Povelja Tvrtka I Dubrovniku 1378.
<s>Povelja Tvrtka I Dubrovniku 1378. pisana je na dvoru u Trstivnici 17. juna 1378. god. koja je u to vrijeme bila srednjovjekovna župa na području kraljeve zemlje u Srednjoj Bosni.</s><s>To je prva kraljevska povelja koja sadrži rijetke i dragocjene podatke o godinu dana ranije obavljenom činu krunisanja bana Tvrtka i uzdizanju Bosne u rang kraljevine.</s><s>Original Tvrtkove povelje Dubrovčanima se nalazi u Državnom arhivu u Dubrovniku, gdje se čuva u seriji Diplomata et acta, br. 120, bečki ćir. br. 1024.</s><s>Sačuvan je i prepis ove povelje u Codex Ragusinus.</s>

<s>Istorija 
Po dolasku na čelo bosanske države, u septembru 1355. godine on s bratom Vukom i majkom Jelenom daje slobodu trgovine isto onako kako su je oni uživali za njegova strica bana Stjepana.</s><s>To isto ponovio je novom poveljom koju je izdao već iduće godine.</s><s>Još u nekoliko navrata potvrđuje stare dubrovačke privilegije kao prilikom svoga boravka 1367. godine u Dubrovniku.</s><s>Godine 1375. jednom posebnom poveljom oslobodio je Dubrovčane od plaćanja carina u svojoj državi.</s><s>Međutim ova njegova odluka bila je privremenog karaktera, te nije ostala na snazi i nije se uobičajila u dubrovačko  - bosanskim odnosima.</s>

<s>Dubrovčani, iako uvijek zainteresirani za poslove u unutrašnjosti Balkana, nisu pokazivali veći interes oko uzdizanja Bosne u rang kraljevine.</s><s>U historiografiji postoji mišljenje da su oni "novo stanje prihvatili tek naredne 1378. godine, a da su Svetodmitarski dohodak za 1377. isplatili Đurđu Balšiću".</s><s>Dubrovčani su taj porez vezivali za posjedovanje Trebinja, Konavala i Dračevice, koje je Tvrtko 1377. godine oduzeo od Balšića.</s>

<s>Krunisanje Tvrtka za kralja nije izmijenilo njegov stav prema Dubrovniku.</s><s>On je 1378. godine izdao  povelju u 
kojoj su obuhvaćene sve one privilegije koje su bosanski vladari od davnina do Tvrtkova vremena postepeno dodjeljivali Dubrovčanima, u prvom redu slobodu kretanja i obavljanja trgovačkih poslova.</s><s>Posebna pažnja se obraća na bezbjednost trgovine.</s><s>Dubrovčani se obavezuju da odsada plaćaju Tvrtku kao srpskom vladaru godišnji svetodmitarski dohodak od 2.00o perpera.</s>

<s>Opis 
Pergament na kojem je načinjena povelja kvalitetne je italijanske izrade, unutrašnja strana je sjajnobijela, spoljašnja svijetložuta.</s><s>Za povelju je uzeta jedna cijela kožica te je ova povelja do vremena svog nastanka najveći dokument izdat od strane bosanske vladarske kancelarije.</s><s>Svečanom karakteru povelje odgovaraju njene dimenzije: širina iznosi 43,5 cm, visina 51,6 cm te još 2,6-3,3 cm plike na sredini i desno, dok je lijevi dio plike otkinut.</s>

<s>Povelja je okićena povećanim slovima ispisanim cinoberom.</s><s>Pisana je iz dva puta.</s><s>Glavni dio teksta pisan je crnim mastilom, a dodatak o naknadnoj zakletvi obiju kraljica pisan je smeđim mastilom.</s><s>U svrhu pričvršćivanja pečata prorezana su kroz pliku i pergament 4 okomita proreza kroz koje prolazi vrpca za pričvršćivanje.</s><s>Pečat nije sačuvan.</s>

<s>Ovo je najstarija iz korpusa bosanskih povelja u kojoj je zabilježeno potpisivanje vladara, što će u kasnijem vremenu postati opšta praksa.</s><s>Tvrtko je potpisan velikim crvenim slovima, čime se željela naglasiti svečanost vladara i njegove titule.</s><s>Ova promjena dio je prakse uvedene iz Bizanta, preko srpske države Raške.</s><s>To potvrđuje i činjenica da je upotreba potpisa crvenim mastilom pravno sankcionisana još od 470. godine zakonom rimskog cara Lava I.</s>

<s>Svjedoci su bili bosanska vlastela: župan Branko Pribinić, dvorski Vukosav Stefković, Dobrašin Stefanović, vojvoda Vlatko Vuković, knez Vukašin Milatović, knez Priboje Mastnović, župan Bjeljak Sanković, stavilac Tvrtko Vlađević, Vukac Vladisalić.</s><s>Nije bio ustaljen običaj njihova 
potpisivanja.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Srednjovjekovna Bosna i Dubrovačka Republika</s>

