Anton Denjikin
<s>Anton Ivanovič Denjikin (; Vloclavek, 16. decembar 1872 — En Arbor, 8. avgust 1947) je bio general-pukovnik ruske carske vojske i jedan od vodećih generala Bele garde za vreme Ruskog građanskog rata.</s>

<s>Detiljstvo i mladost</s>

<s>Rođen je u tada ruskom, a sada poljskom gradu Vlocaveku kao sin nižeg oficira.</s><s>Denjikinova veština i ambicija prokrčili su mu put.</s><s>Obrazovao se u kijevskoj vojnoj školi i Akademiji generalštaba.</s><s>Po prvi put je aktivno učestvovao u Rusko-japanskom ratu 1905. godine.</s>

<s>Prvi svetski rat</s>

<s>Kada je izbio Prvi svetski rat, Denikin je bio general-major i komandant kijevskog vojnog okruga.</s><s>Bio je u sastavu 8. armije kao zamenik načelnika štaba i u septembru 1914. poslan je u Galiciju.</s><s>Tokom 1916. komandovao je 8. korpusom u Rumuniji za vreme uspešne Brusilovljeve ofanzive.</s><s>Nakon Februarske revolucije i svrgavanja cara postao je načelnik štaba Mihajla Aleksejeva, pa onda Alekseja Brusilova i konačno Leva Georgeviča Kornilova.</s><s>Denjikin je podržao pokušaj državnog udara njegovog komandanta, što je poznato kao Kornilovljeva afera.</s><s>Zbog toga je bio uhapšen i utamničen sa Levom Kornilovom.</s><s>Nakon toga glavnokomandujući je postao Mihail Aleksejev.</s>

<s>Komandant Belih</s>

<s>Nakon Oktobarske revolucije Denjikin i Kornilov su pobegli do Novočerkaska u južnoj Rusiji i zajedno sa carističkim oficirima stvorili su dobrovoljačku vojsku, kojom je najpre komandovao Lavr Kornilov.</s><s>Kada je Kornilov ubijen u aprilu 1918. blizu Krasnodara, Denjikin je preuzeo zapovedništvo nad dobrovoljačkom armijom.</s><s>Postojala je ideja da velikog kneza Nikolu postave kao glavnog komandanta, ali Denjikin nije želeo da deli vlast.</s><s>Dobrovoljačka armija je 8. januara 1919. ušla u sastav Oružanih snaga juga Rusije.</s><s>Priznao je 12. juna 1919. admirala Kolčaka za glavnokomandujućeg ruske vojske i za premijera ruske vlade.</s><s>Početkom 1919, Denjikin je uspeo da na severnom Kavkazu savlada boljševički otpor i da potčini sebi vojske donskih i kubanskih kozaka.</s><s>Odstranio je i pronemačkog generala Krasnova, pa je preko crnomorskih luka dobijao veliku količinu oružja od Antante.</s>

<s>Kada je usledila komunistička kontraofanziva povukao je svoje snage prema Donu.</s><s>Denjikin je predvodio napad južnih belih snaga kada su pokušali konačno da leta 1919. zauzmu Moskvu.</s><s>Tokom septembra i oktobra 1919, ostvario je veliki uspeh, tako da su 6. oktobra zauzeli Voronjež, a 13. oktobra Orel i počeli su ugrožavati Tulu.</s><s>Boljševici su tada bili blizu katastrofe i sve su snage bacili u borbu protiv Denjikina.</s><s>Armija mu je bila prerastegnuta, tako da su bele snage pretrpjele odlučan poraz kod Orela u oktobru 1919. na oko 400 kilometara južno od Moskve.</s><s>Posle toga bele snage su bile u stalnom povlačenju dok nisu doterane do Krima marta 1920. godine.</s><s>Kao glavnokomandujući, Denjikin je nastojao da vrati red, zakone i građanske slobode na područjima, koja su bila pod njegovom kontrolom.</s><s>Međutim nije imao dovoljno vremena da sprovede očekivanu reformu zemljišnog poseda, što je bilo nužno da bi se pridobili mali posednici.</s>

<s>Beli pod komandom Denjikina su napravili dosta zla ruskim Jevrejima.</s><s>Iako je Denjikin izdao izričite naredbe različite bele snage (posebno kozaci) su najverovatnije odgovorni za pogrome protiv Jevreja u Ukrajini i Rusiji.</s><s>Pogromi su izazvani jevrejskom podrškom boljševicima i njihovom učešću u represivnim organizacijama crvenih, a posebno Čeki.</s><s>Snage pod Deljikinovim zapovedništvom su često bili van njegove kontrole.</s><s>Kao vođa Belih, Denjikin je bio kritikovan da nije uspostavio odgovarajuću disciplinu i kontrolu nad svojom vojskom.</s><s>Denjikin je i sam to smatrao svojom najvećom greškom.</s><s>U haotičnim uslovima građanskog rata nije bilo lako kontrolisati vojsku.</s><s>Denjikin je podnio ostavku i predao je komandu Vrangelu, a sam je otišao brodom u Konstantinopolj.</s>

<s>U izgnanstvu</s>

<s>Proveo je nekoliko meseci u Engleskoj, zatim je bio u Belgiji i kasnije u Mađarskoj.</s><s>Od 1926. živeo je u Francuskoj.</s><s>Iako je ostao žestok protivnik ruske komunističke vlasti ostao je diskretan u politici, pa je većinu vremena provodio u pisanju i u predavanjima.</s><s>Kada je Hitler okupirao Francusku 1940, Denjikin je napustio Pariz.</s><s>Kada je bio zarobljen odbio je da ga nacisti koriste za protivsovjetsku propagandu.</s><s>Njegovi dnevnici iz ratnog perioda su pokazali da je bio užasnut nacističkim antisemitizmom.</s><s>Nakon završetka Drugog svetskog rata nastojao je da uveri saveznike da dozvole ostanak sovjetskih ratnih zarobljenika, koji ne žele da se vrate u Sovjetski Savez.</s><s>U tome uglavnom nije uspeo.</s><s>Od 1945. do 1947. živeo je u SAD.</s><s>Njegova ćerka Marina Denjikina dobila je 2005. rusko državljanstvo.</s>

<s>Prenos u Rusiju 
3. oktobra 2005., sa odobrenjem kćerke Marije Denjikine, posmrtni ostaci Denjikina su prenešeni u Donski manastir.</s>

<s>Vidi još 
 Ruski građanski rat</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Ruski i sovjetski vojskovođe
Komandanti Prvog svjetskog rata</s>

