o pravima plovidbe i prevoza Dunavom.</s><s>Na Konferenciji je izjavio da podržava "kritike bratskih partija" i pozvao ostale jugoslovenske komuniste da urade isto.</s><s>Zbog toga je uhapšen 3. avgusta 1948. godine i odveden u Glavnjaču.</s><s>Na vest o njegovom hapšenju, Ivo Andrić je Idi Litvakovoj rekao "Kod nas uvijek biju najbolje..."</s>

<s>Iz Glavnjače je poslat na Goli otok.</s><s>1950. godine smešten je na radilište "R-101", poznatije kao "Petrova rupa", u kojem su bili intelektualci, bivši partijski rukovodioci, ministri i oficiri.</s><s>Vlado Dapčević je ovako opisao Petrovu rupu:</s>

<s>Dragan Ozren je umro u Petrovoj rupi 27. februara 1951. godine.</s><s>Postoji nekoliko verzija o njegovoj smrti, ali najverovatnija je ona koja kaže da je pretučen jer navodno nije dobro očisto komandirovu sobu.</s><s>Nakon što ga je sobni starešina pretukao, propušten je kroz stroj.</s><s>Od zadobijenih povreda je izdahnuo, i golootočki lekar mogao je samo da konstatuje smrt.</s><s>Sahranio ga je Milutin Dapčević.</s><s>Njegova supruga je bila uverena da je za njegovo ubistvo stiglo "naređenje odozgo."</s>

<s>Njegova žena se decembra 1949. sa decom vratila u Sovjetski Savez, gde je radila kao spisateljica i prevodilac za srpskohrvatski.</s><s>Umrla je 2001. godine.</s><s>Njegov sin Vladimir Ozrin (1944) je viši naučni saradnik na Institutu za nuklearnu bezbednost Ruske akademije nauka, a ćerka Rada Ozrina (1943) predaje biohemiju na Biološkom fakultetu Državnog univerziteta u Moskvi.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Ida Radvolina Litvakova: "Pismo iz Moskve: Ida Radvolina Litvakova o svom mužu Draganu Ozrenu koji je ubijen u Petrovoj Rupi", Borba, 11-19.8.1990.</s>

<s>Biografije, Bosna i Hercegovina
Biografije, Hrvatska
Biografije, Travnik
Biografije, Osijek
Jugoslavenski partizani
Jugoslavenski komunisti
Sovjetski komunisti
Hrvatski komunisti
Češki komunisti
KPJ tokom Velike čistke
Jugoslavensko-sovjetski odnosi
Informbiro
Ličnosti radničkog pokreta Jugoslavije</s>

