Suđenje 149-orki
<s>Suđenje 149-orki (estonski: 149 protsess) kolektivni je naziv za sudske procese protiv 149 estonskih komunista koji su se vodili od 10. do 27. studenog 1924. godine.</s><s>Velik broj optuženika optužen je za veleizdaju, a među istima se nalazilo i nekoliko djece.</s><s>Od svih optuženih, samo su sedmorica oslobođeni optužbi, a jedan od njih, Jaan Tomp, osuđen je na smrtnu kaznu i pogubljen.</s><s>Većina optuženika osuđena je na prisilni rad, a manji broj na "obične" zatvorske kazne.</s>

<s>Tokom 1920-ih, Estonija je bila relativno stabilna zemlja s gospodarstvom temeljenim na poljoprivredi, malom industrijskom bazom i seljaštvom koje je bilo zadovoljno preraspodjelom zemljišta tokom 1919. i 1920. godine.</s><s>U takvoj zemlji, narod nije imao previše simpatija prema komunistima, koji su se zalagali za nove promjene i preraspodjele, međutim država nije imala negativan stav prema njima.</s><s>No, nakon uspjelih ustanaka u Hamburgu i Bugarskoj, država je odlučila krenuti na ionako malobrojno članstvo Estonske komunističke partije.</s>

<s>Dana 21. siječnja 1924. godine policija je izvršila raciju na klub Radnički podrum (estonski: Tööliste kelder), gdje se u tom trenutku nalazilo 185 predstavnika radnika.</s><s>Policija je uzela imena svih prisutnih, a voditelji satanka - Hendrik Allik, Paul Keerdo i Jaan Tomp - uhapšeni su.</s><s>Istoga dana, u Narvi je uhapšen Vladimir Kangur.</s><s>Svi su redom optuženi kao osnivači Ujedinjenog radničkog fronta (estonski: Töörahva Ühine Väerind).</s><s>Zanimljivo je kako je i nakoliko članova Riigikogua također pripadalo toj organizaciji.</s>

<s>Ova je racija bila prva u nizu operacija koja će dovesti do hapšenja 200 estonskih komunista; komunistička glasila su zabranjivana, a brojne organizacije i udruge su ukinute.</s><s>Pretpostavlja se da je dio uhapšenih uspio pobjeći u međuvremenu, tako da je konačni broj uhapšenih bio 149, što je i dalo ime sudskom procesu koji će početi kasnije te godine.</s>

<s>Većina optuženika nije priznala krivnju, a oni malobrojni koji jesu uglavnom su tvrdili da su to napravili jer im je trebao sovjetski novac za poboljšanje vlastitih životnih standarda.</s><s>Od 149 optuženika, njih je 88 odbilo branitelja.</s><s>Tokom suđenja, u sudnici nisu bili prisutni svi optuženici, a dio ih je bio potjeran iz sudnice jer su stvarali nered; među njima je bio i zastupnik Vladimir Kangur.</s><s>Dio osumnjičenika iz faze istrage nikada nije uhapšen ni procesuiran jer su imali zastupnički imunitet; među njima su bili Eliise Priks, Eduard Luts i Aleksander Rimmel.</s>

<s>Optuženici su bili optuženi za raznovrsna kaznena djela, a sama optužnica imala je 150 stranica.</s><s>Najopćenitija optužba glasila je na "sudjelovanje u panestonskoj tajnoj komunističkoj organizaciji".</s><s>Prva presuda izrečena je već 14. studenog 1924. godine - istom je Jaan Tomp osuđen na smrtnu kaznu te ubrzo pogubljen.</s><s>Ostali optuženici svoje su presude dočekali 27. studenog 1924. godine, a iste su glasile na:</s>

<s>Preostali slobodni estonski komunisti u prosincu će pokušati izvesti državni udar, međutim nakon što je isti neslavno propao, većina njih će pobjeći u Sovjetski Savez.</s><s>Tamo će gotovo svi, a među njima i čelnik estonskih komunista Jaan Anvelt, završiti kao žrtve tokom Staljinove Velike čistke.</s><s>Kako je Kominterna u tom trenutku povukla svoju podršku i financijsku potporu estonskim komunistima, drava je 1938. godine oslobodila sve komuniste koji su se još nalazili na odsluženju kazni.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze 
 Päevaleht, november 1924
 Riigipöördekatse eelmäng: propagandasõda Eesti vastu novembris 1924  Postimees, 6. mai 2007</s>

<s>1924
Sudski procesi
Kazneno pravo
Estonska pravna historija‎</s>

