Stvarna alegorija
<s>Slikarski studio ili Stvarna alegorija sažetih sedam godina umjetnikova života je ulje na platnu Gustavea Courbeta iz 1855. godine kojom je započeo stilski pravac realizma u slikarstvu.</s><s>Slika je prekinula sve veze s dotadašnjom umjetnošću 19. vijeka i udarila standard budućoj realističnoj umjetnosti.</s>

<s>Historija</s>

<s>Kada je stručni žiri Pariškog salona (najveće i najznačajnije godišnje izložbe slika u Europi) odbio izložiti Courbetovu sliku „Stvarna alegorija”, samo je veliki romantičarski slikar Delacroix prepoznao jedinstvenu originalnost djela i zapisao: „Odbili su jednu od najdojmljivijih slika našeg doba”.</s><s>Tokom samog Pariškog slona, prigodom kojom su veličane slike Ingresa i Delacroixa, iznimno samouvjeren slikar i anti-romantičar - Courbet, je privukao pažnju napravivši samostalnu izložbu u obližnjoj velikoj šupi.</s><s>O Courbetovoj odvažnosti, kritičar, Jules Champfleury je napisao u svom pismu književniku Georgesu Sandu: „To je nevjerojatno javan čin; podrivanje svih institucija povezanih s izložbom u Salonu; apel javnosti; sloboda ...”</s>

<s>Tokom izložbe dijelio je primjerke svog „Manifesta Realizma” u kojemu se zalaže za nesentimentalnu umjetnost lišene pretjeranih gesti i dramatičnih kompozicija.</s><s>Centralna slika na toj izložbi je bilo ovo veliko ulje na platnu (3,6 x 6 m).</s><s>Danas se nalazi u muzeju d'Orsay u Parizu.</s>

<s>Odlike</s>

<s>Sam naziv „Stvarna alegorija” je sam po sebi kontradiktran jer su alegorije po definiciji nestvarne.</s><s>Courbet je zapravo mislio na alegoričan prikaz stvarnih detalja iz života i stvarnih osoba, čime je želio naglastiti kako alegoričnost slike ne narušava njihovu realističnost.</s><s>Slika je naslikana u zemljanim tonovima poput slika Rembrandta ili Halsa, ali u epskim dimenzijama poput slika Veronesea, gdje se nalaze brojni likovi smješteni u nizu u plitki prostor.</s><s>Smještaj likova je Courbet posudio sa Vermeerove slike „Umijeće slikanja” i Velazquezove slike „Male dvorske dame”, ali je ovdje umjetnik (sam Courbet u asirskom profilu) koji slika jedan Barbizonski pejzaž pomaknut u sredinu, a posjetitelji su njegovi modeli i mecene koji su došli na njegov poziv.</s>

<s>Smisao slike možemo spoznati samo ako podrobno proučimo likove sa slike i njihove odnose s Courbetom.</s><s>Na slici se nalaze dvije skupine.</s><s>Na lijevoj strani se nalaze “obični” ljudi, tj. razni tipovi ljudi iz njegovog okruženja u Ornansu: lovci, seljaci, radnici, jedan  židov, svećenik, kineski klaun, te mlada irska prosjakinja s djetetom.</s><s>Na desnoj strani, u kontrastu s lijevom, nalaze se Parižani: Courbetovi klijenti, kritičari, intelektualci (već spomenuti kritičar Charmpfleury, socijalni teoretičar Joseph Proudhon, a čovjek koji čita knjigu je Baudelaire).</s><s>Svi oni su iznimno pasivni, kao da nešto očekuju.</s><s>Jedni tiho razgovaraju s drugima, dok su drugi zamišljeni, ali nitko ne gleda u slikara.</s><s>Oni nisu njegova publika, nego reprezentativni uzorci njegove društvene sredine.</s><s>Jedini koji gledaju slikara dok slika su dječak, koji predstavlja “nevini pogled”, i nagi model koji simbolički predstavlja “Prirodu” ili jednostavno “Istinu” koju on ističe kao glavni princip njegove umjetnosti.</s>

<s>Značajno je i to što je ova središnja skupina okupana dnevnim svjetlom dok su ostale figure u polutami, kao da umjetnik želi odvojiti aktivnog stvaratelja i svijet koji je oko njega koji on tek treba oživjeti.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze
 Stvarna alegorija na stranici muzeja d'Orsay
 Životopis Courbeta</s>

<s>Slike Gustavea Courbeta
Slike 1855.</s><s>Authority control 2</s>

