Kvirinalska palača
<s>Kvirinalska palača (talijanski Palazzo del Quirinale) je barokna palača i službena rezidencija Predsjednika Republike Italije u Rimu</s>

<s>Historija</s>

<s>Kvirinal za antike 
Kvirinal je elitni rimski kvart još od republikanskih vremena, poznat kao aristokratsko naselje, što je naročito došlo do izražaja za imperijalnih vremena, kad su brojni patriciji i bogataši živjeli u njemu, među inima Tit Pomponije Atik (Ciceronov prijatelj), Gaj Fulvije Plaucijan, pjesnik Marcijal i brojni Flavijevci i Klaudijevci.</s>

<s>Iz rimskih vremena su skulpture Kastora i Polideuka Dioskura, koje danas krase trg ispred palače.</s>

<s>Palača za 15. i 16. vijeka 
Kvirinal se za srednjeg vijeka počeo reurbanizirati, podizane su crkve, palače i dvorci, na terenima starih ruševnih antičkih građevina, koje su korištene kao kamenolomi za gradnju novih zgrada.</s>

<s>Kvirinal, bolje rečeno dio oko današnjeg trga, krajem 15. i početkom 16. vijeka je već bio urbaniziran.</s><s>Brojni prelati i aristokrati su podigli palače i vile, među njima i kardinal Oliviero Carafa, koji je na terenu današnje Kvirinalske palače podigao vilu sa vinogradom.</s><s>U nju se 1550. uselio kardinal Ippolito d'Este, koji je vinograd pretvorio u park, obogaćen  fontanama i antičkim skulpturama.</s><s>Upravo je ljepota parka potakla sljedećeg stanara papu Grgura XIII (1572.-85.) da tu relativno malu vilu poveća na vlastiti trošak, pa je zato angažirao arhitekta Ottaviana Mascarina da mu napravi projekte.</s><s>Mascarino je od 1583. do 1585. dogradio portik sa velikim stepeništem i tako uz još neke intervencije povećao vilu.</s>

<s>Kad je 1585. umro Grgur XIII. njegov nasljednik Siksto V. (1585.-90.) kupio je 1587. njegovu vilu sa namjerom da je pretvori u papinsku ljetnu rezidenciju.</s><s>Ipak ta mala vila nije bila dovoljno reprezentativna ni dovoljno velika da se u nju smjesti administracija Svete stolice, zbog tog je Siksto V. angažirao arhitekta Domenica Fontanu da proširi vilu dogradnjom dugog krila prema trg]]u i druge palače pa je na taj način dobijeno unutrašnje dvorište.</s>

<s>Siksto V. se također angažirao i oko uređenja trga, pa je zbog tog nabavio skulpture Kastora i Polideuka i podigao fontanu, umro je u nedovršenoj palači koju su dovršili njegovi nasljednici.</s><s>Skulpture Kastora i Polideuka najvjerovatnije su isklesane za hram Serapisa na Kvirinalu, nakon tog su premještene u Konstantinove terme u kom su se držale dobro do potresa 443.</s><s>Ponovno su pronađene u 15. vijeku za pontifikata Pavla II kad su prvi put restaurirane od 1469. do 1470. godine.</s><s>Na trg ispred palače prebacio ih je Siksto V. 1585., a na svoje današnje mjesto u fontanu oko obeliska, preseljene su za pontifikata Pia VI. 1786. godine.</s><s>Od njegovih nasljednika treba spomenuti Klementa VIII. (1592.-1605.) koji se naročito angažirao oko uređenja vrta i dekoriranja palače mozaicima, štukaturama i skulpturama.</s>

<s>Palača do 19. vijeka 
Kvirinalska palača dovršena je za pontifikata Pavla V (1605-21). on je angažirao arhitekta Flaminia Ponzia da izgradi krilo prema vrtu.</s><s>Kad je Poncije umro 1613. daljnju brigu preuzeo je Carlo Maderno, koji je podigao čitavo krilo prema Via del Quirinale (današnja Via Pia).</s>

<s>Tokom 17. vijeka cijeli je kompleks utvrđen sve do raskršća Quattro Fontane.</s><s>Gian Lorenzo Bernini projektirao je i podigao Loggiu Benedizioni 1638. iznad glavnog portala palače.</s><s>Enterijerom se bavio papa Aleksandar VII. (1655.-1667.) koji je 1656. naručio freske od grupe slikara koju je vodio Pietro da Cortone.</s>

<s>Posljednje veće arhitektonske intervencije u Kvirinalskom kompleksu dovršene su u prvoj polovici 18. vijeka, točnije između 1721. i 1730. godine, kad su Alessandro Specchi i nakon njega Ferdinando Fuga podigli papinske štale.</s>

<s>Ferdinando Fuga je također podigao i jednu manju palaču, za smještaj računovodstva koja se kasnije koristila za smještaj visokih gostiju.</s>

<s>Revolucionarna vremena 
Za revolucionarnih vremena i Kvirinalska palača doživjela je burne promjene, prvo 1809. kad je njezin dotadašnji stanar i gazda papa Pio VII. (1800.-1823.) uhapšen i deportiran u Francusku, a odmah nakon toga kad je proglašena Napoleonovom rimskom rezidencijom, pa se morala pripremati za njegov dolazak.</s><s>Iako Napoleon nikad nije došao u Rim, novi francuski upravitelji silno su se trudili da prilagode enterijer neoklasicističkom ukusu, za što su angažirali dosta umjetnika.</s>

<s>Kad se u maju 1814.</s><s>Pio VII. vratio u Rim i palaču, dao je odmah ukloniti sve napoleonske tragove.</s>

<s>Posljednji papa koji je živio u Kvirinalskoj palači bio je Pio IX. (1846.-78.) koji je ostavio tragove svog pontifikata tako što je dao oslikati stropove u apartmanu Pavla V i 1848. angažirao Tommasa Minardija da naslika veliku fresku Misija apostola u Dvorani ambasadora.</s>

<s>Vrijeme Savojske dinastije 
Nakon aneksije Papinske Države u Kraljevinu Italiju 1870. godine, Kvirinalska palača postala je rezidencija kraljevske porodice.</s><s>Da bi se drevna papinska palača pretvorila u raskošni kraljevski dvorac u stilu Louisa XV., bilo je potrebno neke dijelove, kao krilo prema vrtu potpuno obnoviti.</s><s>Isto tako novi dvorac, trebalo je opremiti vrijednim stilskim namještajem, i umjetninama koje je prikupljana iz svih talijanskih regija i otpremane za Rim.</s>

<s>Palača za Republike 
Od 1946. kad je Italija proglašena Republikom, nikakve bitne arhitektonske promjene, ali se pažljivo održava i brine o njezinim umjetničkim djelima.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Palazzo del Quirinale službene stranice</s>

<s>Palače u Rimu
Barokne palače</s>

