O gnjevu (Seneka)
<s>O gnjevu () djelo je Seneke Mlađeg napisano u 1. stoljeću nove ere i dio je niza njegovih traktata o moralnim pitanjima.</s><s>Djelo je napisano u dijaloškom obliku i posvećeno je Senekinom bratu Novatu.</s><s>Sastoji se od tri knjige, od kojih su prve dvije mogle biti sastavljane 41. godine, prije Senekinog progonstva, dok je treća napisana kasnije.</s><s>Djelo obrađuje prirodu gnjeva, kako se on može kontrolirati, kojim se sredstvima može suspregnuti te donosi primjere bijesa i okrutnosti cara Kaligule.</s>

<s>Izvori
Glavni su Senekini izvori bili stariji stočki spisi.</s><s>J. Fillion-Lahille tvrdi da je prva knjiga djela O gnjevu nadahnuta raspravom O strastima (Peri pathôn) grčkog stoičkog filozofa Hrizipa, dok su se druga i treća uglavnom ugledale na kasnijeg stoičkog filozofa Posejdonija (1. stoljeće pne.), koji je također napisao raspravu O strastima i razlikovao se od Hrizipa po tome što je veću ulogu davao iracionalnim aspektima duše.</s><s>Međutim, novija istraživanja pokazala su da je takav pogled na Posejdonijevu kritiku Hrizipa uglavnom bio posljedica Galenovog (našeg glavnog svjedoka Posejdonijevih i Hrizipovih danas izgubljenih djela) sustavnog iskrivljenja njihovog mišljenja te da je Posejdonijeva teorija osjećaja zapravo u osnovi identična Hrizipovoj.</s><s>Prema tome, iako je Seneka možda koristio ove rasprave Hrizipa i Posejdonija, smatra se da je njegova glavna inspiracija bio Hrizipov spis.</s>

<s>Seneka je također mogao znati za djela koja je napisao peripatetički filozof Teofrast, kojeg u prvoj knjizi uzima kao filozofskog protivnika.</s><s>Sugerirano je i da postoje paralele i s epikurejskim filozofom Filodemom, koji je također napisao djelo O gnjevu.</s>

<s>Datiranje
Točan datum nastanka djela nije poznat, osim najranijeg datuma (terminus post quem), o kojem se zaključuje po tome što u spisu Seneka više puta spominje epizode bijesa cara Kaligule, koji je umro 24. siječnja 41. godine.</s><s>Seneka svog brata, kojem je uputio ovo djelo, naziva njegovim rodnim imenom Novat, a ne adoptivnim imenom Galion, koje je imao 52-53. godine, što sugerira da bi ovaj spis mogao datirati iz sredine 40-ih godina nove ere.</s>

<s>Spis donosi mnoge primjere gnjeva kao "kraljevskog ludila", a uz primjere iz orijentalne i grčke povijesti javlja se u više navrata i rimski car Kaligula.</s><s>Čuju se i oštre riječi o ograničavanju slobode govora.</s><s>Zaključuje se da bi spis mogao biti sastavljen početkom Klaudijeve vladavine, budući da u njemu ima tragova Senekinog vlastitog sukoba s Kaligulom i njegovim dvorom.</s>

<s>Treća knjiga započinje posebnim uvodom o strahotama gnjeva, i može se čitati samostalno, što je dovelo do sugestija da je osmišljena ili kao kasniji dodatak djelu, ili predstavlja zasebnu raspravu.</s>

<s>Naslov i sadržaj
Ira se definira kao "srdžba, gnjev, bjesnoća".</s>

<s>Spis O gnjevu sastoji se od tri knjige i jedan je od Senekinih Dijaloga (Dialogi) o moralnim temama.</s><s>Traktat je posvećen Senekinom starijem bratu Luciju Aneju Novatu.</s><s>Prva rečenica spisa glasi:</s>

<s>Iako je podijeljen u tri knjige, spis O gnjevu se zapravo može podijeliti na dva dijela.</s><s>Prvi dio (I – II,17) bavi se teorijskim pitanjima, dok drugi dio (II, 18 – III kraj) nudi praktično-terapeutske savjete.</s><s>Prvi dio započinje uvodom o strahotama gnjeva, nakon čega slijede definicije gnjeva.</s><s>Nastavlja se s pitanjima poput toga je li gnjev prirodan, može li se ublažiti, je li nehotičan i može li se u potpunosti izbjeći.</s><s>Drugi dio (knjiga II, 18 nadalje) započinje savjetima o tome kako izbjegavati lošu narav i kod djece i kod odraslih.</s><s>Nakon toga slijede brojni savjeti o tome kako se gnjev može izbjeći ili ugasiti, a dane su i mnoge anegdote primjera koje treba oponašati ili izbjegavati.</s><s>Djelo završava s nekoliko savjeta o tome kako se drugi ljudi mogu omekšati, nakon čega slijedi Senekino sažimanje teme o gnjevu.</s>

<s>Teme</s>

<s>Spis O gnjevu sastavljen je u kontekstu stoicizma, koji je ljude želio izvesti iz života podređenog porocima ka slobodnom životu koji karakterizira vrlina.</s><s>To je moguće postići ako se razumije kako kontrolirati strasti (grčki: pathê), pri čemu se gnjev klasificira kao jedna od strasti, i kako strasti podčiniti razumu.</s><s>Kao stoik, Seneka je vjerovao da su veze strasti i razuma takve da se strasti javljaju u racionalnom umu kao rezultat pogrešnog opažanja stvarnosti ili njezinog nerazumijevanja.</s><s>Strast je manjkavo uvjerenje, a javlja se kada um pogriješi u vezi s vrednovanjem stvari.</s>

<s>Seneka navodi da njegova terapija ima dva glavna cilja: jedan je da se ne razljutimo (tako što ćemo se oduprijeti gnjevu), a drugi je da ne činimo loše kad smo gnjevni (tako što ćemo obuzdati gnjev).</s><s>Velik dio savjeta posvećen je prvom cilju, sprječavanju gnjeva.</s><s>Seneka nudi nekoliko praktičnih savjeta za obuzdavanje bijesa (uglavnom u III, 10-15), iako nakon toga nastavlja svoju temu sprječavanja bijesa.</s><s>Naime, gnjev je za stoike bio suprotan ljudskoj prirodi, a osveta se smatrala zlom, što objašnjava Senekin naglasak na prevenciji gnjeva.</s><s>Činjenica da nudi savjete o obuzdavanju gnjeva pokazuje svijest da je njegova publika bila sastavljena od muških rimskih aristokrata kojima je gnjev uglavnom bio dio svakodnevice.</s>

<s>Predaja teksta
Djelo je sačuvano jer je bilo dio rukopisa Codex Ambrosianus (br. 90), koji datira iz 11. stoljeća.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

