Hermagora iz Temnosa
<s>Hermagora iz Temnosa (, fl.</s><s>1. stoljeće pne.) bio je starogrčki retoričar, pripadnik rodske retorske škole i učitelj retorike u Rimu, gde je, prema bizantskoj enicklopediji Sudi, umro u dubokoj starosti.</s>

<s>Čini se da je nastojao odlikovati se kao govornik (ili prije kao deklamator) i kao učitelj retorike.</s><s>No nama je poznat prije svega kao učitelj retorike.</s><s>Pripadnici njeove škole, među kojima je bio i pravnik Tit Akcije, nazivali su sebe "hermagorejcima" (Hermagorei).</s><s>Hermagorin glavni suparnik bio je Posidonije s Rodosa, a Plutarh kaže da su se njih dvojica jednom prilikom nadmetali u raspravi u Pompejevoj prisutnosti.</s>

<s>Hermagora se osobitu pažnju posvećivao dijelu retorike koji se bavio iznalaženjem tema i argumenata za govor (inventio) i napravio je specifičnu podjelu govora na dijelove, koja se razlikovala od podjele koju su prihvaćali drugi retori.</s><s>Ciceron se suprotstavljao tom sustavu, a Kvintilijan ga je branio, premda u nekoliko navrata Kvintilijan kritizira ono što Ciceron odobrava.</s><s>No, u svojoj želji da sistematizira dijelove govorništva, govorilo se da je potpuno izgubio iz vida praktično gledište s kojeg se govorništvo mora promatrati.</s>

<s>Hermagora je sastavio nekoliko spisa, koja su danas sva izgubljena.</s><s>Suda navodi ova djela: Retorika (Ρητορικαί, u 5 knjiga),O obradi [teme] (Περὶ εξεργασίας), O izričaju (Περὶ φράσεως), O jasnoći (Περὶ πρέποντος) te O stilskim figurama (Περὶ σχημάτων), premda neke od ovih spisa, ako ne i sve, treba pripisati njegovom mlađem imenjaku, Hermagori Karijskom, učeniku Teodora iz Gadare.</s>

<s>Hermagorina metoda podjele teme na njenih "sedam okolnosti" (tko, što, kada, gdje, zašto, na koji način i kojim sredstvima) pružila je korijene tzv. "5 W", koja se široko koristi u novinarstvu, obrazovanju i policijskoj istrazi kako bi se osigurala temeljitost izvještavanja o određenom incidentu ili temi.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Starogrčki retori</s>

