Места (удружење)
<s></s>

<s>Места (Кастиљски Савет) 
Места је основана као удружење пољопривредника који су се окупили да бране своје интересе.</s><s>Најпре је припадала само номадским власницима стоке како би плаћали порезе за пролаз своје стоке преко одређених поља, а касније су се придружили и остали сточари.</s>

<s>На тај начин је и настао пастирски Савет Места ( „El Honrado Concejo de la Mesta de Pastores“ ) који је 1273. године званично основао Алфонсо X од Кастиље и Леона (шп: Alfonso el Sabio-Алфонсо Мудри).</s><s>Његов главни циљ је био да окупи све пољопривреднике Леона и Кастиље како би им доделио повељу која садржи важније привилегије као што су: изузетак из цивилне и војне службе, сведочење на суду, права за слободну испашу њихове стоке, итд.</s>

<s>На почетку је постојало више мањих Савета Месте које је, већ поменути Алфонсо, сјединио у једно удружење пољопривредника Леона и Кастиље.</s><s>Због тога, како би све те мање групе функционисале подједнако, свака група је имала свог вођу „ градоначелника“ (Alcalde de la Mesta), који је иначе био и представник краљевске власти.</s><s>Он је био одговоран за решавање препира између пастира и пољопривредника.</s><s>Такође, имао је и улогу судије.</s><s>Међутим, највећу власт је имао „ Градоначелник-достављач“ (шп: Alcalde entregador mayor“) , којег је директно номиновао владар државе.</s><s>Краљеви су  увек држали под контролом Савет Места, зато што је стока доприносила велике бенефиције круни.</s><s>Самим тим, било је тако организовано, макар у теорији, да се на Савет Места окупљају само велики пољопривредници и сточари, два пута годишње, како би разговарали о напрецима који су постигли.</s>

<s>Почетак средњевековног удружења</s>

<s>Једно од главних економских активности у Кастиљи било је сточарство које је обезбеђивало држави вуну, примарну сировину текстилне индустрије.</s><s>То је представљало тако звано „покретно богатство“, јер је било лако за премештање у безбедније подручје у време великих освајања, док су на пример, друге активности, као што је пољопривреда, претрпели ратна разарања.</s>

<s>Долазак хришћана на богате пашњаке долине реке Гвадијана је омогућила ширење  трансхуманце (шп: trashumancia).</s><s>Стада су преко зиме одлазила на југ у топлије крајеве а преко лета се селила на северне планине.</s><s>Таква велика стада оваца су морала имати посебне путеве за пролаз.</s><s>Обично су то биле  јаруге - веома мале долине, готово као кањони.</s><s>Такве јаруге су се налазиле близу плодног и обрађеног земљишта преко којих стадо није смело да прелази.</s><s>Међу њима се убројавало „5 забрањених зона“ као што су: ограђено земљиште, засејано поље, виногради, воћњаци и ливаде.</s><s>Штавише, путеви кроз шуму и комунална земљишта су требала да остану слободна за пролаз, али ни њима се није могло прићи.</s>

<s>У раном средњем веку, пастири из различитих села су водили своју стоку на испашу на оближња брда.</s><s>Касније су почели да се састају како би надзирали испашу своје стоке а потом организирали састајање више стада оваца на већим пољима преко лета и зими на југу државе.</s><s>Самим тим је то место за испашу Места, постало и главно место за окупљање сточара.</s><s>На почетку су се звали локална скупштина Места и чији је задатак био да сваком власнику врате изгубљену стоку или живину.</s><s>Потом су настала и мања удружења.</s>

<s>Средином XIII века, ова удружења су се развила на регионалном нивоу и уједно су служила као место састанка сточара и пољопривредника, где су сточари могли да бране своја права због преласка преко обрађених земљишта одређених пољопривредника.</s><s>Таквих случаја је било превише и самим тим, у Кастиљи, такви препири су све више нагомилавали, из године у годину.</s>

<s>Еl Honrado Concejo de la Mesta de Pastores</s>

<s>То је био главни разлог због којег се је прво Алфонсо VIII одлучио да изда повељу која омогућава сточарима слободно кретање кроз кастиљску краљевину као и испашу њихове стоке.</s><s>Тако се и мало касније, 1266. године, појављује la Mesta de Alcaraz као најстарија кастиљска Места коју је краљевским декретом доделио Алфонсо X Мудри.</s><s>Међутим, тек 1273. године је додељена часна повеља Савета пастира Места „el Honrado Concejo de la Mesta de Pastores“.</s><s>Са том повељом је дао до знања да је да стада морајо бити на првом месту у свим тим краљевствима јер помажу развоју фабрика и међусобне трговине између краљевства и покрајни.</s>

<s>У овој краљевској повељи је прецизирано да ширина пашњака мора износити 75 метара.</s><s>Сточари су били задовољни, а самим тим и држава јер је крајем XIII века фина кастиљска вуна почела да се извози у Енглеску, Француску, Фландрију и Фиренцу па све до Кантабријске обале.</s>

<s>Како би се ред одржао и слава Кастиље наставила, сточари и пољопривредници су морали имати редовне састанке како би размењивали утиске и мишљења и разговарали о каквим променама на пашњацима и самим тим установили утврдили правила која су написана у повељи Места.</s><s>Свака локална заједница је морала да све то испоштује да би остали поштени и искрени једни према другима.</s>

<s>У XV веку, краљеви Леона и Кастиље бројили су и до 1.500.000 оваца, што је касније, у XVI веку, прерасло у 2.700.000 оваца.</s><s>Затим је током владавине Католичких краљева овај број оваца достигао свој максимум јер су они све то лично штитили и надгледавали.</s><s>Циљ је био: олакшати приступ испаше стоке,  па су тако краљеви доделили тзв. привилегију поседовања (шп.: privilegio de posesión).</s>

<s>Ова привилегија је омогућавала пољопривредницима да изаберу тужиоца који би био одговоран за испашу стоке, и на тај начин осигурао да власници стоке увек могу да рачунају на ту испашу.</s><s>Међутим, власници би изгубили ове пашњаке ако не би плаћали порез за земљиште или смрт своје стоке, јер би то само било пропадање земљишта коју би друга стока могла да искористи.</s><s>Све ове мере су имали позитиван утицај за сточаре, па је тако и повољан порез  допринео развој економије у држави.</s>

<s>Распад Месте</s>

<s>Карлос III долази на трон 1759. године и ситуација у држави се мења.</s><s>На први поглед се чинило да подржава Савет Места да би се касније показало супротно јер је био уверен да се више исплати да развије посебно сточарство и пољопривреду, независно од Месте.</s><s>Његов саветник Campomanes, сматра да таква пастирска активност спречава развој пољопривреде.</s><s>Због тога је одједном потражња обрадивог земљишта доживела значајан пораст на штету сточарства.</s><s>Кренуло је масивно обрађивање земљишта.</s><s>Просветљенци су увели једну малу пољопривредну реформу како би утолили глад који је изазван растом броја становника на таком малом делу земље.</s><s>Најбољи пример тог новог времена је позната тужба између покрајне Екстрамадура и Часног Савета за отварање нове земље .</s>

<s>Неколико година касније, тачније 1765. године,  јавља се прво увођење мерино оваца у Немачкој.</s><s>Федерико Аугусто добија од свог рођака Карлоса III 92 овна и 128 оваца  у близини Дрездена.</s><s>Када се то прочуло, 1786. године, Луј XVI, краљ Француске, је питао свог стрица Карлоса III да и њему обезбеди најбољу вуну од мерино оваца како би их увео у Рамбујеу (Rambouillet), поред Париза.</s><s>Потом је краљев помоћник, Андрес Гил, одабрао крдо од 334 оваца, 42 овнова и седам петлова, који су 4 месеца путовали до Рамбуја (Rambouillet).</s><s>То се бележи као први легални извоз мерино оваца у Француску.</s>

<s>Године 1812, Врховни суд у Кадизу укида кастиљски Савет Места, што и није било повољно за повратак Фернанда VII, који је управо повратио своје привилегије.</s>

<s>Коначна краљевска наредба је стигла 31. 01. 1836. године и уништила 600 годишње постојање часног Савета Места.</s><s>Може се рећи да су главни фактори идеолошки и политички, међу којима се рачуна и долазак економског либерализма али и престанак постајања тих великих стада због пустошења изазваних ратом за независност и јакој конкуренцији од саксонске вуне.</s>

<s>Референце</s>

<s>Historija Španije</s>

