Bocanje
<s>Bocanje (ili sicanje ili križićanje) vrsta je tradicionalnog tetoviranja po prstima, rukama ili drugim dijelovima tijela, kod Hrvatica u Bosni i Hercegovini.</s><s>Naziva se i bockanje, badanje, sjecanje, sicanje (specifično za Zapadnu Hercegovinu) i šaranje, kao i Tradicionalno tetoviranje Hrvata u Bosni i Hercegovini.</s><s>U nekim mjestima javljaju se i specifični lokalni nazivi kao drocanje, šaranje i krizma.</s><s>Ovaj običaj se u Bosni i Hercegovini zadržao do kraja Drugog svjetskog rata, a najčešći osnovni motiv je bio križ, a sve ostale kombinacije i stilizacije su izvedene od križa.</s>

<s>Porijeklo 
Tradicija tetoviranja kod slavenskih plemena preuzeta je od starobalkanskog stanovništva: Japoda, Ilira, Tračana, Dačana i Agatirsa.</s><s>Prihvaćanje ovih običaja bilo je moguće u krajevima gdje je postojao čvršći dodir i asimilacija sa balkanskim stanovništvom.</s><s>Najprisutniji običaj bocanja bio je u Srednjoj Bosni (Guča Gora, Vitez, Travnik) u Kraljevoj Sutjesci, Žepču, zapadnoj Hercegovini, nekim dijelovima Bosanske Posavine i nekim dijelovima istočne Hercegovine i zapadne Bosne.</s><s>Sličan običaj se može naći i u dijelovima sjeverne Albanije kod katoličkog stanovništva, a u dijelovima Makedonije, Bugarske i Grčke kod vlaškog stanovništva.</s><s>U Hrvatskoj je običaj rijedak, osim ponegdje u Lici, Dalmatinskoj zagori i južnoj Dalmaciji, gdje se pretpostavlja da je običaj prenesen od prebjeglog stanovništva iz Bosne i Hercegovine.</s>

<s>Tetoviranja su mogla biti i inicijacijski obredi preuzeti od praslavenskih naroda, jer je tetoviranje započinjalo kod prijelaza djevojčica u zrelu djevojačku dob.</s><s>Običaj se moze posmatrati i kroz magijsko ili religiozno značenje, jer molitva i korištenje blagoslovenih predmeta, uz osnovni motiv križa svodi ovu pojavu unutar složenijih pobožnih praksi.</s><s>Tetoviranje se takođe može tumačiti i kao estetski fenomen ukrašavanja tijela, kojem su događanja u vrijeme osmanlijske vladavine poslužile kao opravdanje.</s><s>U Lašvanskoj dolini tetoviranje su izvodile žene uoči blagdana sv. Josipa 19. marta, kao i Kraljevoj Sutjesci, ali se obred obavljao i uoči sv. Ivana Krstitelja 24. juna, jer se po jednom kazivanju u to vrijeme želo kad se tetoviralo.</s><s>Tetoviranje je obavljano i na Cvjetnicu, Veliki petak, Uskrs ili Blagovijest</s>

<s>Tetoviranje je obavljano pomoću crne smjese nazvane murećef.</s><s>Smjesa je pravljena od čađi nastale paljenjem drveta smreke, luči pod pekom, a čađ se miješala s vodom blagoslovljenom u crkvi uoči Bogojavljenja 6. januara.</s><s>Smjesa se miješala nekoliko dana, sve dok ne bi dobila željenu čvrstoću.</s><s>Smjesi se dodavala pljuvačka, svaki put kad bi se mješala da bi se dobila željena gustoća.</s><s>Nanošena je na kožu, na nadlanicu, prste, rjeđe na druge dijelove tijela, nanosila se ubodima običnom šivaćom iglom.</s><s>Tetovirale su se djevojčice od 10-15 (13-16) godine, mada se nalaze i primjeri tetoviranja predškolske djece.</s><s>Tetoviranja muškaraca su bila rijetka i nisu bila kolektivna praksa.</s>

<s>Istraživanja 
Austrijsko-poljski liječnik Leopold Glück, objavio je 1894. godine članak "Tetoviranje kože kod katolika u Bosni i Hercegovini", gdje piše da je "...skoro svaka odrasla djevojka ili svaka seljanka tetovirana na prsima, nadlakticama i podlakticama, na šakama često do prstiju, a u rijetkim slučajevima takoder i na čelu" Opsežnija istraživanja u isto vrijeme objavio je Ćiro Truhelka koji je sakupio desetine motiva, te za razliku od Glücka, koji se ograničio na Srednju Bosnu, nego i šire na Bosnu i Hercegovinu.</s><s>Po Truhelki tetoviranja nemaju jako religiozni karakter, nego se mogu svrstati u potrebu za plemenskim obilježavanjem, što je Truhelka pokušao povezati istraživanjima u Albaniji, Srbiji, Bugarskoj, Crnoj Gori i Dalmaciji.</s><s>Tetoviranje muškaraca je bilo vrlo rijetko, te se svodilo na vanjske uticaje, kao npr. kod vojnika koji su morali služiti, pa bi ih drugovi nagovorili na tetoviranje, mada im to u porodici nije bio običaj.</s><s>Njegova istraživanja su opsegom obuhvatala područja sarajevskog, visočkog, travničkog, fojničkog, prozorskog i bugojanskog kotara, područja oko donjeg Vrbasa, kotorvaroški i banjalučki kotar.</s><s>Primjetio je da taj običaj na južnoj i istočnoj periferiji tih područja znatno slabi, te da se u okolini Olova, Vareša, Vijake i u dolini Neretvice tetovira, samo da se zadovolji formi sa jednostavnim križićem na ramenu.</s><s>Truhelka spominje da je "najljepše oblike tetoviranja našao u dolini Lašve, naročito u mjestima oko Guče Gore, a više manje bujne i u susjednim kotarima na sjeveru do Banja Luke, a na jugu do Ramske doline i Kupresa."</s>

<s>Motivi</s>

<s>Podjelu na pet grupa motiva napravio je Mario Petrić:
 Križevi: Najjednostavniji motiv je grčki križ (motivi 1-7) jednostavnog oblika ili ukrašen.</s><s>Postoje varijante sa križem na čijem je svakom kraju tačka, ili pomalo spuštene ravne ili ukošene linije, te varijacije sa linijama savijenim u obliku srpa, ali i kombinacijama tih triju varijanti, koje se nazivaju "jeličin križić", pri čemu ti dodaci simboliziraju jelove pupove.</s><s>Kompliciraniji oblici (motivi 8-11), zastupljeni u Kraljevoj Sutjesci  su varijacije jednostavnih motiva.</s><s>Jednostavni križevi su se tetovirali na prstu ili na čelu, ili po ruci, obično dalje ood drugih motiva;
 Kolo i ograda: Nekršćanski motivi sastoje se od kola (kružnice) od tačaka ili od jedne pune kružnice sa obrubom od tačaka (motivi 12-22).</s><s>Postoje varijante da su na kružnici male kratke linije, tačke ili linije srpastog oblika, izgleda lopatica, tako da ornament prikazuje mlinski točak.</s><s>Kolo obično obuhvata križ u središtu, ali se dešava i da križa u središtu nema ili da se nalazi samo tačka ili još jedan manji krug.</s><s>Kolo se tetoviralo na gornjoj strani ruke, ispod lakta i na prsima; Drugi je motiv ove podjele je ograda.</s><s>Ima oblik polukruga, pa se na gornjoj strani ruke na taj način našara, da je ždrijelo polukruga otvoreno prama pregibu, a svod obrnut prama prstima.</s><s>Kako u kolu, tako se i tu spoljašna periferija ukrašava crtama, bobicama, ili jelicama, dok su krajevi dosta puta označeni križom, zvijezdom od više krakova.</s><s>Kao i kolo, tako i ograda može više puta bit dvostruka, i to tako da manju obuhvata veća  ili su pak dva slična motiva ždrijelima jedan obrnuti prama drugomu.</s><s>Sredina ograde ukrašena je križom ili nekim drugim motivom.</s><s>Dok se kolo u muškaraca kadšto viđa nad laktom, ograda se nalazi jedino kod žena na gornjoj strani ruke.</s><s>Iznad ograda često je pregib ruke od jedne koštane kvrge do druge ukrašen tipskim ornamentom, narukvicom.</s><s>Narukvica:U najjednostavnijem obliku to je crticama ukrašena linija, ali se ipak motiv dodavanjem već poznatih dekorativnih elemenata više ili manje obilato ukrašava.</s><s>Više puta se sastoji od dviju s obje strane zatvorenih paralela ili od isprekidanog ornamenta.</s><s>Ponavljanjem više sličnih ornamenata ruku ispod lakta, često postaje ukusno stilizovan trak, pokriva u širini od 10  cm.</s><s>S donje je strane dakako uvijek otvoren, zbog žila kucavica.</s><s>Grana ili grančica:Ornamenat, koji pojednostavljeno izveden prikazuje granu, zove se grančica.</s><s>Isti motiv, obilatije okićen tako da grančice na jednoj strani stoje uspravno, dok se na drugoj strani spuštene zove se "jelica": Motiv koji se u dolini Bile često viđa jeste klas.</s><s>Osnovni je koncept prava linija, po kojoj su nasađeni križići i grančice.</s><s>Primjenjuje se na donjoj strani ruke niže lakta.</s><s>Razni ostali oblici: Česti motivi koji ne pripadaju u gornje četiri grupe du nazvani po zvijezdicama, mjesecu, zvijezdi prethodnici ili sunce.</s><s>Zvijezdica ima oblik osmokrake, od linija složene zvijezde ili malog kola, kome su po periferiji poredane crtice.</s><s>U tome je obliku smanjeno kolo.</s><s>Te zvijezdice služe za popunjavanje praznih polja, što ih ostavljaju glavni motivi.</s><s>Imenom zvijezde naziva se i ornament, sačinjen od duguljaste elipse, na kojoj su poredane crtice.</s>

<s>Filatelija</s>

<s>Hrvatska pošta Mostar izdala je 20. marta 2004. poštansku marku pod nazivom "Tradicijska tatuaža hrvatskih žena u BiH" sa nominalnom vrijednošću od 0,50 maraka.</s>

<s>Literatura</s>

<s>Reference</s>

<s>Bosanskohercegovačka kultura</s>

