Đakova buna
<s>Đakova buna je bila buna naroda Srbije protiv vladavine kneza Miloša Obrenovića.</s><s>Krajem 1824. otkrivene su u Rudničkoj nahiji pripreme za bunu širih razmera.</s><s>Tragovi su vodili u druge nahije, pa su u noći uoči 23. januara 1825. otkriveni zaverenici iz Selevca (Smederevska Palanka ) u Smederevskoj nahiji.</s>

<s>Tok bune</s>

<s>Nahijski knez Petar Vulićević krenuo je odmah u Selevac i uhvatio zaverenike, ali su se seljaci pobunili, opkolili kuću u kojoj se Vulićević nalazio i pustili ga tek pošto je oslobodio uhvaćene zaverenike.</s>

<s>U isto vreme, po nalogu kneza Miloša, krenuo je u Selevac i Jovan Obrenović, ali se zbog bune zadržao u Azanji.</s><s>Obavešteni o tome, seljaci su prešli u Azanju, gde se do idućeg jutra iskupilo oko 2.000 ljudi.</s><s>Žalili su se na starešine, zulume, i dažbine i tražili da se zbaci Vulićević i za kneza postavi Miloje Popović Đak, trgovac iz Kusatka.</s><s>Momci iz Jasenice i Lepenice, koje je Jovan Obrenović poveo sa sobom, prešli su na stranu pobunjenika.</s><s>Jovan Obrenović obećao je seljacima zadovoljenje njihovih zahteva, dozvolio im da zbace omrznute starešine, izaberu druge i pošalju deputaciju kmetova knezu Milošu.</s>

<s>Miloje Đak se nije zadovoljio golim obećanjima, već je 29. januara sa četom došao u Palanku i pozvao narod na okup, a svog brata Milića je poslao preko Morave da podigne bunu u Požarevačkoj nahiji.</s><s>Buna je brzo zahvatila, Smederevsku, Kragujevačku, Beogradsku i Požarevačku nahiju.</s>

<s>Pobunjeni narod po Đakovom pozivu krenuo je za Topolu, gde se okupilo oko 5.000 ljudi, među kojima je pored seljaka bilo dosta trgovaca, sveštenika i kmetova.</s><s>Skup u Topoli imao je karakter prve opštenarodne skupštine u Srbiji, sazvane i održane protiv volje vlasti.</s><s>Na skupštini su došle do izražaja različite tendencije i pod uticajem ljudi koje su starešine ubacile da odvraćaju narod od bune, vođstvo je započelo pregovore.</s>

<s>Knezu Milošu je sa skupštine 1. februara upućen akt u kome se traži da se ukine „kneževski zulum“, smanje porezi i druge dažbine, zabrani kulučenje starešinama i vrate narodu politička prava i samouprava..</s><s>U svom odgovoru knez Miloš je optužio Đaka za vezu s Turcima, naveo da su to zahtevi šake nezadovoljnika i pretio pobunjenicima vojskom.</s>

<s>Skupštinskim aktom od 2. februara odgovoreno je da su na skupštini okupljeni predstavnici svih 12 nahija i da su to zahtevi naroda cele Srbije.</s><s>Knez Miloš je sakupio nešto vojske, koja je pod Tomom Vučićem Perišićem stigla već 2. februara na položaje prema pobunjenicima.</s><s>Čitave noći uoči 3. februara Đak se savetovao sa vođama pobunjenika.</s><s>Odlučeno je da se odustane od oružanih sukoba, uputi deputacija za zahtevom knezu Milošu, a narod raspusti.</s><s>Vučić je propustio deputaciju, ali nije sačekao da se pobunjenici raziđu, već ih je napao s leđa.</s><s>U sukobu je i sam Đak ranjen, ali je uspeo da izmakne.</s><s>Obezglavljeni seljaci su postali žrtve Vučićevih represalija.</s>

<s>Đak je kasno uvideo grešku koju je učinio.</s><s>Kad su ga uhvatili i doveli pred kneza Miloša, 7. februara, izjavio mu je da se ni temelji njegovog konaka ne bi poznavali da se samo znalo kako će postupiti sa narodom.</s><s>Knez Miloš ga je dao vojsci da mu sudi.</s><s>Đak je projahao kroz postrojenu vosku koja je pucala iznad njegove glave.</s><s>Knez Miloš je bio zgranut, ali se Jevrem Obrenović snašao, stigao Đaka i ubio ga iz pištolja.</s>

<s>Vidi još 
 Miletina buna</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
 M. Đorđević:Đakova buna, Beograd 1953;
 Vasilije Krestić:Knez Miloš Obrenović i Đakova buna, Beograd 1974.</s>

<s>Kneževina Srbija
1825</s>

