O blagosti (Seneka)
<s>O blagosti () djelo je rimskog stoičkog filozofa Seneke Mlađeg napisano 55-56. godine n.e. i dio je niza njegovih traktata o moralnim pitanjima.</s><s>Djelo je izvorno imalo tri knjige, od kojih su sačuvane prva i dio druge, i bilo je posvećeno caru Neronu.</s>

<s>Datiranje
Djelo je napisano nakon što je Neron stupio na carsko prijestolje i očito datira iz prvog dijela Neronove vladavine.</s><s>Iz jedne Senekne primjedbe zaključuje se da je traktat napisan nakon što je Neron napunio osamnaest godina, dakle nakon ubojstva njegova suparnika Britanika 55. godine.</s><s>Stoga se ovaj spis može djelomično tumačiti i kao apologija, kojom je možda trebalo uvjeriti rimsku aristokraciju da će Britanikovo ubojstvo biti kraj krvoprolića, a ne njegov početak.</s>

<s>Djelo je sačuvano u fragmentarnom stanju.</s><s>Od originalne tri knjige do nas su došle samo prva i početak druge.</s>

<s>Tematika
Senekin spis O blagosti donosi poučni kontrast između dobrog vladara i tiranina i daje procjenu odnosa između vladara i njegovih podanika.</s><s>U prvoj knjizi dan je pregled povijesti kako bi se odabrali različiti vladari koji će se istaknuti kao primjeri, uključujući Dionizija iz Sirakuze i Sulu, koji se koriste kao negativni primjeri, te mladog Augusta, koji je uzet kao uzor.</s><s>Proširena ilustracija Augustove milosti prema pobunjenom Cini, uz primjer iz Neronova vlastitog života, trebalo je da potaknute ambicioznog cara da na isti način iskazuje blagost.</s>

<s>Iako je prva knjiga pisana na popularan način, razumljiv široj publici, druga knjiga dotiče se stoičkih paradoksa i filozofskih detalja.</s><s>Općenito, te dvije knjige ne obraćaju previše pozornosti na povijesnu točnost.</s>

<s>U svom spisu, Seneka ne raspravlja o ustavnoj legitimnosti principata, već se bavi problemom dobrog vladara.</s><s>Jedina stvarna snaga, prema njegovom mišljenju, bila je snaga koja se vodila stoičkom koncepcijom logosa (univerzalni razum).</s><s>Stoga je blagost, a ne sažaljenje ili nemotivirana velikodušnost, razuman pristup koji jamči pristanak i odanost carevih podanika i osigurava stabilnost državnog poretka.</s>

<s>Utjecaj
Spis O blagosti nalazi se među rijetkim djelima sačuvanim iz starog Rima koja su posvećena političkim savjetima.</s><s>To je posebno neobično budući da se radi o raspravi o milosrđu, dok kasniji panegiričari imaju tendenciju naglašavati carsku pobožnost i veličanstvo.</s>

<s>Tekst je došao do nas zajedno s rukopisom Senekinog traktata O dobročinstvima (De beneficiis) u jednom od najranijih sačuvanih Senekinih rukopisa, kao dio Codexa Nazarianusa iz 8. stoljeća (Vat.</s><s>Pal.</s><s>1547).</s><s>U 12. stoljeću primjerci spisa O blagosti kružili su Europom gotovo uvijek vezani uz spis O dobročinstvima, i u tom su obliku ta dva traktata stigla do renesanse.</s><s>Iako se uvijek smatralo manjim Senekinim djelom, ono je dobilo jednu značajnu ocjenu 1532. godine, kada je Jean Calvin objavio svoj komentar na njega.</s>

<s>Calvinov komentar
Ubrzo nakon završetka studija prava, mladi Jean Calvin napisao je svoju prvu knjigu, komentar na Senekino djelo De clementia.</s><s>Komentar se uglavnom sastoji od filoloških bilješki i usporedbi s drugim rimskim piscima prošaranih bilješkama o Senekinom stilu i idejama.</s><s>Za to su predložena tri razloga.</s><s>Prvo, Erazmo Roterdamski napisao je predgovor svom prijevodu Seneke iz 1529. godine u kojem je pozvao kritičke komentare mladih znanstvenika.</s><s>Neki vjeruju da je Calvin, prihvaćajući ovaj poziv, pokušao uspostaviti svoju reputaciju kao humaniste među intelektualnom elitom.</s><s>Drugo, budući da je u renesansno doba došlo do općeg oživljavanja stoicizma, Calvin je možda jednostavno želio steći veću popularnost od Seneke.</s><s>Theodore Beza, koji je bio Calvinov nasljednik u Ženevi, spominje Seneku kao "velikog favorita za njega", jer je bio "očito u skladu s Calvinom".</s><s>Treća mogućnost, koju znanstvenici općenito odbijaju, jest da je pisao francuskom kralju Françoisu I. Nedostatak posvete njemu, spomen na njega i gruba pogreška koja bi se dogodila u usporedbi Françoisa i Nerona doveli su do toga da ova teorija bude odbačena.</s>

<s>Pišući svoj Komentar, Calvin se poslužio tekstovima dvaju "drevnih stupova", Cicerona i Seneke, i dvaju "modernih stupaova", Erazma i Budaeusa.</s><s>Ford Lewis Battles tvrdi da je prisutan i treći "moderni stup", Filip Beroald Stariji.</s><s>Kad citira izvore, Calvin je manje upućen u grčku književnost nego u rimsku.</s><s>Vrijedi napomenuti da je Calvinova kratka biografska skica Seneke na samom početku preuzeta gotovo u cijelosti od Tacita i da zanemaruje manje laskavu sliku koju je dao Dion Kasije.</s>

<s>U osnovi, Calvin se u ovom trenutku svoje karijere ponaša kao humanist, a ne kao protestantski reformator.</s><s>Calvin i Seneka slažu se da su svi ljudi grešnici i da grijeh treba biti kažnjen, i obojica su predani determinističkom teizmu.</s><s>Međutim, postaje jasno da Calvin nije namjeravao prenijeti stoičke elemente u protestantsku teologiju, i zapravo Calvin češće napada stoičko vjerovanje nego što ga odobrava.</s><s>Osim teološke kritike, Calvin također kritikuje Senekin stil kao previše bujan i primjećuje: "Nedostaje mi i uredan raspored materije, što sigurno nije najmanje važna kvaliteta dobrog stila".</s><s>Ovjde se već može primijetiti anticipacija Calvinova punog razvoja u njegovoj metodi pisanja, kao i transformacija Calvinova klasičnog učenja i ozbiljnosti stoičke etike u kršćansku vjeru.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

