Retorika posvećena Hereniju
<s>Retorika posvećena Hereniju ili Retorika Hereniju (), u rukopisima Četiri knjige retorike posvećene Gaju Hereniju (), naslov je rimskog udžbenika retorike iz 1. stoljeća pne., sastavljenog u četiri knjige, čiji veći dio čine praktične pouke i obavještenja prema ustaljenom redoslijedu retorskih priručnika, u kome se razlikuje pet "dijelova" retorske umjetnosti: iznalaženje (inventio) uvjerljivih argumenata i tema, njihovo raspoređivanje (dispositio) u govoru, zatim izričaj (elocutio), pamćenje (memoria) i način kazivanja (pronuntiatio).</s><s>Spis je možda napisan u razdoblju između 86. i 82. g. pne.</s>

<s>Sadržaj
Spis je upućen Gaju Hereniju, koji je inače nepoznat, i ostao je najpopularnijom knjigom o retorici tijekom srednjeg vijeka i renesanse.</s><s>Često se koristio, zajedno s Ciceronovim spisom O iznalaženju tema za govor (De inventione), za poučavanje retorike, a postoji preko stotinu rukopisa.</s><s>Također je često prevođen na europske narodne jezike i nastavio je služiti kao standardni školski tekst o retorici tijekom renesanse.</s><s>Spis se usredotočuje na praktičnu primjenu retorskog umijeća i donosi brojne primjere.</s><s>To je ujedno i prva knjiga koja govori o retorici na visoko strukturiran i sustavan način.</s><s>Za razliku od Cicerona, koji se u djelima o govorništvu naročito zanima za teoriju i znanstvenu problematiku govorničkog umijeća, anonimni pisac Retorike posvećene Hereniju pruža samo praktične upute, pokazuje prijezir prema znanstvenoj problematici i odbacuje grčko teoretiziranje.</s>

<s>Diskusija o retorskom izričaju (elocutio) najstarija je sačuvana sustavna obrada latinske stilistike, a mnogi se primjeri odnose na suvremene događaje iz rimske povijesti.</s><s>Ovaj novi stil, koji je procvjetao jedno stoljeće nakon pisanja ovog djela, promicao je revolucionarni napredak u rimskoj književnosti i govorništvu.</s><s>Međutim, prema nekim analitičarima, predavanje govorništva na latinskom jeziku u osnovi je bilo kontroverzno jer se na govorništvo gledalo kao na političko sredstvo koje je morao biti u rukama pripadnika više klase, koji su tečno govoriili grčki.</s><s>Retorika posvećena Hereniju može se promatrati kao dio liberalnog populističkog pokreta, koji su promicali ljudi kakav je bio Lucije Plocije Gal, koji je 93. pne. prvi otvorio školu retorike u Rimu koja se u potpunosti odvijala na latinskom jeziku.</s><s>Djelo sadrži i prvi poznati opis mnemotehnike poznate kao "metoda lokusa".</s><s>Spis donosi i prvu cjelovitu obradu memorije (pamćenje govora).</s>

<s>Prema ovom spisu, postoje tri vrste govora: demonstrativni (demonstrativum), gdje se neka osoba hvali ili kritizira; deliberativni (deliberativum), gdje se daju politički savjeti; te sudski (iudiciale), gdje se rješavaju pravne kontroverze.</s><s>Nadalje, Retorika posvećena Hereniju predlaže pet koraka u sastavljanju govora: exordium, u kojem autor koristi relevantna opća mjesta, anegdote, citate ili analogije kako bi privukao pažnju, a zatim ih povezuje s konkretnom temom; narratio, gdje autor sažeto iznosi koji će biti argument, teza ili poanta koju želi dokazati; divisio, gdje autor iznosi glavne točke ili pregled rasprave kako bi razjasnio o čemu će se dalje raspravljati; confirmatio, gdje se iznose argumenti (često tri argumenta) za tezu koju autor zastupa, kao i dokaze koji ih podupiru; refutatio, gdje se iznose i pobijaju suprotni argumenti; te conclusio, gdje se daje sažetak argumenta te se opisuju vrijednost autorova stajališta i radnje koje bi se mogle poduzeti.</s>

<s>Također, spis dijeli govorništvo u tri stila.</s><s>Svaki stil ima osobine koje ga čine najučinkovitijim za određenu svrhu govora.</s><s>Visoki stil, koji koristi brižljivo raspoređen i složen jezik, rabi formalnu i impresivnu dikciju; svrha je potaknuti publiku, bilo emocionalno bilo na vršenje neke akcije.</s><s>Srednji stil, koji koristi opušteniji, ali ne baš na razini svakodnevnog razgovora, izbjegava korištenje kolokvijalnih riječi, ali nije pretjerano formalan; svrha je ugoditi publici ili je zabaviti.</s><s>Jednostavan stil, koji koristi govor uobičajen za svakodnevni razgovor, upotrebljava kolokvijalizme i neformalni jezik, a najprikladniji je za podučavanje i objašnjenje.</s>

<s>Struktura
Retorika posvećena Hereniju podijeljena je u četiri knjige, koje se dalje dijele na manje odjeljke.</s><s>Svaka knjiga ima preambulu i zaključak.</s>

<s>Knjiga I predstavlja teme kojima će se djelo baviti: različite vrste govora (sudski, savjetodavni i epidiktički) te vještine koje govornik mora steći u vezi s iznalaženjem, raspoređivanjem, govorenjem, pamćenjem i izvedbom, vještine koje se uče kroz teoriju, oponašanje i prije svega vježbanje.</s><s>Autor zatim ulazi u srž svoje teme, počevši od iznalaženja teme za govor (inventio), što ga dovodi do proučavanja diskursa, za koji preporučuje strukturiranje prema sljedećoj raščlambi: uvod, pripovijedanje, podjela, potvrda, opovrgavanje, zaključak.</s><s>Slijedi odlomak posvećen pravnim slučajevima, koje autor namjerno prekida kako ne bi umorio čitatelja.</s>

<s>Knjiga II ukratko sažima teme o kojima se raspravljalo u prethodnoj knjizi prije nego što se vrati analizi iznalaženja tema vezanih za sudski govor, što u autorovim očima predstavlja najosjetljivije u područje.</s>

<s>Knjiga III proučava dva druga oblika govora, savjetodavni i epidiktički, čime se završava dio posvećen iznalaženju teme, da bi se prešlo na raspored građe, pamćenje i izvedbu govora.</s>

<s>Knjiga IV posvećena je govoru koji ilustrira teorijske savjete dane u prethodnim knjigama, gdje autor raspravlja o razlozima koji su ga naveli da odabere primjere koje je sam izmislio, umjesto da ih bira iz književnosti, kako to preporučuju grčki retoričari.</s><s>Naposljetku raspravlja o izričaju (elocutio).</s>

<s>Autorstvo
Odlomke iz ovog spisa navode Hijeronim i Priscijan, kao i drugi antički gramatičari, i svi o njemu govore kao o Ciceronovom djelu.</s><s>Takvim su spis smatrali i većina uglednih filologa 15. stoljeća, Leonardo Aretin, Angelo Policijan i Lorenzo Valla.</s><s>No već dosta rano Ciceronovo su autorstvo počeli dovoditi u sumnju Rafael Regije i Angelo Decembrije, pa se rasprava o pravom piscu Retorike posvećene Hereniju nastavila do 20. stoljeća.</s><s>Gotovo se svi izdavači slažu da je Ciceronovo autorstvo sumnjivo, premda je djelo u rukopisima pripisano Ciceronu i na neki je način povezano s Ciceronovim ranim spisom O iznalaženju tema za govor (De inventione), no postoje različita mišljenja o njegovom pravom autoru; neki ga pripisuju izvjesnom Kornificiju (Cornificius), na temelju šturih podataka u Kvintilijanovom Obrazovanju govornika.</s><s>Tako je Rafael Regije sugerirao tri hipoteze: da je spis napisao Kvint Kornificije, kvestor 81. g. pne. i neuspješni kandidat za konzula 64. g. pne.; da ga je sastavio Virginije (Virginius), retor iz Neronovog vremena; te da je njegov autor Timolaj (Timolaus), sin kraljice Zenobije, koja je imala starijeg brata Herenijana (Herennianus).</s><s>Paulo i Aldo Manucije, Sigonije, Mauret i Bartije, kao i drugi, prihvatili su prvu Regijevu sugestiju.</s><s>G. J. Vossius isprva je kao autora sugerirao mlađeg Kvinta Kornificija, Ciceronovog kolegu augura, no kasnije je primijenio mišljenje i pretpostavio da je djelo sastavio Tulije Tiron; Julije Cezar Skaliger odlučio se za Marka Galiona, a drugi za Laureata Tulija, Marka Antonija Gnifona ili Elija Stilona.</s>

<s>Sumnja u Ciceronovo autorstvo
Argumenti koji ukazuju na to da Retoriku upućenu Hereniju nije napisao Ciceron mogu se ukratko sažeti na slijedeći način.</s><s>Prvo, to djelo nije moglo biti sastavljeno prije Ciceronova spisa O govorniku (De oratore), budući da Ciceron u njemu (I, 2) govori o svojim pionirskim naporima na tom polju kao grubim i još nedovršenim, što savršeno odgovara dvama knjigama spisa O iznalaženju tema za govor (De inventione), dok je Retorika posvećena Hereniju cjelovita i potpuna u svim svojim dijelovima; štoviše, autor Retorike posvećene Hereniju žali se na samom početku da su ga toliko pritisle obiteljske i poslovne obveze da nije mogao pronaći slobodnog vremena za svoje omiljeno zanimanje, što se uopće ne može primijeniti na ranu Ciceronovu karijeru.</s><s>Drugo, djelo nije moglo nastati iz Ciceronova pera nakon spisa O govorniku, budući da Ciceron nikad ne aludira na takav pothvat među mnogima koje je poduzeo u kasnijim godinama te budući da bi takvo djelo bilo nedostojno njegove zrele dobi, istančanog ukusa i velikog iskustva: djelo je u svakom pogledu inferiorno u usporedbi sa spisom O iznalaženju tema za govor, na koji i sam autor u kasnijim godinama gleda s prijezirom.</s><s>Treće, Kvintilijan neprestano citira spis O iznalaženju tema za govor i druga Ciceronova retorska djela, ali nikad ne obraća pažnju na Retoriku posvećenu Hereniju.</s><s>Četvrto, Marije Viktorin, u svom komentaru na spis O iznalaženju tema za govor uopće ne aludira na postojanje Retorike posvećene Hereniju.</s><s>Peto, Servije tri puta spominje Ciceronovu Retoriku (Rhetorica), a Kasiodor spominje Ciceronovo Retorsko umijeće (Ars rhetorica), ali svi su njihovi citati zapravo iz spisa O iznalaženju tema za govor, a ne iz Retorike posvećene Hereniju.</s>

<s>Odnos između Retorike i Cicerona
Ono što je najzanimljivije u vezi s ova dva spisa jest njihova izvanredna međusobna sličnost, koja je toliko upečatljiva da je nemoguće sumnjati u to da neka povezanost među njima doista postoji.</s><s>Premda postoje brojne i vrlo značajne razlike, ipak je redoslijed tema isti, a u mnogim su odjeljcima navedena ista pravila gotovo istim riječima i ilustrirana istim primjerima.</s><s>Primjerice, kod Cicerona (O iznalaženju tema za govor, I, 50) i u Retorici posvećenoj Hereniju (II, 23) iz istog se razloga navode ista četiri stiha iz Plautova Tri groša, a Plaut se kritizira za ono što nije skrivio, budući da su kritičari pogrešno razumjeli snagu njegova izričaja.</s><s>Ne možemo pretpostaviti da je autor Retorike posvećene Hereniju kopirao iz spisa O iznalaženju tema za govor, budući da prvi obuhvaća mnogo širi spektar od drugog; još manje možemo vjerovati da bi Ciceron bio kriv za besramni plagijat, koji se mogao vrlo lako otkriti.</s><s>Nije moguće ni da su oba autora svoju tezu izvele iz nekog zajedničkog grčkog izvornika, jer ne samo da je nevjerojatno da su dvije osobe koje prevode neovisno jedna o drugoj toliko izraza prevele na gotovo identičan način, nego i zato što tu teoriju ruše ilustracije primjerima uzetih iz rimskih pisaca koje su zajedničke obojici autora.</s>

<s>Moguća su dva rješenja ove zagonetke.</s><s>Prvo, oba spisa predstavljaju bilješke dvojice učenika s predavanja istog rimskog retora, pri čemu je jedan učenik dao cjelovit zapis predavanja, a drugi ih je samo skicirao i ostavio u nedovršenom stanju.</s><s>Alternativno, spis Retorika posvećena Hereniju donosi izvorna predavanja, koje je potom objavio sam predavač.</s><s>Ova je hipoteza u suprotnosti s tonom u preliminarnim napomenama spisa, ali može dobiti određenu potporu iz tvrdnje (I, 9) o originalnosti u tezama o insinuationes, koje su bez primjedbi usvojene u spisu O iznalaženju tema za govor.</s><s>U svakom slučaju, nije moguće dokazati tko je pravi autor Retorike posvećene Hereniju.</s><s>Na prvi pogled čini se vjerojatnim da joj je autor Kornificije (no koji od dvojice, nije moguće utvrditi).</s><s>Kvintilijan često spominje nekog Kornificija kao pisca o retorici, a na jednom mjestu navodi njegovu klasifikaciju stilskih figura, koja točno odgovara klasifikaciji danoj u Retorici posvećenoj Hereniju.</s><s>No, s druge strane, Kvintilijan pripisuje Kornificiju mnoge navode koji se ne pojavljuju nigdje u Retorici posvećenoj Hereniju.</s><s>Nekoliko historijskih aluzija u spisu odnose se na razdoblje između konzulata Lucija Kasija Longina 107. g. pne. i smrti Publija Sulpicija Rufa 88. g. pne., a ako je točna pretpostavka da se u djelu referira na drugi konzulat Kornelija Sule, onda se može zaključiti da Retorika posvećena Hereniju nije nastala prije 80. g. pne.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s></s>

<s>Rimska književnost
Djela 1. vijeka pne.</s>

