Богословија у Рељеву
<s>Богословија у Рељеву је једна од бивших православних богословија.</s><s>Освећење камена темељца зграде извршено је 19. маја 1883. године.</s><s>Исте године, јуна месеца, влада је издала „Статут за источно-православно свештеничко сјемениште у Сарајеву”.</s><s>Статутом је предвиђено да школа траје осам година.</s><s>Поред богословских изучавали би се и световни предмети а на крају године полагали би се разредни испити.</s><s>План о осморазредној богословији није остварен због прилика и оскудице у наставном особљу.</s>

<s>Нова зграда у Рељеву и куће за становање наставника завршене су у пролеће 1884. године.</s><s>Влада је утрошила за нову зграду 60.000 форинти.</s><s>Пресељавање ученика је извршено од 3. до 15. маја.</s><s>Истог дана када је отворена Богословија освећен је камен-темељац за школску капелу посвећену Св. Николи, коју је саградио личним средствима барон Феодор Николић, тајни владин саветник.</s><s>Зграда Рељевске богословије са црквом налазила се на североисточном крају Сарајевског поља, с леве стране реке Босне, двадесетак метара од реке.</s><s>Место је било подводно и влажно, па су се као последица јављале многе болести: тифус, грозница, разни катари, а ни сушица није била ретка.</s>

<s>Одмах на почетку рада Богословије митрополит Сава је дошао у сукоб са властима.</s><s>Држава је издржавала школу и прописивала правила, па је то користила да у Завод, без знања митрополита, поставља људе који су јој одани.</s><s>Проблем је био и са уџбеницима.</s><s>Митрополит је желео да уџбенике набавља из Београда, док је влада тражила да се у Богословији користе уџбеници који се употребљавају у православним сјемеништима у Монархији.</s><s>Због контроле владе ретко се која књига могла набавити на страни.</s>

<s>Митрополит Косановић се очински старао о Богословији три године.</s><s>Већ 1885. године морао је под притиском да поднесе оставку на свој положај.</s><s>Власти му нису дозволиле да остане у Босни већ су му одредиле Беч за место боравка.</s><s>Без обзира што је био присиљен да живи ван Босне и што до краја живота није имао прилику да посети своју Богословију, непрекидно се интересовао о њеном раду.</s><s>Тако се на далеком путу по Синају сетио Богословије и послао јој пакетић семена од тамошњег воћа и поврћа да се посеје на школском земљишту, ради поуке ђацима.</s><s>Молио је да се изнад алеје напише: „Синајско зеље, поврће и воће”.</s>

<s>После десет година рада, залагањем митрополита Дабробосанског Ђорђа Николајевића извршено је преуређење Рељевске богословије.</s><s>Преуређење је одобрила влада 21. јуна 1892. године.</s><s>Поред промене имена Завода у „Источно-православно богословско училиште”, суштина реформе била је у томе да су за питомце примани кандидати са положеном великом матуром; одступања је могло бити само у недостатку оваквих кандидата.</s><s>Тако ће временом Богословија добити ранг факултета.</s><s>И даље је остао интернатски тип живота.</s><s>Настава је трајала четири године и извођена је на српском језику.</s><s>Према наставном плану из 1892. године предавано је 16 предмета са 66 часова недељно.</s>

<s>Први разред преуређене Богословије отворен је школске 1892/93, док је последња генерација по старом наставном плану и програму завршила 1895/96. године.</s><s>Број ученика се кретао, углавном, од 40 до 50, а године 1901/2. у први разред се није нико уписао, док се 1904/5. уписало 15 ученика, а 1905/6 – 18 ученика.</s><s>Те године било је седам професора, међу њима и три доктора теологије: др Томо Поповић, др Симо Поповић, др Васо Зрнић и доктор правних наука Никола Круљ (потоњи митрополит Нектарије).</s>

<s>Нова промена наставног плана и организације у Заводу извршена је 1909. године.</s><s>У школу су се уписивали кандидати са ширим општим образовањем.</s><s>Повећан је број недељних часова са 66 на 94.</s><s>Неки предмети су подељени, те је уместо дотадашњих 16 уведено 26 предмета.</s><s>Испити су подељени на редовне и ванредне.</s><s>Редовни испити су полагани крајем јуна, ванредни накнадни испити и поправни из једног предмета на почетку школске године.</s><s>Поправни из два предмета полагани су у првој половини идуће школске године.</s><s>Настава је почињала почетком септембра, завршавала се крајем јуна, држана је пре подне.</s><s>У поподневним часовима вршене су вежбе из црквеног певања и литургике, као и практичне вежбе у пољопривредним пословима.</s>

<s>Земаљска влада није имала поверење у богослове, па је будним оком пратила њихов рад.</s><s>И поред надзора који је власт имала у школи, богослови су кад год им се пружила прилика јавно изражавали своје неслагање са окупацијом Босне и Херцеговине (Такав један случај десио се када је Петар Кочић, због свог чланка „Мирис барута” у листу Отаџбина, протеран из Сарајева у Бању Луку.</s><s>Протеривање је изведено у глуво доба ноћи да нико не би приредио овације народном писцу и трибуну.</s><s>Богослови су сазнали да ће воз у коме ће бити Кочић ући у станицу Рајловац у поноћ и да ће се задржати један минут.</s><s>На сат пре доласка воза они су, мимо интернатског реда, напустили заводске просторије и упутили се на железничку станицу Рајловац.</s><s>Воз је ушао у станицу тачно у поноћ.</s><s>Човек који им је био веза показао је из воза у ком се вагону налази Кочић.</s><s>Иако их је полиција ометала, богослови су успели да дођу до његовог вагона.</s><s>Када их је Кочић приметио, прогурао се кроз полицију до прозора са раширеним рукама, као да је хтео да их загрли.</s><s>Један од богослова га је поздравио, упутивши му подршку да истраје на трновитом путу за слободу српског народа и пожелео му да не поклекне до васкрса слободе.</s><s>Веома узбуђен, Кочић је одговорио богословима: „А ви, драга браћо, као будући народни свештеници, са крстом у руци, проповједајте Аустрији рат, рат, рат.” На ове речи богослови су хорски отпевали:
„У бој, у бој,
за народ свој,
да црној ноћи сване,
да јарко сунце гране,
да Србин ланце здере
и тешку клетву спере.</s><s>Клетву са срама свог,
па да нас види Бог,
у бој, у бој, у бој...”).</s>

<s>Приликом посете цара Фрање Босни и Сарајеву 1910. године рељевским богословима је било забрањено да излазе из круга Богословије за време боравка цара у Сарајеву.</s>

<s>Ратне невоље од 1914. до 1915. године одразиле су се на број дипломираних питомаца.</s><s>Тако је 1914/15.</s><s>Богословију завршио један кандидат; 1915/16 – 4; 1916/17 – 12; 1917/18 – 4; 1918/19 – 3.</s>

<s>До свршетка рата Богословија је радила у Рељеву.</s><s>Године 1917. пресељена је у Сарајево, у зграду Црквене општине, код Саборне цркве.</s><s>Пошто зграда није одговарала интернатским условима, почело се озбиљно размишљати о подизању нове зграде.</s><s>Иако је био нађен плац и прикупљена прилична средства, нова зграда није подигнута.</s><s>Спомиње је Драгутин Франић у својој путописној књизи.</s><s>31.12.2012. убијен је полицајац Мухидин Пиводић који је чувао храм св. Николаја у Рељеву.</s>

<s>Референце</s>

<s>Pravoslavlje</s>

