Недо Зец
<s>Недо Зец (Мостар, 1899 — Сарајево, 17. новембар 1971) је био лекар специјалиста за неуропсихијатрију, оснивач и професор Медицинског факултета у Сарајеву, члан Академија наука и умјетности Босне и Херцеговине, први послератни министар здравља у Народној Републици БиХ, оснивач је и први шеф Клинике за нервне и душевне болести у оквиру Медицинског одељења Универзитета у Сарајеву, која је једно време носила његово име.</s><s>Оснивач је психијатријских установа на Јагомиру (1948) и Соколцу - Сокоцу (1958), као и других здравствених установа у Босни и Херцеговини.</s><s>Аутор је преко 80 научних и стручних радова.</s><s>Преживели је заточеник у Логору Јасеновац у периоду (1942—1943), о чему је оставио сведочанство под насловом „Ради ти, дијете, свој посао!“ (1961).</s>

<s>Биографија 
Дипломирао је на Медицинском факултету Универзитета у Бечу.</s><s>Још као студент је радио у Неуропсихијатарској клиници професора Вангерјаурега ().</s>

<s>Због политичке неподобности, као отворени левичар у Краљевини Југославији уместо усавршавања, осам година је радио као срески лекар по забаченим местима у Македонији и Босни и Херцеговини.</s><s>Након тога је завршио специјализацију из неуропсхијатрије и положио специјалистички испит 1934. године на Клиници за душевне болести у Београду, где је изабран за асистента.</s>

<s>Од 1940. године је радио на неуропсихијатарском одељењу Опште државне болнице у Сарајеву (Кошевска боница).</s><s>Међутим, убрзо је успостављена НДХ.</s>

<s>Након што је 16. јула 1942. године из болнице успела да побегне ухапшена Олга Марасовић, секретар Месног комитета КПЈ Сарајево, у другој половини истог месеца, ухапшен је на потказивање болничара, шпијуна Усташке надзорне службе, заједно са тридесетак здравствених радника (између 32 и 35 болничара, лекара и службеника управе бонице), као активисте НОП.</s><s>Цела група је током наредне две недеље мучена, а затим отпремљена у Логор Јасеновац (већина) или у Стару Градишку.</s><s>Недо Зец је био један од петоро преживелих логораша из те групе.</s><s>Налазио се у делу логора са радионицама.</s><s>У логору је био у периоду 1942—1943.</s><s>Успео је да се спасе и за собом је оставио драгоцена сведочанства о животу у логору и усташким злочнима.</s>

<s>На великом митингу у тек ослобођеном Сарајеву, организованом 8. априла 1945. године, са свечане трибине је поздравио ослободиоце града у име истакнутих патриота, као представник Срба.</s><s>Десетак дана касније (19. април) нашао се у привременом градском народном одбору, који је обављао функцију власти до наредних избора.</s>

<s>Након Другог светског рата, 1945. већ као искусан представник здравствене службе, постао је први министар народног здравља Народне Републике Босне и Херцеговине.</s><s>У току 1945. године Министарство народног здравља је покренуло велику акцију сузбијања пегавог тифуса, која је била успешно завршена.</s><s>Значајне су и здравствене екипе с великим бројем стручњака из других република, које су обишле целу БиХ, са циљем установљавања здравственог стања становништва после рата и пружњања специјалистичке помоћи на терену.</s><s>Оснивач је Института за дерматовенерологију, пуерикултуру, Института за туберкулозу и Института за здравствено просвећивање, а отворене су и две школе: Средња медицинска и Средња зубарска и зубнотехничка школа у Сарајеву.</s>

<s>Године 1946. као министар народног здравља је званично отворио Медицински факултет у Сарајеву.</s><s>Почетком 1947. године је именован за редовног професора Медицинског факултета у Сарајеву и постављен за шефа катедре за неуропсихијатрију и за шефа Клинике за нервне и душевне болести.</s><s>Био је продекан школске 1947/48. и декан школске 1950/51.</s><s>Медицинског факултета.</s>

<s>Објавио је око 80 научних и стручних радова, који су обајвљени у домаћим и страним часописима.</s><s>Још као студент је почео да проучава шизофренију.</s><s>Први је у тадашњој Југославији увео у то време модерну терапију ове болести кардијазолским шоковима.</s><s>Детаљно је обрадио проблем неуроеулитичких обољења код ендемичног сифилиса раширеног у Босни и Херцеговини  и чије је сузбијање започело још током аустроугарске окупације, а завршено у Социјалистичкој Југославији.</s><s>Дао је оригинална тумачења и изнео нове научне поставке о абортивној природи тих обољења.</s>

<s>Интензивно се бавио и проблемом миопатија и поремећајима функција мишића, о чему је објавио низ радова.</s><s>Од општег значаја је његова метода лечења улкусне болести инсулиским шоковима, која је дала добре резултате.</s><s>Посебно интересовање је имао за психологију деце, а значајна је и његова концепција о псеудошизофренији.</s>

<s>Дао је значајан допринос развоју психијатрије у Босни и Херцеговини.</s><s>Оснивач је и први је водитељ Неуропсихијатријске клинике у оквиру Медицинског одељења Универзитета у Сарајеву (1947), као и психијатријских установа на Јагомиру (1948) и Соколцу - Сокоцу (1958).</s><s>Оснивач је и неколико пута је обављао функцију председника Секције неуропсихијатара и Друштва љекара БиХ, те председник Удружења неуропсихијатара Југославије 1960.</s>

<s>Дневна психијтарска болница у оквиру Клиничког центра Универзитета у Сарајеву је носила његово имес до 1990-тих.</s>

<s>Један је од покретача часописа „Живот и здравље“.</s><s>Био је члан „Просвјете“, просветног и културног друштва Срба у Босни и Херцеговини, до забране друштва 1949.</s><s>Друштво је након обновитељске скупштине јула 1945. формирало секцију за народно просвећивање, чији је био члан.</s><s>На основу овог пројекта, штампан је „Буквар“ у 40.000 примерака.</s>

<s>За свој плодоносни рад је неколико пута одликован.</s><s>Добитник је Ордена рада другог реда, два пута, Оредна рада првог реда, Ордена Републике са златним венцем, Двадесетседмојулске награде БиХ, као и низа других признања.</s>

<s>Био је члан Научног друштва Босне и Херцеговине од његовог оснивања (1952), а пред смрт је постао редовни члан Академије науке и уметности БиХ (1971).</s><s>Такође је обављао функцију секретара Одељења медицинских наука и био члан председништва Академије.</s>

<s>Радови 
Значајнији стручни радови:
 „О психологији дјетињства и проблемима васпитања“, „Свјетлост“, Сарајево (1950)
 „Основи медицинске психологије и психопатије“, Завод за издавање уџбеника, Сарајево (1970)
 „Neuropsychiatrie Affections and Endemie Syphilis in BiH“
 „Инсулинска терапија улкусне болести“
 „Neurosenin der Eisenhütte Zenica“
 „Das pseudoschizophrenie Syndrom“
 „Биогени амини у експерименталној и клиничкој миотонији“ (с П.</s><s>Штерном)
 „Health Protection in Adolescence“
 „Strokes and the Weather“</s>

<s>Сведочанство из Логора Јасеновац:
 ''„Ради ти, дијете, свој посао!“, објављено у: 
 „Да се не заборави“, Сарајево, „Веселин Маслеша“ (1961)
 „Отпор у жицама сећање заточеника“ 1, Београд ВИЗ (1969)
 „Поруке“, 1 (4.7.1970)
 „Ослобођење“ (1971)
 „Ријечи које нису заклане, свједочанства преживјелих заточеника Логора Јасеновац“, књига I, у издању Спомен-подручја Јасеновац (1973)
 „Catena mundi“, I Београд-Краљево(1992)</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

<s>Liječnici</s>

