Иван Бах
<s>Иван Бах (Bach) (Загреб, 12. децембар 1910 – Загреб, 9. јул 1983) је био историчар уметности и преводилац.</s>

<s>Биографија 
Рођен је у Загребу 12. децембра 1910. у од мајке Нине Вавре, глумице и списатељице и оца Јосипа Баха, позоришног управника и режисера.</s><s>Студирао је историју уметности и класичну археологију на Филозофском факултету у Загребу (1930 – 1935).</s><s>Припада загребачкој школи и изразити је представник генерације историчара, ученика професора Артура Шнајдера (), који су стасали пред Други светски рат.</s>

<s>Након што је дипломирао, једно краће време је радио у Археолошком музеју у Загребу.</s><s>Из тог периода је и његова докторска теза „Антикни фигурални бронзани предмети Археолошко-хисторијског музеја у Загребу“.</s><s>Докторирао је 1939.</s>

<s>У младости се повремено бавио превођењем.</s><s>Тако је у Народном позоришту у Београду 1934. игран његов превод комедије „Интимности“ () Ноела Кауарда.</s>

<s>Од пресудног значаја за његову каријеру је био долазак у Музеј за умјетност и обрт, којим је од 1933. руководио Владимир Ткалчић.</s><s>Запослио се 1937. као кустос.</s><s>Већ наредне године, под Ткалчићевим надзором радио је на инвентару уметничких дела из ризнице православног манастира Гомирје.</s><s>Након тога је радио на сређивању, обради и излагању збирке православне црквене уметности у Музеју, која се увећавала новим откупима.</s><s>У исто време се бавио обрађивањем икона из цркве у Комоговини.</s><s>Године 1940. је обишао цркву и фотографисао једини сигнирани иконостас Василија Романовича из 1758, у цркви Светог Георгија у Слатинском Дреновцу, код Ораховице, кога су спалиле усташе 1941. са целокупним црквеним инвентаром.</s><s>Захваљујући фотографским снимцима сачувана је само успомена на ово Романовичево дело.</s>

<s>У Музеју за умјетност и обрт је провео највећи део свог радног века, од 1937, па све до пензионисања 1973.</s><s>Рад у музеју је прекидао само у периодима 1942—1943, радећи као вршилац дужности управитеља Етнографског музеја у Бања Луци, у периоду 1943—1945 је био доцент на Филозофском факултету на Свеучилишту у Загребу, а током  1950—1951 је био вршилац дужности директора Конзерваторског завода у Загребу.</s>

<s>Почетком Другог светског рата, по формирању Независне Државе Хрватске, донет је низ законских одредби којима су озакоњени пљачка, демолирање и рушење фрушкогорских манастира и српских цркава на подручју НДХ.</s><s>Девастација и рушење цркава, манастира и свих установа
културе је вршена плански и систематски.</s><s>Формиран је суд у Сремским Карловцима, чије је име промењено у Хрватске Карловце, са задатком да изврши пренос непокретне имовине Патријаршије, као и имовине српских завода и установа власништво НДХ.</s><s>На захтав Владимир Ткалчића, као равнатеља Музеја за умјетност и обрт у Загребу и мимо знања министра наставе Милета Будака, Министарство наставе је издало одредбу да у сарадњи са особљем Археолошког, Хисторијског, Етнографског музеја, те Конзерваторског завода у Загребу преузме све старине у православним црквама и манастирима у Хрватској, које су биле извргнуте пропасти.</s>

<s>Иван Бах, заједно са Владимиром Ткалчићем, спасио је од пропасти многе драгоцене уметничке предмете, највише из православних цркава и манастира на територији НДХ који су им били доступни.</s><s>Драгоцености су највећим делом биле из фрушкогорских манастира.</s><s>Захваљујући познавању православне црквене уметности, Иван Бах је имао битну улогу у акцији спашавања.</s><s>Током читавог рата је радио на сређивању и инвентарисању, те пружио велику помоћ екипи музејских стручњака.</s>

<s>Спашени материјал је до краја рата чуван у Музеју за умјетност и обрт, у трезорима Свеучилишне књижнице, централној књижници „Просвјете“ и Музеју града Загреба.</s><s>Након рата, заједно са  Владимир Ткалчићем, Радославом Грујићем и Зденком Војновићем,  нашао се у комисији, чији је задатак био повратак црквених ствари Српској православној цркви, али је у току рада комисије одлучено да се повратак изврши само за ствари које су припадале црквама на територији Србије, што је и учињено априла 1946.</s><s>У случајевима где је то било могуће, односно цркве нису биле срушене, ове ствари су враћене на своја првобитна места, а остатак је депонован у просторије Српске патријаршије.</s>

<s>Три хрватске институције су остатак сачуваног материјала тек 1983. вратиле Српској православној цркви, а 1985. је отворен музеј Српске православне цркве Епархије загребачко-љубљанске 1985.</s><s>Приликом отварања музеја, заједно са Владимиром Ткалчићем, Иван Бах је постхумно проглашен почасним чланом Друштва конзерватора Хрватске, због заслуга за спашавање сакралног блага српских манастира и црквених ризница од ратног разарања.</s>

<s>Био је члан послератне реституционе комисије Владе ФНРЈ, за повратак уметничких дела и споменика културе из Мађарске и Аустрије, у инвентарисању споменика културе који су остали у Мађарској.</s>

<s>Након рата, радио је на обнови музејске поставке, а затим се определио за збирку метала, на којој је радио до пензионисања 1973.</s><s>Организовао је изложбе метала и црквене уметности у Музеју за уметност и обрт у Загребу.</s><s>У Београду је организовао савезну изложбу „Уметничка обрада метала народа Југославије кроз векове“ (1956) У периоду 1958—1966 је био председник Интернационалног музејског већа.</s>

<s>Посветио се примењеној уметности, првенствено вештачкој обради метала и златарству, као и њиховом историјском и естетском проценом.</s><s>Објавио је велики број научних радова из области златарства.</s><s>Писао је о уметности, у временском периоду од антике, до 20. века.</s><s>Суштину његовог рада представљају истрајна архивска и теренска истраживања, пре свега злата и метала, што му је била ужа специјалност специјалност, а у ширем смислу проучавао је и фотографију, керамику, штампарство, столарство, затим сликарство српских уметника у Хрватској, као и деловање домаћих уметника у Мађарској и Аустрији, али и обрнуто.</s><s>Прикупио је велику количину грађе о загребачким златарима у 17. и 18. веку и дошао до спознаје домаће аутохтоне златарске производње.</s><s>Као кустос збирке металних предмета у Музеју за умјетност и обрт у Загребу истраживао је податке о старијим кујунџијама у Хрватској, пре свега у Загребу и Вараждину.</s>

<s>Дела 
Већина његових радова су остали расути по часописима, новинама, каталозима, зборницима и енциклопедијама.</s>

<s>„Прилози повијести српског сликарства у Хрватској од краја XVII до краја XXVIII вијека“ (1949)
„Три рада страних умјетника у Хрватској“ (1957)
„Прилози познавању златарских радова у Хрватској“ (1961)
„Метални предмети цркве Св. Ивана у Загребу“, (1966)
„Три калежа из четрнаестог стољећа“ (1971)
„Мач дубровачког кнеза, дар Матије Корвина“ (1971)
„Емаљне плочице из  века у Рабу“ (1972)
„Звоно из XIII стољећа у Музеју града Шибеника“ (1972)
„Вараждински златари Јурај Кунић (око 1977-1831) и његов син Винко (1977)“</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

<s>Historičari umjetnosti
Biografije, Zagreb</s>

