Morfologija turskog jezika
<s>Oblikoslovlje ili Morfologija turskog jezika je ogranak turske gramatike koji proučava tvorbu i promjene riječi u Turskom jeziku.</s>

<s>Osnovno pravilo o harmoniji samoglasnika (vidi: Fonetika turskog jezika) uvjetuje tvorbu riječi, odnosno njihovu morfologiju kada se radi o sufiksima, zbog čega na pr.</s><s>Türkiye (Turska) postaje Türkiye'de (u Turskoj) ali Almanya (Njemačka) postaje Almanya'da (u Njemačkoj).</s><s>Evo primera kako se od turskih reči sufiksima izvode složenice, i čak rečenice:</s>

<s>Dakle turski jezik je aglutinativni jezik i obiluje sufiksima, ali praktično nema prefikse.</s><s>Sufiksi služe za tvorbu reči kao i da označe gramatičku funkciju.</s>

<s>Turski nema gramatički rod i spol osoba ne utječe na oblikovanju riječi, tako da na pr. zamjenica trećeg lica jednine o može označiti biće ili pojam bilo kojeg roda.</s><s>Spolno razlikovanje se dobiva na razne načine.</s><s>Na primjer, stoka ima zasebna imena (aygır, konj, kısrak, kobila; boğa, bik, inek, krava) dok za ostale životinje se dodaje dişi (ženka) ispred imenica kao na primjer, dişi kedi tj. mačka ženskog spola.</s>

<s>Ispred imenica ljudskih bića se dodaje kız (djevojka) ili kadın (žena), po čemu imamo kahraman (junak) i kadın kahraman (junakinja).</s><s>Izuzetak čine slučajevi posuđenice iz drugih jezika (francuskog, arapskog) pa imamo slučaj riječi aktris (glumica).</s><s>Na sličan način, u nekim slučajevima turski posuđuje srpskohrvatski sufiks –ica s kojim tvori ženske imenice (kraliçe, imparatoriçe, çariçe, tanrıça).</s><s>Turski nema određeni član ispred riječi, nego naznačuje nešto u rečenici upotrebljavajući akuzativ.</s>

<s>Riječi se skladaju u šest padeža: nominativ, akuzativ, genitiv, dativ, lokativ, ablativ, instrumental.</s>

<s>Ako je s jedne strane skladanje riječi olakšano po pitanju roda, s druge ono strogo prati pravila harmonije samoglasnika.</s><s>Osobne zamjenice u nominativu su:</s>

<s>Posvojni pridjevi se tvore dodajući sljedeće sufikse na kraju riječi:
 moj : –ım –im –um –üm; poslije samoglasnika –m ;
 tvoj : –ın –in –un –ün; poslije samoglasnika –n ;
 njegov : –ı –i –u –ü; poslije samoglasnika –sı –si –su– –sü ;
 naš : –ımız –imiz –umuz –ümüz; poslije samoglasnika –mız –miz –muz –müz ;
 vaš : –ınız –iniz –unuz –ünüz; poslije samoglasnika –nız –niz –nuz –nüz ;
 njihov : –ları –leri.</s><s>Jedan primjer: kedi (mačka) → kedim (moja mačka).</s>

<s>Brojevi na turskom:</s>

<s>Glagoli</s>

<s>Glagoli mogu imati dva vida: perfetkiv i imperfektiv.</s><s>Jedan isti glagol se mijenja svoje stanje po načinu rečenice u kojem se koristi: indikativ, pasiv, mogućni, obvezni, imperativ, uzročan, refleksiv, subjunktiv.</s><s>Postoje tri osnovna vremena: prezent, opći aorist, futur.</s>

<s>Na primjer, ovo je konjugacija glagola «jesti» (yemek) u obliku prve osobe jednine («ja jedem»):</s>

<s>Sadašnji perfektiv: ben yerim
Sadašnji imperfektiv: ben yiyorum
Prošli perfektiv: ben yedim
Prošli imperfektiv: ben yiyordum
Budući: ben yiyeceğim</s>

<s>Negativni sadašnji perfektiv: ben yemem
Negativni sadašnji imperfektiv: ben yemiyorum
Negativni prošli perfektiv: ben yemedim
Negativni prošli imperfektiv: ben yemiyordum
Negativni budući: ben yemeyeceğim</s>

<s>Upitni sadašnji perfektiv: ben yer miyim?</s><s>Upitni sadašnji imperfektiv: ben yiyor muyum?</s><s>Upitni prošli perfektiv: ben yedim mi?</s><s>Upitni prošli imperfektiv: ben yiyor muydum?</s><s>Upitni budući: ben yiyecek miyim?</s>

<s>Upitni negativni sadašnji perfektiv: ben yemez miyim?</s><s>Upitni negativni sadašnji imperfektiv: ben yemiyor muyum?</s><s>Upitni negativni prošli perfektiv: ben yemedim mi?</s><s>Upitni negativni prošli imperfektiv: ben yemiyor muydum?</s><s>Upitni negativni budući: ben yimeyecek miyim?</s>

<s>Turski jezik</s>

