Nesopstvo
<s>Nesopstvo (,  anātman) je temeljni pojam budističke filozofije koji označava nepostojanje trajnog sopstva, a u širem smislu nesuštastvenost.</s><s>Učenje o nesopstvu je specifično za budizam i ujedno najradikalnije Budino učenje.</s>

<s>Budizam ne poriče empirijski doživljaj sopstva, ali se tvrdi da je on lažan i rezultat neznanja.</s><s>Kao i sve drugo, ono što nazivamo sobom prosta je lingvistička konvencija, koja nema stvarno postojanje.</s><s>Kako bi pokazao zabludu o sopstvu, Buda doživljaj sebe razlaže na činioce, dokazujući da nijedan činilac pojedinačno, ni u kombinaciji sa drugima, ne može biti smatran sobom.</s><s>Čoveka čini pet gomila: telo, opažaji, osećaji, tvorevine  i svest.</s><s>Jedinstvo, koje su druge škole nalazile u sopstvu (atman ili điva), budizam otkriva u toku svesnih momenata, koji se, ipak, stalno menja.</s>

<s>Nesopstvo znači da u neprekidnom toku telesnih i umnih pojava koje nastaju i nestaju u čoveku nema nikakve suštine, odnosno da nema životnog principa koji je trajan.</s><s>Čovek je kontinuirani proces koji ne ostaje isti ni dva uzastopna trenutka.</s><s>Buda je na mesto sopstva stavio niz stanja svesti, koja se javljaju sukcesivno, s tim što prethodno određuje sledeće i prenosi mu karmički naboj.</s><s>Ovaj naboj nije samo zbir iz prošlosti, već je snabdeven i moći projektovanja u budućnost.</s><s>Tako je sačuvana moralna odgovornost, a izbegnuta hipoteza o postojanju duše.</s>

<s>Učenje o nesopstvu se smatra specifično budističkim učenjem koje se ne nalazi u drugim filozofskim i religijskim sistemima.</s><s>Gotama Buda ovde stoji nasuprot čitave filozofske tradicije koja pretpostavlja da iza promenljivog tela i uma postoji nepromenljiva duša ili sopstvo.</s>

<s>Indijsko učenje o sopstvu</s>

<s>Atman je ključni termin indijske filozofije, koji označava sopstvo, svojstvo, individualnost, suštinu, dušu.</s><s>Ova reč inače označava i povratnu zamjenicu 'sebe', i ta se dva značenja dobro dopunjuju.</s><s>Atman nije samo subjektivna strana sopstva, niti samo njegova objektivna strana, nego je i ono što ih objedinjuje.</s><s>U Budino vreme, u vedantinskoj filozofiji već je razrađena metafizika jedinstva atman-brahman, individualnog i univerzalnog duhovnog principa.</s>

<s>Budino učenje o nesopstvu (anatmanu) je nastalo nasuprot tradicionalnom hinduističkom učenju o večnom sopstvu (atman).</s><s>Ono stoji nasuprot vedantske teorije atman-brahman, i đainističke teorije o đivi.</s>

<s>Budino učenje o nesopstvu</s>

<s>Buda kao metod analize najčešće primenjuje shemu pet hrpa goriva (upadanakkhandha), koje pothranjuju iluziju postojanja sopstva: oblik, osećaj, opažaj, obrasci i svest.</s>

<s>Nastanak gledišta o sopstvu</s>

<s>Na pitanje „kako nastaje gledište o postojanju sopstva?” Buda odgovara:</s>

<s>"Džungla gledišta" o sopstvu</s>

<s>Međutim, iako je žestoko kritikovao ideju postojanja sopstva, Buda takođe nije zauzimao suprotno stanovište, da sopstvo ne postoji.</s><s>On je sva ta stanovišta nazivao "džunglom gledišta" koje stoje kao prepreka na putu oslobođenja:</s>

<s>Stvari koje nisu sopstvo</s>

<s>Buda je govorio da sve što je nastalo mora nestati, i da je pogrešno prolazne stvari smatrati sopstvom:</s>

<s>Nasuprot većini drugih učitelja, Buda je tvrdio da svest, koju ljudi uglavnom smatraju sopstvom, ne samo da nije večna već je najpromenljivija stvar u čoveku:</s>

<s>On je svojim učenicima savetovao da se ne upuštaju ni u šta što stvara ja, moje i druge iluzije:</s>

<s>Prema Budinim rečima, napuštenje svega što nije naše će nam doneti dobrobit i sreću:</s>

<s>Kada uvidimo da je ideja o trajnom sopstvu samo iluzija, tada prestajemo da nanosimo patnju sebi i drugima.</s>

<s>Razvoj učenja o nesopstvu</s>

<s>Nakon Budine smrti, budistička filozofija će još jasnije odrediti nepostojanje sopstva.</s><s>S druge strane, čitava indijska filozofija se već "dvije i po tisuće godina trudi da relativizira i ograniči Buddhinu negaciju atmana".</s>

<s>Nagasena</s>

<s>U 2. veke p.n.e. helenistički kralj Milinda je zatražio od čuvenog budističkog učitelja Nagasene da mu razjasni pojam nesopstva, što je zabeležno u spisu Milindina pitanja.</s><s>Nagasena objašnjava da je ime samo oznaka koje ne predstavlja stvarni entitet, a Milinda pokazuje nevericu u vezi sa tom idejom.</s><s>Nagasena ga onda pita kako je došao do njega.</s><s>Kralj kaže da je došao kočijom.</s><s>„Pokaži mi kočiju“, zamoli ga Nagasena.</s><s>„Je li ruda kočija?“ „Ne“, reče kralj.</s><s>„Je li to osovina?“ „Nije.“ „Jesu li to točkovi, trup, držalje za barjak, jaram, uzde ili bič?“ i opet kralj odgovara odrečno.</s><s>„Jesu li onda kočije nešto drugo osim tih delova?“.</s><s>Kralj i na ovo odgovara sa „ne“ i prinuđen je da prizna kako su „kočije“ naziv za zbirku delova.</s><s>Na kraju Nagasena izgovara stihove iz Tipitake (SN V.10): Baš kao što se za sklop delova koristi reč kočija, tako, kada postoje sastojci, po dogovoru ih nazivamo bićem.</s>

<s>Budagoša</s>

<s>Budagoša, jedan od najvećih komentatora teravada budizma, bavio se ovom temom u 5. veku.</s><s>On postavlja pitanje: "Ko čini delo, a ko trpi posledice?" Nakon čega odgovara da "Nema počinioca ko delo čini, niti onog ko posledice trpi.</s><s>To samo sastojci kruže i premeštaju se."</s>

<s>"Postoji patnja, ali ne onaj ko pati, 
postoji delo, ali ne onaj ko dela,
postoji utrnuće, ali ne biće koje trne,
postoji put, ali na njemu putnika nema. " 
— Budagoša</s>

<s>Hjum</s>

<s>Škotski filozof David Hume je, nezavisno od budističke tradicije, došao do zaključka o nepostojanju sopstva.</s><s>On primećuje da neki filozofi zamišljaju da smo svakog trenutka svesni onoga što nazivamo svojim ja, da osećamo njegovo postojanje i produženje u postojanju, i da smo uvereni u njegovu savršenu istovetnost.</s><s>Međutim, ove su tvrdnje oprečne iskustvu, jer nema opažaja od kog takva predstava potiče.</s><s>Jer ja ili osoba nije nikakav utisak, već ono na šta se, pretpostavlja se, odnose naši razni utisci i predstave.</s>

<s>Hjum zaključuje da, iako neko možda može opažati nešto trajno i prosto što naziva sobom, "ja sam uveren da takvog principa u meni nema".</s><s>On zaključuje da ljudi nisu ništa više do "svežanj ili skupina različitih opažaja", koji slede jedni druge nepojmljivom brzinom, i u stalnom su protoku i kretanju.</s>

<s>Krišnamurti</s>

<s>Džidu Krišnamurti, savremeni indijski filozof, čija se misao ovde podudara s Budinom, izražava isti problem ovako: verski sistemi identifikuju "nižeg", "odvojenog" ili "relativnog" "sebe" sa apsolutnim bićem, božanstvom.</s><s>Pri tome je bitno da negacija sebe ne bude poništenje, nego predaja i spasenje putem kapitulacije slabijega ("identifikuj se s obuhvatnijim, pa će ono čime smatraš sobom iščeznuti").</s><s>Ipak, nema sumnje, ističe Krišnamurti, da je identifikacija još uvek proces sopstva:</s>

<s>Krišnamurti objašnjava nastanak sopstva na sledeći način: Um vidi da su misli prolazne, i želi nešto trajno.</s><s>Tako misao uspostavlja deo sebe kao mislioca, kao "trajni" entitet koji posmatra i sudi.</s><s>Rezultat ove podele je sukob, jer mislilac postaje entitet koji sudi.</s><s>No, ako pažljivo osmotrimo, samo mišljenje jeste.</s><s>Mislioca je stvorila misao.</s>

<s>Tumačenja</s>

<s>Nesopstvo i karma</s>

<s>Osporavajući sopstvo, Buda je redefinisao i pojam delatnog subjekta.</s><s>Na pitanje da li je onaj ko trpi posledice nekog dela isti onaj koji ga je izvršio, Buda odgovara da bi se, kada bi bilo tako, upalo u eternalizam, tj. uveo bi se jedan večni delatnik.</s><s>Ako bi se, nasuprot tome, tvrdilo da je jedno delatnik, a drugo onaj što trpi posledice, podržalo bi se ukidanje delatnika.</s><s>Buda izbegava obe krajnosti i odabira srednji put, predstavljen uslovljenim nastankom.</s><s>Kad uslovljeno nastajanje prestane, sastojci koji sačinjavaju neku osobu — a koje karmičke sile drže u spoju i prate iz života u život — takođe se zaustavljaju, čime se i patnja okončava.</s>

<s>Nesopstvo i preporađanje</s>

<s>Čuveni budistički učitelj Nagasena, u 2. veku p.n.e. je na pitanje kralja Milinde: "Može li postojati preporađanje, kad nema preseljenja duše?" odgovorio na sledeći način: "Da, poštovani kralju, može.</s><s>Baš kao što neko može upaliti lampu koristeći neku drugu već upaljenu, a da pri tome ništa ne prelazi sa jedne lampe na drugu ili bas kao što učenik može naučiti stihove napamet od svog učitelja, a da se stihovi ne sele iz učitelja u učenika."</s>

<s>Spoj budističkog učenja o preporađanju i nesopstvu se često doživljava kao protivurečno, jer „ako nema trajnog sopstva ili duše šta onda prelazi iz jednog života u naredni?" Budistički odgovor obično glasi da Buda nije učio da sopstvo ne postoji kao takvo, već da ne postoji trajno metafizičko sopstvo.</s><s>U budizmu, sopstvo se razume kao jezgro načinjeno od utisaka, sećanja, osobina i sklonosti, koje se neprekidno menja.</s><s>I upravo je to "sopstvo" ono koje prelazi iz jednog života u drugi.</s>

<s>Nekad se navodi poređenje sa tri bilijarske kugle u jednoj liniji.</s><s>Kada se četvrta kugla zakotrlja preko stola i udari ih, kugla koja se do tada kretala će se tu i zaustaviti, prva i druga odarena kugla će takođe ostati u mestu, ali će se treća pokrenuti.</s><s>Energija iz četvrte kugle se kroz prvu i drugu prenela na treću kuglu i pokrenula je da se zakotrlja po stolu.</s><s>Na sličan način, budisti veruju da mentalna energija, koja čini ono što konvencionalno nazivamo "sopstvom", prelazi iz jednog života u drugi, što upravo omogućuje njena promenljivost (anića)</s>

<s>Vidi još</s>

<s>Atman
 Sopstvo
 Duša
 Uslovni nastanak</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura</s>

<s>Čedomil Veljačić, Filozofija istočnih naroda 1, Zagreb, 1979.</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Anatta-lakkhana sutta  (O obeležju ne-sopstva)
 Čedomil Veljačić, Pitaja o nosiocu tereta moralne odgovornosti</s>

<s>Filozofski koncepti
Budistički pojmovi
Sanskritski izrazi
Sopstvo</s>

