Crkva sv. Mihovila u Varešu
<s>Župna crkva u Varešu je katolička crkva, Vrhbosanska nadbiskupija.</s><s>Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 7. do  11. oktobra 2003. godine, donijela je odluku da se crkva proglasi za  nacionalni spomenik BiH.</s><s>Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.</s><s>Nacionalni spomenik čini Stara crkva sv. Mihovila i Nova crkva sv. Mihovila Arkanđela, sa pokretnom imovinom koju sačinjavaju: 
 u Staroj crkvi sv. Mihovila: glavni oltar posvećen sv. Mihovilu, dva diptiha sa predstavama sv. Petra, sv. Grgura Velikog, sv. Franje i sv. Nikole, pobočni oltar posvećen Blaženoj Djevici Mariji, te 6 kandila; 
 u Novoj crkvi sv. Mihovila: glavni oltar posvećen sv. Mihovilu i dva sporedna oltara posvećena Blaženoj Djevici Mariji i sv. Anti, te reljefno izrađene postaje Križnog puta</s>

<s>Stara crkva 
Ovaj objekat predstavlja najstariju očuvanu katoličku crkvu iz perioda prije Omer-paše Latasa, odnosno prije 1850. godine.</s><s>Njena prva gradnja pada u prva desetljeća 16. vijeka, svakako prije 1516. godine.</s><s>Arhivski dokument iz osmanskog perioda navodi da je crkva sagrađena na mjestu još starije crkve.</s>

<s>Crkva je nekoliko puta gorjela u požarima.</s><s>Ostala su zapisana dva najveća – prvi iz vremena Bečkog rata oko 1679. godine i drugi sa početka 19. vijeka, odnosno oko 1819. godine.</s><s>Nakon požara sa početka 19. vijeka ona je bila ponovno sagrađena, u istom obliku i istim mjerama kakva je i ranije bila (o obnovi crkve svjedoči natpis na kamenoj ploči na zidu lijevo od južnih vrata).</s><s>Zidove crkve radili su hercegovački zidari, dok su svod objekta najvjerovatnije uradili domaći majstori.</s>

<s>Nova crkva 
Sagrađena je u periodu 1854 - 1869. godine, pravougaone osnove i dimenzija 35 x 18 m. Početkom 20. vijeka, postojeća crkva nije zadovoljavala potrebe građana jer se broj vjernika udvostručio.</s><s>Godine 1864. župa je imala 1879 vjernika, dok je 1905. godine taj broj porastao na 3412.</s><s>Iz tog razloga, radovi na proširenju crkve počeli su 1903. godine i trajali su do 1906. godine.</s><s>Rađeni su pod vođstvom arhitekte Josipa Vancaša.</s><s>Tim radovima crkva je u potpunosti izmijenjena.</s><s>Sa prednje strane produžena je za još jedno polje, odnosno za 5,5 m.  U ovo polje je smješten portal i dva tornja jednaka po obliku.</s>

<s>Crkva je trobrodna sa bočnim lađama koje imaju po pet jednostrukih, pri vrhu zaobljenih, prozora.</s><s>Uz apsidu, koja služi kao svetište, je manja sakristija veličine oko 12 m2.</s><s>U prizemnom dijelu je smješten portal, postupno, na romanički način, smanjivan prema unutra.</s><s>Nije ukrašen nikakvim likovima niti dekoracijama.</s><s>Završen je malim zabatom.</s><s>U središnjem dijelu pročelja nalazi se kružna rozeta od osam polukružno zaobljenih latica i sa središnjim krugom.</s><s>Lijevo i desno od nje nalazi se po jedan polukružno završen prozor.</s><s>Iznad rozete na zabatu nalazi se trifora u kojoj je srednji prozor nešto viši.</s><s>Pročelje uokviruju tornjevi kvadratne osnove dimenzija 5,5 x 5,5 m, visine oko 40,00 m. Tornjevi su također podijeljeni po horizontali na šest spratova sa otvorima koji se postepeno povećavaju od tla prema gore.</s><s>Krov tornja je u obliku šatora i pokriven je bakarnim limom.</s><s>Na sve četiri krovne plohe nalaze se mali trokutasti prozori.</s>

<s>U lađi crkve, u donjem nizu prozora, postavljeno je deset vitraža sa scenama iz Kristovog života.</s><s>Vitraži su postavljeni i na dva prozora na pročelju crkve, kao i na rozeti.</s>

<s>Godine 1977. izvršen je čitav niz intervencija na objektu, kako radova na konstruktivnoj sanaciji objekta, tako i radova na unutrašnjoj dekoraciji objekta:  - u enterijeru crkve postavljeni su novi elektrouređaji (rasvjeta i akustika), uvedeno je grijanje, svetište je prošireno na prvo polje crkvene lađe i pokriveno mermerom u dva nivoa (za novi oltar, i za krstionicu), uklonjene su likovne dekoracije zidovi su obojeni u svijetložutu, tamnožutu i tamnocrvenu boju.</s>

<s>Stara i nova crkva sv. Mihovila u Varešu su u dobrom građevinskom stanju.</s>

<s>Literatura 
 Hamdija Kreševljaković, Vareš kao glavno središte gvozdenog obrta u BiH, Glasnik Zemaljskog muzeja BiH 54, 1942.</s><s>Alija Bejtić, Historijsko-građevni razvoj Vareša, Sarajevo, 1958.</s><s>Ignacije Gavran, Župna crkva u Varešu, Sarajevo, 1998.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjski linkovi 
 Vrhbosanska nadbiskupija</s>

<s>Nacionalni spomenici u Varešu
V</s>

