Janusz Korczak
<s>Janusz Korczak, pravim imenom Henryk Goldszmit, poznat još i kao Stari Doktor ili Gospon Doktor (Stary Doktor, Pan Doktor), (Varšava, 22. srpnja 1878. ili 1879. – Sabirni logor Treblinka, 5. ili 6. kolovoza 1942.) – poljski liječnik židovskog porijekla, pedagog, pisac, publicist, društveni djelatnik, časnik poljske vojske.</s>

<s>Bio je moderni pedagog, autor brojnih izdanja iz područja teorije i prakse odgoja, te začetnik ideje o promicanju prava djeteta i potpune ravnopravnosti djece.</s><s>Kao ravnatelj sirotišta osnovao je dječji sud časti na kojem su djeca sama razmatrala i odlučivala o slučajevima koje bi prijavila.</s><s>Pred sudom su odgovarali i odgojitelji.</s><s>„Divan čovjek koji je imao hrabrosti vjerovati djeci i mladima o kojima je skrbio, povjerivši im održavanje discipline, a pojedincima preuzimanje najsloženijih i iznimno odgovornih zadaća“ – pisao je o Korczaku poznati švicarski psiholog Jean Piaget nakon posjeta „Domu za siročad“ koji je poljski pedagog osnovao i vodio.</s>

<s>Korczak je pokrenuo i izdavanje prvog časopisa namijenjenog djeci Male smotre koji se sastavljao od radova koje su u uredništvo slali dječji autori.</s><s>Bio je jedan od začetnika istraživanja iz područja psihološkog razvoja djece i pedagoške dijagnostike.</s>

<s>Bio je poljski Židov koji je cijeloga života naglašavao kako pripada obama narodima.</s>

<s>Mladost i obrazovanje 
Korczak se rodio u Varšavi u poloniziranoj židovskoj obitelji kao sin odvjetnika Józefa Goldszmita (1844-1896) i Cecylie rođ.</s><s>Gębicke (1853/4–1920).</s><s>Korczakov rodni list nije sačuvan, stoga datum rođenja nije posve pouzdan.</s><s>Obitelj Goldszmit porijeklom je iz Lubelskog kraja, dok obitelj Gębicki svoje porijeklo vuče iz okolice Poznanja.</s><s>Pradjed Maurycy Gębicki i djed Hersz Goldszmit bili su liječnici.</s><s>Grobovi Korczakova oca te njegovih djeda i bake s majčine strane (majčin grob nije pronađen) nalaze se na židovskom groblju u Varšavi u Okopovoj ulici.</s>

<s>Početno dobra materijalna situacija obitelji Goldszmit pogoršala se zbog psihičke bolesti oca koji je početkom devedesetih godina 19. st. prvi put završio u psihijatrijskoj bolnici sa simptomima psihoze.</s><s>Otac je umro 26. travnja 1896.</s><s>Kako bi pomogao u uzdržavanju obitelji nakon očeve smrti Korczak je kao sedamnaestogodišnji đak počeo davati instrukcije.</s><s>Njegova pak majka Cecylia Goldszmit iznajmljivala je sobe u njihovu varšavskome stanu.</s><s>Korczak je polagao maturu kao dvadesetogodišnjak.</s>

<s>Kao dijete Janusz Korczak je puno čitao.</s><s>Mnogo godina kasnije, u memoarima koje je pisao u getu, kaže: „(…) zahvatila me je ludost, manija čitanja.</s><s>Svijet oko mene je nestao, postojala je samo knjiga“.</s><s>Godine 1898. krenuo je na studij na Medicinski fakultet Carskog sveučilišta u Varšavi.</s><s>U ljeto 1899. po prvi je put otputovao u inozemstvo – otisnuo se u Švicarsku gdje se između ostaloga upoznao s djelatnošću i pedagoškim stvaralaštvom J. H. Pestalozzija.</s><s>Krajem iste godine bio je i nakratko uhićen zbog svoje aktivnosti u čitaonicama Varšavske udruge za dobrotvorni rad.</s><s>Studirao je šest godina, ponavljajući prvu godinu studija.</s><s>Također je pohađao nastavu na tzv. Letećem učilištu.</s><s>Tijekom godina provedenih na studiju upoznao je najsiromašnije varšavske četvrti, život radnika i lumpenproletera.</s><s>Bio je član masonske lože Zvijezda mora, pripadnice Međunarodne masonske federacije Le Droit Humain osnovane u svrhu „pomirenja svih ljudi podijeljenih vjerskim barijerama te u svrhu traganja za istinom uz istovremeno poštivanje drugog (čovjeka)“.</s>

<s>Liječnik 
23. ožujka 1905.</s><s>Korczaku je uručena liječnička diploma.</s><s>U lipnju iste godine kao liječnik je unovačen u rusku carsku vojsku.</s><s>Sudjelovao je u rusko-japanskome ratu, služeći u Harbinu.</s><s>Od djece u Mandžuriji učio je kineski jezik.</s><s>Krajem ožujka 1906. vratio se u Varšavu.</s><s>Od 1905. do 1912. radio je kao pedijatar u dječjoj bolnici Bersoni i Baumani.</s><s>Kao tzv. mjesni liječnik imao je obvezu stalnog dežurstva u bolnici (zauzvrat mogućnost stanovanja u bolnici) te je požrtvovno ispunjavao sve obaveze.</s><s>U svojoj liječničkoj praksi nije izbjegavao ni radničke četvrti grada.</s><s>Od siromašnih pacijenata uzimao je često samo simboličnu naknadu ili bi sam kupovao potrebne lijekove.</s><s>Nije se pak libio naplaćivati visoke honorare imućnima, što mu je omogućavala i književna popularnost.</s>

<s>Između 1907. i 1910/11. usavršavao se u inozemstvu, gdje je slušao predavanja, pohađao praksu u dječjim bolnicama, posjećivao odgojne i udomiteljske ustanove.</s><s>U Berlinu je boravio gotovo godinu dana (1907–1908), četiri mjeseca proveo je u Parizu (1910), a mjesec dana u Londonu (1910 ili 1911).</s><s>Kako je pisao mnogo godina kasnije, upravo je u Londonu donio odluku o tome da će se umjesto osnivanja vlastite obitelji posvetiti „službi dobrobiti djeteta“ .</s><s>U ovome je razdoblju bio aktivan u društvenoj djelatnosti, između ostalog kao član Varšavske udruge za higijenu i Udruge za ljetni odmor s kojom je 1904, 1907. i 1908. odlazio u ljetni kamp za poljsku i židovsku djecu.</s><s>1906. objavio je roman Salonsko dijete koji su i čitatelji i kritika vrlo toplo dočekali.</s><s>Zahvaljujući odjeku ovoga i drugih izdanja postao je u Varšavi poznat i tražen pedijatar.</s><s>1909. pridružio se židovskoj Udruzi Pomoć za siročad koja je nekoliko godina kasnije podigla vlastiti Dom za siročad čiji je direktor postao upravo Korczak.</s>

<s>Tijekom Prvog svjetskog rata ponovno je primljen u carsku armiju.</s><s>Služio je uglavnom u Ukrajini kao mlađi primarijus u ratnoj divizijskoj bolnici.</s><s>Godine 1917. premješten je kako bi pružao lječničku pomoć u prihvatilištima za ukrajinsku djecu u okolici Kijeva.</s><s>Dvije godine ranije, tijekom kratkog godišnjeg odmora u Kijevu, upoznao je Mariju Rogowsku-Falsku, poljsku društvenu djelatnicu i aktivisticu za neovisnost Poljske koja je vodila odgojnu ustanovu za poljske dječake.</s><s>Službu u ruskoj armiji završio je činom satnika te se u lipnju 1918. vratio u Varšavu.</s><s>Nakon proglašenja nezavisnosti Poljske (11. studenog 1918) Korczak je ponovno pozvan u vojsku, ovoga puta u obnovljenu poljsku armiju.</s><s>Tijekom poljsko-boljševičkog rata (1919–1920) služio je kao liječnik u vojnim bolnicama u Lođu i Varšavi.</s><s>Bolovao je od trbušnog tifusa.</s><s>Zbog predanog rada promaknut je u čin bojnika Poljske vojske.</s>

<s>Pedagog</s>

<s>Stavovi 
Korczak je od rane mladosti iskazivao interes za pitanja odgoja djece, a na oblikovanje njegovih pogleda utjecale su ideje i iskustva tzv. „nove škole“.</s><s>Inspirirala ga je progresivistička pedagogija Johna Deweya te radovi O. Decrolya i M. Montessori, kao i starijih pedagoga – J. H. Pestalozzija, H. Spencera, F. Fröbela.</s><s>Također je bio upoznat s pedagoškim koncepcijama L. Tolstoja.</s><s>Naglašavao je nužnost dijaloga s djecom.</s>

<s>Objavljivao je i izlagao radove na teme vezane za odgoj djece i pedagogiju.</s><s>Svoje je iskustvo u radu s djecom stjecao najprije kao odgojitelj, kasnije kao društveni djelatnik, a na kraju i kao ravnatelj Doma za siročad te suosnivatelj Našeg doma.</s><s>Između dvaju svjetskih ratova predavao je na brojnim poljskim visokoškolskim ustanovama, primjerice na Državnom institutu za specijalnu pedagogiju (današnja Akademija specijalne pedagogije Maria Grzegorzewska) i Državnom učiteljskom institutu, kao i na Državnom seminariju za učitelje judaističke religije.</s>

<s>Korczak je zagovarao emancipaciju i samostalno odlučivanje djeteta te poštivanje dječjih prava.</s><s>Kroz oblik samoupravljanja štićenici su u Korczakovim ustanovama svakodnevno uvježbavali načela demokracije koja su se u istoj mjeri odnosila na djecu i odrasle.</s><s>„Dijete povezuje stvari i razmišlja kao odrasla osoba – pritom je neopterećeno iskustvom odraslih“[potreban izvor].</s><s>Časopis Mala smotra koji su uređivala djeca za djecu bio je njihov forum, kovačnica talenata i važan stup asimilacije, pogotovo za djecu iz ortodoksnih židovskih obitelji.</s><s>Liječnik Korczak zauzimao se za resocijalizaciju te kompleksnu i modernu skrb nad djecom s društvene margine.</s>

<s>Smatrao je da je djetetu mjesto među vršnjacima, a ne na kućnom ognjištu.</s><s>Smatrao je potrebnim da djeca razmjenjuju svoja rana uvjerenja i prve nazore jer na taj način podliježu procesu socijalizacije i pripremaju se za život odraslih.</s><s>Trudio se djeci osigurati bezbrižno djetinjstvo, no ne bez obaveza.</s><s>Prema Korczaku dijete samo treba razumjeti određenu situaciju, emotivno je doživjeti i iskusiti, samo treba donijeti zaključke i pokušati spriječiti moguće posljedice.</s><s>„Ne postoje djeca – postoje ljudi“ – pisao je.</s>

<s>Svu djecu koju je liječio ili odgajao smatrao je svojom djecom, a njegova je kasnija djelatnost potvrdila takav stav.</s><s>Altruistička uvjerenja nisu mu dopuštala izdvajanje i moguć poseban tretman omiljenih štićenika.</s><s>Tradicionalnu obitelj nije smatrao ni osnovnom ni najvažnijom stanicom društva.</s><s>Također nije prihvaćao ulogu obitelji kakvu su promovirali konzervativno-kršćanski i tradicionalni židovski društveni krugovi.</s>

<s>Najvažniji elementi Korczakove koncepcije odgoja su: 
 odbacivanje nasilja – fizičkog, verbalnog, nasilja koje proizlazi iz prednosti starije dobi ili obnašane funkcije  
 ideja odgojne interakcije između odraslih i djece koja proširuje definiciju klasične pedagogije
 uvjerenje da je dijete ljudsko biće u jednakoj mjeri kao i odrastao čovjek
 načelo prema kojemu se u odgojnome procesu u obzir uzima individualnost svakoga djeteta 
 vjera u to da dijete samo najbolje poznaje vlastite potrebe, težnje i osjećaje, stoga ima pravo očekivati da odrasli uvažavaju njegovo mišljenje
 priznavanje djetetu prava na poštovanje, neznanje i neuspjeh, privatnost, vlastito mišljenje i vlasništvo
 svijest o tome da je razvojni proces djeteta težak posao</s>

<s>Današnja percepcija 
Danas je Janusz Korczak prepoznat kao začetnik brojnih pravaca u pedagogiji, a njegovo shvaćanje prava djeteta referentna je točka za stajališta mnogih suvremenih autora.</s><s>„Reformirati svijet znači reformirati odgoj“ – pisao je.</s>

<s>Premda nije stvorio ni jednu cjelovitu teoriju, smatra se jednim od začetnika pedagoške škole „moralnog odgoja“ (engl. moral education).</s><s>Njegove su se moderne pedagoške ideje temeljile na praksi – premda je dobro poznavao pedagoške i psihološke tendencije svoga doba, protivio se utjecaju doktrine u didaktici.</s><s>Kako je pisao poljski pisac i Korczakov biograf Igor Newerly, Korczak nije podržavao ni jednu političku ideologiju ni obrazovnu doktrinu.</s>

<s>Pa ipak, mnogi suvremeni autori navode upravo Korczaka kao pionira nekoliko struja.</s><s>Američki psiholog L. Kohlberg priznaje da je svoju ideju Pravedne zajednice djece (eng. Children Just Community) temeljio na Korczakovoj praksi.</s><s>Prema nekim mišljenjima, Korczak i brazilski pedagog i teoretičar odgoja i obrazovanja Paulo Freire dijele slične poglede na demokraciju u školi i na dijalošku metodu.</s><s>Zagovornici tzv. „pedagoške ljubavi“ (eng. pedagogical love) svoju teoriju temelje na Korczakovu modelu odnosa učitelj–učenik .</s><s>Drugi pak autori upravo kod Korczaka i filozofa Martina Bubera nalaze početke „vjerskog obrazovanja”.</s><s>Korczakove ideje koriste se i u „ideologiji normalizacije“ obrazovanja djece s intelektualnim poremećajima u razvoju .</s><s>Njegov pristup odgoju bitno je utjecao na poslijeratno zakonodavstvo usmjereno ka dobrobiti djece.</s><s>Značajan je pritom bio i doprinos Poljske koja je aktivno sudjelovala u pripremanju Deklaracije o pravima djeteta iz 1959. te je inicirala priređivanje Konvencije o pravima djeteta koju je Generalna skupština UN-a usvojila 1989.</s>

<s>Dom za siročad i Naš dom 
Zajedno sa svojom bliskom suradnicom Stefaniom Wilczyńskom (1886–1942) Korczak je osnovao i vodio Dom za siročad,  varšavsko sirotište za židovsku djecu u Krochmalnoj ulici broj 92 (danas Jaktorowska 6), koje je financirala udruga „Pomoć za siročad“.</s><s>Dom je počeo s radom 7. listopada 1912, Korczak je postao ravnatelj, a glavnom je odgojiteljicom imenovana Stefania Wilczyńska (ili kako su je zvala djeca: gospodična/gospođa Stefa).</s><s>Na čelu sirotišta Korczak je bio 30 godina.</s><s>Na prijelazu iz listopada u studeni 1940.</s><s>Dom za siročad bio je premješten na teritorij varšavskog geta, u Chłodnu ulicu.</s><s>Tijekom preseljenja u geto Korczak je bio uhićen i zatvoren u zloglasnom pritvoru Pawiak gdje je proveo nekoliko tjedana dok nije izašao uz jamčevinu.</s>

<s>Od 1919. uz Mariu Falsku, vodio je još jednu starateljsku ustanovu – sirotište za poljsku djecu Naš dom, čije se sjedište prvotno nalazilo u podvaršavskome Pruszkowu, a od 1928. u varšavskoj četvrti zvanoj Bielany.</s><s>Suradnja s Falskom trajala je sve do 1936, a u radu Našeg doma također su korištene pionirske pedagoške metode.</s>

<s>Obje ustanove bile su namijenjene djeci od 7 do 14 godina i ostvarivale su koncepciju samoupravne zajednice koja kreira vlastite institucije poput parlamenta, suda, novina, sustava dežurstva, pravne pomoći ili blagajne uzajamne pomoći.</s><s>Za odgojno-obrazovnu djelatnost Korczak je 1926. primio Časnički križ Ordena obnove Poljske koji mu je dodijeljen 11. studenog 1925., na dan nacionalnog praznika Dana nezavisnosti.</s>

<s>Pisac, publicist, radijski djelatnik 
Debitirao je u tjedniku Kolce (sh.</s><s>Trnje) 26. rujna 1896. još kao gimnazijalac – budući da nije mogao službeno objavljivati svoje radove, potpisivao ih je nadimkom Hen.</s><s>Kasnije je koristio i druge nadimke, Hen-Ryk, Hagot, Stari Doktor.</s><s>No nadimak Janasz Korczak, koji je u nešto izmijenjenu obliku Janusz Korczak postao poznatiji od njegova pravog imena, preuzeo je iz naslova jednog od romana J.I.Kraszewskog (O Janaszu Korczaku i pięknej miecznikównie).</s><s>Prvi ga je put upotrijebio 1898. potpisavši tako svoju  dramu u četiri čina Kuda? s kojom se prijavio na dramsko natjecanje (tekst nije sačuvan).</s><s>Između 1898. i 1901. objavljivao je u časopisu Czytelnia dla Wszystkich (sh.</s><s>Čitaonica za sve), no kao Janusz Korczak počinje publicirati 1900. godine.</s><s>Ovim je nadimkom potpisivao čak i privatna pisma, premda nije odustao ni od ostalih nadimaka – kao Hen-Ryk surađivao je sa satiričkim časopisom Kolce u kojem je od 1901. pisao feljtone.</s><s>Njihova je zbirka pod naslovom Svaštarije (polj.</s><s>Koszałki opałki) objavljena je 1905.</s><s>U istom časopisu tiskan je i roman u nastavcima Djeca ulice (1901).</s>

<s>Korczakova književna ostavština obuhvaća ukupno 24 knjige i više od 1400 tekstova objavljenih u periodici, no sačuvalo se samo 300 tekstova – malobrojni rukopisi pisani rukom ili pisaćim strojem, dopisi, pisma.</s><s>Među najznačajnija Korczakova djela iz područja pedagogije spadaju: ciklus od četiri knjige pod naslovom Kako voljeti dijete (polj.</s><s>Jak kochać dziecko,1920), Odgojni trenuci (polj.</s><s>Momenty wychowawcze, 1924), Kada budem opet malen (polj.</s><s>Kiedy znów będę mały, 1925), Pravo djeteta na poštovanje (polj.</s><s>Prawo dziecka do szacunku, 1929) i Šaljiva pedagogija (polj.</s><s>Pedagogika żartobliwa, 1939).</s><s>Među knjigama za djecu najveću su popularnost stekle, te su prevedene na više od 20 jezika, knjige Kralj Maćuš I. i Kralj Maćuš na pustom otoku (polj.</s><s>Król Maciuś Pierwszy i Król Maciuś na wyspie bezludnej, 1923) te Bankrot malog Džeka (polj.</s><s>Bankructwo małego Dżeka, 1924), Pravila života (polj.</s><s>Prawidła życia, 1930) i Kajtuš čarobnjak' (polj.</s><s>Kajtuś Czarodziej, 1935).</s>

<s>Za književnu djelatnost 1937. godine  dobio je Zlatni lovorov vijenac Poljske akademije književnosti.</s><s>U književnu ostavštinu ulaze i memoari koje je Korczak pisao tijekom Drugog svjetskog rata, a čiji se značaj veže prvenstveno za okolnosti nastanka i opisa autorova ratna iskustva.</s>

<s>U svome pedagoškom radu Korczak je koristio za ono vrijeme vrlo moderna sredstva.</s><s>Pokrenuo je dječji časopis Mala smotra (1926–1939) tiskan kao tjedni prilog varšavskim dnevnim novinama Naša smotra (polj.</s><s>Nasz Przegląd).</s><s>Mala smotra bila je prvi poljski časopis namijenjen samo djeci, a prvi je broj iz tiska izašao 9. listopada 1926.</s><s>Od 1930. funkciju glavnog urednika preuzeo je književnik i Korczakov tajnik Jerzy Abramow (poslije Drugog svjetskog rata poznat kao Igor Newerly).</s><s>Časopis je izlazio i tridesetih godina, usprkos sve snažnijem antisemitizmu, netoleranciji i rasnoj segregaciji.</s><s>Posljednji broj izašao je 1. rujna 1939.</s>

<s>Kao Stari Doktor istaknuti je pedagog stekao popularnost zahvaljujući ciklusu radijskih emisija.</s><s>Izgradio je vlastiti stil obraćanja najmlađim slušateljima kojima je o važnim stvarima govorio na jednostavan način.</s><s>Zbog sve snažnijeg antisemitskog ozračja te vanjskih pritisaka, 1936. godine obrazovne emisije Starog Doktora skinute su s programa – unatoč izvrsnim kritikama slušatelja i struke.</s><s>Korczak se na radio vratio dvije godine kasnije, a slušateljima Poljskoga radija obraćao se i nakon izbijanja rata, u prvim danima rujna 1939.</s>

<s>Drugi svjetski rat, geto, posljednja povorka 
Kao časnik poljske vojske Korczak se nakon izbijanja rata dobrovoljno javio u vojsku, no zbog poodmakle životne dobi nije bio primljen.</s><s>Za vrijeme njemačke okupacije nosio je poljsku vojnu odoru.</s><s>Nije prihvaćao diskriminirajuće obilježavanje Židova Davidovom zvijezdom koje su zahtijevali nacisti smatrajući ga oskvrnjivanjem simbola.</s><s>Zadnja tri mjeseca života (od svibnja 1942) proveo je u varšavskome getu.</s><s>I. Newerly pokušavao mu je uručiti lažirane isprave kako bi pobjegao u arijevski dio grada, no Doktor je odbio napustiti geto.</s><s>Vratio se pisanju memoara koje je počeo pripremati 1939, no više od dvije godine nije na njima radio zaokupljen skrbi za štićenike Doma za siročad i drugim aktivnostima vezanima za probleme djece u getu.</s><s>Posljednja bilješka datira iz 4. kolovoza 1942.</s><s>Memoari su prvi put u Poljskoj objavljeni 1958. godine.</s>

<s>Ujutro 5. ili 6. kolovoza 1942. područje geta na kojemu se nalazilo i Korczakovo sirotište (tzv. mali geto) opkolile su SS-trupe te ukrajinske i latvijske policijske postrojbe.</s><s>Za vrijeme tzv. „velike akcije“, odnosno glavne faze eksterminacije stanovništva varšavskoga geta, ne želeći napustiti djecu i zaposlenike Doma za siročad, Korczak je još jednom odbio mogućnost bijega.</s><s>Na dan deportacije iz geta poveo je povorku svojih štićenika na Umschlagplatz, odakle su kretali transporti za logore smrti.</s><s>U povorci je koračalo oko 200 djece i desetak odgojitelja, među kojima i Stefania Wilczyńska.</s><s>Njihov marš prešao je u legendu, postao jedan od poslijeratnih mitova i čest motiv sjećanja, koje nerijetko nisu bile jedinstvene i vjerodostojne u opisu detalja.</s>

<s>„Ne želim rušiti vrednote ili mitove, ali moram ispričati kako sam to tada vidio.</s><s>Raspoloženje je prožimala neka kolosalna bezvoljnost, automatizam, apatija.</s><s>Nije bilo vidljivog uzbuđenja jer «ide Korczak», nije bilo salutiranja (kako neki opisuju), zasigurno nije bilo intervencije izaslanika Judenrata – nitko Korczaku nije prišao.</s><s>Nije bilo gesti, nije bilo pjevanja, nije bilo ponosno podignutih glava, ne sjećam se je li itko nosio barjak Doma za siročad, govore da jest.</s><s>Bilo je neke strašne, umorne tišine. (…) Jedno od djece držalo je Korczaka za kaput, možda za ruku; išli su kao u transu.</s><s>Otpratio sam ih sve do ulaza na Umschlag...” .</s>

<s>Prema drugim izvorima djeca su koračala poredana po četvoro nosivši zastavu Kralja Maćuša I., junaka jednog od romana njihova odgojitelja.</s><s>Svako je dijete ponijelo svoju omiljenu igračku ili knjigu.</s><s>Jedan od dječaka na čelu povorke svirao je violinu.</s><s>Ukrajinski vojnici i esesovci mahali su bičevima iznad dječje gomile, no jedan od njih predvodio je povorku – očigledno je osjećao neku vrst simpatije.</s><s>Janusz Korczak poginuo je zajedno sa svojim štićenicima u nacističkom logoru smrti u Treblinki.</s>

<s>Godine 1948. posthumno je odlikovan Viteškim križem Ordena obnove Poljske.</s>

<s>Identitet 
Janusz Korczak smatrao se Židovom-Poljakom.</s><s>Aktivno se zalagao za zbližavanje Poljaka i Židova.</s><s>Materinski jezik bio mu je poljski na kojemu je i pisao.</s><s>Jidiš,  jezik većine poljskih Židova, razumio je donekle zahvaljujući poznavanju njemačkoga, a hebrejski je jezik počeo učiti tek tridesetih godina približivši se cionističkome pokretu.</s><s>Tada je počeo iskazivati i interes za židovski narodni preporod, te je surađivao s tiskovinama cionističkih omladinskih organizacija i sudjelovao u njihovim susretima.</s><s>U tome se razdoblju suočavao s problemima u privatnom i profesionalnom životu.</s><s>Svojevrsnu pomoć u prevladavanju krize pronašao je u dvama putovanjima u Palestinu 1934. i 1936. godine na koja je odlazio radi – kako je pisao – „upijanja prošlosti, stjecanja uporišta za razmišljanja o sadašnjosti i – neka bude – dosezanja budućnosti“.</s>

<s>Filmovi 
 Slobodni ste, doktore Korczak (njem.</s><s>Sie sind frei, Doktor Korczak, 1975.) – njemački film u režiji Aleksandra Forda.</s><s>Prikazuje nekoliko posljednjih godina života Janusza Korczaka.</s><s>Ulogu Korczaka igrao je Leo Genn.</s><s>Korczak'' (1990) – poljski film u režiji Andrzeja Wajde snimljen prema scenariju Agnieszke Holland.</s><s>Prikazuje sudbinu dr. Korczaka, a fragmentarno i nacistički zločin nad djecom i odgojiteljima Doma za siročad tijekom „akcije Reinhardt".</s><s>Ulogu Korczaka glumio je Wojciech Pszoniak.</s>

<s>Povezano 
 Međunarodna književna nagrada Janusz Korczak
 Međunarodno društvo Janusz Korczak</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Službena stranica Godine Janusza Korczaka  
 Stranica Poljske Udruge Janusz Korczak 
 Halina Birenbaum o Januszu Korczaku 
 The Janusz Korczak Living Heritage Association (engl. i šv.), set fotografija, prezentacija dijela
 Centar za dokumentaciju i istraživanje KORCZAKIANUM – Odjel Povijesnog muzeja grada Varšave (polj. engl.)</s>

<s>Poljski liječnici‎
Poljski pisci
Pedagozi
Žrtve Holokausta</s>

