Arvo Pärt
<s>Arvo Pärt (; Paide, 11. rujna 1935.), estonski kompozitor postmodernističke klasične i duhovne glazbe.</s><s>Pärt stilski pripada minimalizmu, a glavna odlika njegovog opusa je specifična kompozicijska tehnika tintinnabuli, koju je sam osmislio.</s><s>Njegova je glazba djelomično inspirirana gregorijanskim koralima.</s><s>Među njegova najpoznatija djela spadaju Fratres (1977.), Spiegel im Spiegel (1978.) i Für Alina (1976.).</s><s>Od 2011. do 2018., Pärt je bio najizvođeniji živući kompozitor, a 2019. godine zauzeo je drugo mjesto, iza Johna Williamsa.</s><s>Centar Arva Pärta otvoren je u Laulasmi 2018. godine u čast kompozitora.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Arvo Pärt rođen je 1935. godine u Paideu, ali je odrastao u Rakvereu na sjeveru Estonije s majkom i očuhom.</s><s>Kako je klavir u obiteljskoj kući bio pokvaren - srednje dionice nisu bile funkcionalne - mladi je Pärt počeo eksperimentirati s donjim i gornjim dionicama klavira.</s><s>Sa sedam godina upisao je glazbenu školu u Rakvereu, a već je u osnovnoj školi počeo raditi vlastite kompozicije.</s><s>Prvu ozbiljnu kompoziciju napisao je dok je bio u srednjoj glazbenoj školu u Tallinnu, ali je ubrzo morao napustiti školu kako bi odslužio vojni rok; u vojsci je svirao obou.</s><s>Nakon vojnog roka upisuje Tallinnski konzervatorij gdje studira u klasi Heina Ellera, koji je pohvalio lakoću njegovih kompozicijskih vještina.</s><s>Tokom 1950-ih također je komponirao svoje prvo vokalno djelo, kantatu Meie aed (sh.</s><s>Naš vrt) za dječji zbor i orkestar.</s><s>Diplomirao je 1963. godine.</s>

<s>Za vrijeme studija, Pärt je komponirao glazbu za film i teatar, a od 1957. do 1967. godine radio je kao producent za Eesti Rahvusringhääling, estonski državni radio.</s><s>Njegov Nekrolog iz 1960. godine postao je prva dodekafonska kompozicija u Estoniji, ali je naišla na kritike režimskog kompozitora Tihona Hrenjikova, koji je optužio Pärta za korištenje stranih utjecaja zbog primjene serijalne tehnike u toj kompoziciji.</s><s>Međutim, samo devet mjeseci kasnije dobio je prvu nagradu Unije kompozitora, što je ilustriralo nemogućnost sovjetskih vlasti da jasno odrede kakva je glazba bila režimski prikladna.</s><s>Njegovo prvo potpuno sakralno djelo, Credo iz 1968. godine, bilo je prekretnica u njegovom životu i karijeri: na osobnom nivou, Pärt je upao u kreativnu krizu te je odbacio tehnike koje je koristio ranije, dok je na profesionalnom nivou sakralna priroda djela dovela do njegovog neslužbenog cenzuriranja.</s><s>Sljedećih je osam godina komponirao jako malo, posvetivši se studiranju srednjovjekovne i renesansne glazbe kako bi pronašao nove načine izražavanja.</s><s>Godine 1972. preobratio se iz luteranizma na pravoslavlje nakon što se vjenčao za svoju drugu suprugu, Noru.</s>

<s>Arvo Pärt vratio se kao kompozitor na scenu 1976. godine s novim, postmodernističkim stilom znanim kao tintinnabuli; od tada se njegova glazba uglavnom povezuje uz minimalizam.</s><s>Njegova najpoznatija i najhvaljenija djela, poput kompozicija Cantus in Memoriam Benjamin Britten, Fratres, Für Alina, Tabula Rasa i Spiegel im Spiegel, nastala su u ovom i narednom periodu njegove karijere.</s><s>Godine 1980., uspio je, nakon dugogodišnje borbe sa sovjetskim vlastima, napustiti zemlju sa suprugom i njihovom dvojicom sinova.</s><s>Isprva je živio u Beču, gdje je uzeo austrijsko državljanstvo, ali se 1981. godine preselio u Berlin.</s>

<s>Njegova glazba, iako sakralna, bila je izrazito popularna te je njegov minimalizam utjecao i na druge kompozitore, poput Amerikanca Stevea Reicha, koji ga je opisao kao hrabrog i talentiranog čovjeka.</s><s>Njegovoj popularizaciji na Zapadu doprinio je Manfred Eicher, koji je od 1984. godine snimio nekoliko njegovih kompozicija i predstavio ih zapadnoj publici.</s><s>Nakon raspada Sovjetskog Saveza, Pärt je postao jedan od najpopularnijih i najznačajnijih živućih kompozitora te je često izvođen diljem svijeta.</s><s>Povodom Velikog jubileja u Rimu 2000. godine, napisao je vokalno-instrumentalno djelo Cecilia, vergine romana, koje je praizvedeno u Rimu u sklopu velike svečanosti.</s><s>Otprilike u istom periodu vratio se u Estoniju te je neko vrijeme živio na relaciji Berlin-Tallinn.</s><s>Krajem 2011. godine, papa Benedikt XVI. imenovao ga je članom Papinskog vijeća za kulturu.</s>

<s>Trenutno živi s obitelji u Laulasmi, nekih 35 kilometara od Tallinna, gdje su 2018. godine utemeljili i Centar Arva Pärta.</s><s>Od 2011. do 2018. godine, Pärt je bio najizvođeniji živući kompozitor u svijetu, a od 2019. godine nadalje bio je drugi najizvođeniji, iza Johna Williamsa.</s>

<s>Opus</s>

<s>Pärtov opus u pravilu se dijeli na dvije faze.</s><s>U prvoj, ranoj fazi, Pärt je slijedio put "klasičnog" modernističkog kompozitora.</s><s>Skladao je djela pod utjecajem neoklasicističke tradicije ruskih velikana Dmitrija Šostakoviča i Sergeja Prokofjeva, te mađarskog kompozitora Béla Bartóka.</s><s>Također je pisao djela pod utjecajem dodekafonske tehnike Arnolda Schönberga, ali i serijalne tehnike Oliviera Messiaena.</s><s>Međutim, ovo ne samo da je izazvalo bijes sovjetskog režima, već je za Pärta bio kreativni promašaj, s obzirom na činjenicu da su svi ti stilovi za njega bili slijepa ulica.</s><s>Nakon što su sovjetski cenzori zabranili njegova rana djela, Pärt je upao u jedan od nekolicine perioda kreativne šutnje, kada se posvetio proučavanju srednjovjekovne i renesansne sakralne glazbe.</s><s>U kontekstu ovoga, njegov je biograf, Paul Hillier, napisao kako je Pärt upao u takav očaj da se pisanje samo jedne note učinilo nemogućim i potpuno besmislenim.</s>

<s>Njegov Credo iz 1968. godine bilo je prijelazno djelo u nekom smislu, s obzirom da je u primjeni avangardnih tehnika odudaralo od ranih atonalnih djela, ali i kasnijih tintinnabula.</s><s>Inspiriran sakralnom glazbom koju je proučavao, u Credu je koristio različite stilove kako bi izrazio snagu svoje vjere u Boga, što je u skladu s naslovom same kompozicije.</s><s>Iako je djelo kombiniralo avangardu i konstruktivizam, sovjetski su ga cenzori zabranili zbog religijskog konteksta.</s><s>Prijelazno djelo mu je i Treća simfonija iz 1971. godine, inspirirana ranom europskom polifonijom, a nakon koje se potpuno posvetio staroj glazbi, posebice gregorijanskim koralima i polifoniji renesansne glazbe u Europi.</s>

<s>Ono što je proizašlo iz ovoga bio je jedan potpuno novi Pärt, odnosno Pärt čija je glazba bila radikalno drugačija.</s><s>Primjeri novog stila su Fratres, Cantus in Memoriam Benjamin Britten i Tabula Rasa, a sam Pärt opisao ga je terminom "tintinnabuli", kao zvuk zvona koja zvone.</s><s>Njegova kompozicija Spiegel im Spiegel iz 1978. godine izrazito je popularan primjer ove tehnike, korišten u nizu filmova.</s><s>Ovu glazbu karakteriziraju jako jednostavne harmonije, često uz samo jednu notu ili akorde, koji čine osnovu zapadne harmonije.</s><s>Time se postiže zvuk koji podsjeća na zvuk zvona.</s><s>Djela su također ritmički jako jednostavna i ne mijenjaju tempo.</s><s>Također je znakovito kako su ova djela mahom sakralna po prirodi, iako rijetko na estonskom jeziku; Pärt uglavnom preferira latinski ili starocrkvenoslavenski jezik.</s><s>Veća sakralna djela iz njegovog drugog perioda uključuju kompozicije Berliner Messe, Passio i Te Deum.</s><s>Međutim, Pärt nije bio potpuno jednosmjeran kompozitor, tako da njegova kasnija djela uključuju i druge vrste kompozicija, poput one Für Lennart, napisane u čast bivšeg estonskog predsjednika Lennarta Merija i izvedena na njegovom sprovodu.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Hillier, Paul. (1997).</s><s>Arvo Pärt.</s><s>Oxford : Oxford University Press.  (paper)
 Chikinda, Michael (2011).</s><s>"Pärt's Evolving Tintinnabuli Style".</s><s>Perspectives of New Music 49, no.</s><s>1 (Winter): pp.</s><s>182–206
 Pärt, Arvo; Enzo Restagno; Leopold Brauneiss; Saala Kareda (2012).</s><s>Arvo Pärt in Conversation, translated from the German by Robert Crow.</s><s>Estonian Literature Series.</s><s>Champaign, IL: Dalkey Archive Press 
 Shenton, Andrew (ed.) (2012).</s><s>The Cambridge Companion to Arvo Pärt.</s><s>Cambridge: Cambridge University Press 
 Shenton, Andrew (2018).</s><s>Arvo Pärt's Resonant Texts: Choral and Organ Music 1956–2015.</s><s>Cambridge: Cambridge University Press
 Dolp, Laura (ed.) (2019).</s><s>Arvo Pärt's White Light: Media, Culture, Politics.</s><s>Cambridge: Cambridge University Press
 Bouteneff, Peter; Jeffers Engelhardt; Robert Saler (eds.) (2020).</s><s>Arvo Pärt: Sounding the Sacred.</s><s>New York: Fordham University Press</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Arvo Pärt biography and works on the UE website (publisher)
 Arvo Pärt discography at Classical Net
 Arvo Pärt Conference at Boston University
 Arvo Pärt – extensive site
 Biography in MUSICMATCH Guide – small biography and list of works.</s><s>Arvo Pärt and the New Simplicity  – article by Bill McGlaughlin, with audio selections
 Steve Reich about Arvo Pärt, in an interview with Richard Williams, The Guardian, 2 January 2004
 Spike Magazine Interview
 Lancing College Commission Original Claudio Records Recording in the presence of the composer – Review/Information 
 Arvo Pärt Centre – most up-to-date info and more</s>

<s>Estonski kompozitori
Orden Legije časti</s>

