Zelda Fitzgerald
<s>Zelda Ficdžerald (rođena Sejr; 24. jul, 1900 – 10. mart 1948) bila je američka književnica i supruga američkog pisca F. Skota Ficdžeralda, na čije je stvaralaštvo snažno uticala.</s>

<s>Rođena u Montgomeriju, Alabama, bila je primećena zbog svoje lepote i vedrog duha, i bila je proglašena od strane svog supruga prvom američkom flaperkom.</s><s>Ona i Skot postali su simbol džez doba, što su i do danas ostali.</s><s>Trenutni uspeh Skotovog prvog romana Ova strana raja (1920) uveo ih je u visoko društvo, ali je njihov brak mučilo neumereno opijanje, izdaja i žestoke optužbe.</s><s>Ernest Hemingvej, koga Zelda nije volela, krivio je nju zbog smanjenja brojnosti Skotovih književnih dela, iako je ona bila žrtva suprugove dominacije.</s><s>Nakon što joj je dijagnostifikovana šizofrenija, ona je većinu vremena provodila u specijalističkim klinikama i supružnici živeli odvojeno kada je Skot iznenada umro 1940. godine.</s><s>Zelda je umrla kasnije tokom požara u bolnici u Ešvilu, Severna Karolina.</s>

<s>Nedavni pisci i naučnici prikazivali su Zeldu kao kreativni talenat koji je ignorisan u patrijarhalnom društvu.</s><s>Biografija iz 1970. čiji je autor Nensi Milford, ušao je u uži izbor za Pulicerovu nagradu.</s><s>Godine 1992, Zelda je posthumno primljena u Alabaminu kuću slavnih žena.</s>

<s>Rani život i porodica</s>

<s>Rođena je u Montgomeriju, Alabama, kao najmlađe od šest dece.</s><s>Njena majka, Minerva Bakner "Mini" Mečen (23. novembra, 1860 – 13. januar 1958), dala joj je ime po likovima iz dve malo poznate priče: "Zelda: A Tale of the Massachusetts Colony"  (Džejn Hauard, 1866) i "Zeldina sreća" (Robert Edvard Fransilon, 1874).</s><s>Razmaženo dete, Zeldi je majka ispunjavala sve želje, ali je njen otac, Entoni Dikinson Sejr (1858-1931)—sudija Vrhovnog Suda u Alabami i jedan od vodećih advokata u Alabami—bio strog i zatvoren čovek.</s>

<s>Porodica potiče od prvih doseljenika sa Long Ajlanda, koji su se preselili u Alabamu pre Građanskog rata.</s><s>U vreme Zeldinog rođenja, Sejresovi su bili poznata porodica.</s><s>Njen rođak, Džon Tajler Morgan, bio je član Senata Sjedinjenih Američkih Država; njen deda po ocu bio je urednik novina u Montgomeriju, dok joj je deda po majci bio Vilis Benson Mahen, koji je kratko vreme bio senator Kentakija.</s>

<s>Kao dete, Zelda je bila izuzetno aktivna.</s><s>Plesala je, uzimala časove baleta i uživala družeći se s prijateljima.</s><s>Godine 1914 upisala je Sidni Lanijer srednju školu.</s><s>Bila je izuzetno inteligentna, ali nezainteresovana za predavanja.</s><s>Zainteresovanost za balet nastavila se tokom srednje škole, ali je tokom tog perioda pila, pušila i provodila dosta vremena sa momcima, pa je postala lider na lokalnoj mladoj društvenoj sceni.</s><s>Novinski članak o jednom njenom plesnom nastupu citirao ju je da ona samo mari za momke i plivanje.</s><s>Ona je sve više i više tražila pažnju dok je kršila razne konvencije — od plesanja Čarlstona do nošenja kupaćeg kostima boje kože kako bi mislili da pliva gola.</s><s>Ugled njenog oca bio je nešto poput sigurnosne mreže što ju je sprečavalo da doživi društvenu propast, iako se od žene tog vremena očekivalo da bude nežna, poslušna i predusretljiva.</s><s>Shodno tome, Zeldine provokacije šokirale su mnoge ljude oko nje i ona je postala — zajedno sa svojom drugaricom iz detinjstva i budućom holivudskom zvezdom Talulom Bankhed — glavna tema tračeva u Montgomeriju.</s><s>Njen etos bio je sumiran ispod njene fotografije na diplomi srednje škole:</s>

<s>F. Skot Ficdžerald</s>

<s>Zelda je prvi put srela budućeg novelistu Frensisa Skota Ficdžeralda jula 1818. godine, kada je on volontirao za vojsku i bio stacioniran u kampu Šeridan, van Montgomerija.</s><s>Skot je počeo da je zove svakog dana i dolazio je u Montgomeri kad god je imao slobodne dane.</s><s>Govorio joj je o svojim planovima da bude poznat i poslao joj poglavlje knjige koju je pisao.</s><s>Bio je toliko opčinjen Zeldom da je preformulisao lik Rozalind Konaž u romanu Ova strana raja kako bi podsećao na nju.</s><s>Napisao je da se „sve kritike Rozalinde završavaju na njenoj lepoti”.</s><s>Zelda je bila mnogo više od puke muze, međutim — nakon što je pokazala Skotu svoj lični dnevnik, on je počeo da koristi doslovno njene izvode u svom romanu.</s><s>Na primer, na kraju romana Ova strana raja, solilokvij protagoniste Amorija Blejna na groblju uzet je iz njenog dnevnika.</s>

<s>Prema Nensi Milford, prvi susret Skota i Zelde bio je kantri plesnom klubu u Montgomeriju, koji je Skot kasnije fiktivno prikazao u svom romanu Veliki Getsbi, kad je opisao susret Džeja Getsbija i Dejzi Bjukenen, iako je u romanu lokaciju susreta preneo na železničku stanicu.</s><s>Skot nije bio jedini momak koji se udvarao Zeldi, a konkurencija je dovela do toga da ga je Zelda još više privlačila.</s><s>U dnevniku koji je pedantno održavao tokom svog života, Skot je 7. septembra 1918. godine zabeležio da se je zaljubio.</s><s>Na kraju krajeva, i Zelda je to učinila.</s><s>Njen biograf Nensi Milford napisala je: „Skota je kod Zelde privuklo nešto što niko drugi na njoj dotad nije primetio — romantični osećaj samovažnosti kog je prepoznao kao svog.”</s>

<s>Njihovo udvaranje je na kratko bilo prekinuto u oktobru kada je on premešten na sever.</s><s>Očekivao je da će biti poslat u Francusku, ali je umesto toga poslat u kamp Mils, Long Ajland.</s><s>Dok je on bio tamo, bilo je potpisano primirje sa Nemačkom.</s><s>On se potom vratio u bazu blizu Montgomerija i do decembra su oni bili nerazdvojni.</s><s>Skot je kasnije opisao njihovo ponašanje kao „seksualnu bezobzirnost”.</s><s>Dana 14. februara 1919. godine, on je bio otpušten iz vojske i otišao u Njujork kako bi se etablirao.</s>

<s>Pisali su često jedno drugom, pa je marta 1920. godine Skot poslao Zeldi prsten svoje majke, tako da su se oni verili.</s><s>Mnogi Zeldini prijatelji i članovi njene porodice bili su oprezni kada je njihova veza bila u pitanju i nisu odobravali Skotovo prekomerno opijanje, kao ni činjenicu da je on bio katolik.</s>

<s>Brak 
Do septembra, Skot je završio svoj prvi roman, Ova strana raja, i rukopis je brzo prihvaćen za objavljivanje.</s><s>Kada je čuo kako je roman bio prihvaćen, Skot je pisao svom uredniku Makvelu Perkinsu, urgirajući ubrzano izdavanje: "mnogo stvari zavise od njenog uspeha—uključujući, naravno, devojku".</s><s>U novembru, on se vratio u Montgomeri sa dobrim vestima o svom romanu.</s><s>Zelda je pristala da se uda za njega nakon što je knjiga objavljena; on je, zauzvrat, obećao da će je odvesti u Njujork.</s><s>Ova strana raja je objavljen 26. marta, a Zelda je stigla u Njujork 30. marta, dok su se 3. aprila 1920. godine venčali. prema Kanteberiju i Birču (i samom Ficdžeraldu), ovo je prvi roman Ficdžeraldov "kec u rukavu".</s><s>Skot je video objavljivanje romana kao put do Zeldinog srca.</s>

<s>Skot i Zelda su brzo postali poznate ličnosti u Njujorku, kako zbog njihovog bahatog ponašanja, kako zbog uspeha njegovog romana.</s><s>Naređeno im je da napuste hotele Baltimor i Komodor zbog njihovog pijanstva.</s><s>Zelda je jednom skočila u fontanu na Ujinion trgu.</s><s>Još jedan primer njihovog ponašanja jeste kad ih je Doroti Parker prvi put srela, dok su Zelda i Skot sedeli na taksi.</s><s>Parker je rekla, "oni oboje izgledaju kao da su upravo izašli na sunce; njihova mladost bila je porazna.</s><s>Svako je želeo da ih upozna." Njihov socijalni život bio je ispunjen alkoholom.</s><s>Javno, to je značilo nešto  više od dremanja kada su na žurkama, ali u privatnom to je dovelo do žestokih borbi.</s><s>Na njihovu sreću, na stranicama njujorškim novinama Zelda i Skot su postali ikone mladosti i uspeha — enfants terribles iz doba džeza.</s>

<s>Na Dan Zaljubljenih 1921. godine, dok je Skot završavao svoj drugi roman Lepi i prokleti, Zelda je saznala da je trudna.</s><s>Oni su odlučili da se presele u Skotovu kuću u Sent Polu, Minesota, gde će Zelda roditi dete.</s><s>Dana 26. oktobra 1921. godine rodio se Frans "Skoti" Ficdžerald.</s><s>Kada je ona izašla iz anestezije, Skot ju je snimio kako kaže: "O, Bože, ja sam pijana.</s><s>Mark Tven.</s><s>Zar nije pametna — ona ima štucavicu.</s><s>Nadam se da je lepa i glupa — lepa glupača." Mnoge njene reči su našli svoj put do Skotovih romana: u romanu "Veliki Getsbi", lik Dejzi Bjukenen izražava takve nade za njenu ćerku.</s>

<s>Zelda nikada nije bila domaćica niti se je mnogo interesovala za domaćinstvo.</s><s>Od 1922. godine Skot je zaposlio bejbisiterku koja je čuvala njihovu ćerku, par koji je čistio njihovu kuću i pralju.</s><s>Kada ju je časopis Harper & Brothers zamolio da da doprinos njihovoj ediciji Omiljeni recepti poznatih ličnosti ona im je napisala: „Vidi da li ima slanine, a ako je ima, onda pitajte kuvara u kom tiganju da je ispržite.</s><s>Onda pitajte da li ima jaja, a ako ih ima probajte da ubedite kuvara da ih skuva.</s><s>Bolje je da ne pokušavate da napravite tost jer lako izgori.</s><s>Takođe, u slučaju slanine, ne pojačavajte mnogo vatru jer ćete morati da se iselite iz kuće na nedelju dana.</s><s>Poželjno je servirati na kineskim tanjirima, mada će zlatni i drveni poslužiti ako ih imate pri ruci”.</s>

<s>Početkom 1922. godine Zelda je ponovo ostala trudna.</s><s>Iako neki pisci kažu da se u Skotovom dnevniku navodi rečenica „Zelda i njen pobačaj”, zapravo ne postoji takav zapis.</s><s>Zeldin stav o drugoj trudnoći nije poznat, ali je u prvom nacrtu romana „Lepi i prokleti”, kog je Skot tada završavao, Skot napisao scenu u kojoj glavni ženski karakter Glorija veruje da je trudna, a Entoni joj poručuje da „razgovara sa nekom ženom i vidi kako da se to najbolje reši”.</s><s>Entonijev predlog je uklonjen u konačnoj verziji romana, a ta promena pomerila je fokus sa abortusa na Glorijinu zabrinutost da će joj beba uništiti figuru.</s>

<s>Kako se objavljivanje romana „Lepi i prokleti” približavalo, Barton Rasko, sveže zaposleni književni urednik časopisa New York Tribune, pokušao je da od Zelde izmami njenu recenziju Skotovog najnovijeg romana.</s><s>U svojoj recenziji, Zelda se je našalila na račun upotrebe njenih dnevnika u Skotovom radu, ali je njen komentar postao pravi izvor ozlojeđenosti:</s>

<s>Ovaj njen komentar doveo je do brojnih ponuda drugih časopisa.</s><s>U junu iste godine, Zeldin esej „Pohvala flaperki” osvanuo je u magazinu Metropoliten.</s><s>Iako navodno članak o propadanju načina života flaperki, Zeldin biograf Nensi Milford smatra da je esej bio „odbrana njenog životnog koda”.</s><s>Zelda je flaperku opisala na sledeći način:</s>

<s>Zelda je nastavila da piše i objavila je nekoliko kratkih priča i članaka.</s><s>Pomogla je Skotu oko njegove predstave „Povrće”, ali kada je ona doživela neuspeh, par se našao u dugovima.</s><s>Skot je počeo da piše veliki broj kratkih priča kako bi platio dugove, ali je postao bezvoljan i depresivan.</s><s>Aprila 1924. godine oni su se preselili u Pariz.</s>

<s>Proterivanje 
Nakon dolaska u Pariz, oni su se ubrzo preselili u Antib na Azurnoj obali.</s><s>Dok je Skot bio obuzet pisanjem Velikog Getsbija, Zelda je postala opsednuta mladim francuskim pilotom, Eduardom Žozanom.</s><s>Ona je svako popodne provodila kupajući se na plaži, dok je tokom večeri igrala u kazinu sa Žozanom.</s><s>Nakon šest nedelja, Zelda je zatražila razvod.</s><s>Skot je u početku tražio da se suoči sa Žozanom, ali se je nosio sa Zeldinim zahtevom tako što ju je zaključao u njihovoj kući sve dok nije odustala od razvoda.</s><s>Žozan nije ni znao da je ona tražila razvod.</s><s>On je iduće godine napustio Azurnu obalu, a Ficdžeraldovi ga više nikad nisu videli.</s><s>Žozan je kasnije Zeldinom biografu rekao da je svako neverstvo bilo imaginarno: „Oboje su imali potrebu za dramom, oni su to činili i možda bili žrtve svoje nesređene i malo nezdrave mašte”.</s><s>U Ficdžeraldovom „Životu u pismima”, on je govorio o aferi sa Žozanom u avgustovskom pismu Ludlovu Fovleru, a govorio je i o izgubljenim iluzijama u Velikom Getsbiju i izgubljenoj sigurnosti u Zeldinu vernost i naveo da se knjiga ogleda u dramatizaciji ključnih aspekata Zeldine i njegove ljubavi, udvaranja, pauze, obnove finansijskim uspehom i izdajom sa Žozanom: „Osećam se previše staro ovog leta ... ceo teret ovog romana — gubitak onih iluzija koje svetu daju takvu boju da ne moraš da brineš da li je sve to istina ili laž sve dok učestvuju u magičnu slavu”.</s><s>Veliki Getsbi bio je u formi nacrta tokom afere sa Žozanom u julu 1924. godine, a kucana kopija bila je poslata izdavaču do kraja oktobra.</s><s>Skot je u svojim sveskama napisao: „Tog septembra 1924. godine, znao sam da će se desiti nešto što nikada neće moći da se popravi”.</s>

<s>Nakon svađe, par je nastavio da izlazi sa prijateljima praveći se da su srećni.</s><s>Septembra se je Zelda predozirala pilulama za spavanje.</s><s>Ficdžeraldovi nikada nisu govorili o ovom incidentu i odbijali da razmišljaju da li je to bio pokušaj samoubistva ili ne.</s><s>Skot se vratio pisanju i dovršio Velikog Getsbija u oktobru.</s><s>Pokušali su da to proslave putujući u Rim i Kapri, ali su oboje bili nezadovoljni i bolesni.</s><s>Kada je saznao da će roman biti objavljen, počeo je da razmiša o naslovu: Trimalkio u Vest Egu, samo Trimalkio ili Getsbi, Gold-hatted Gatsby, ili The High-bouncing Lover.</s><s>Zelda je bila ta kojoj se svideo naziv Veliki Getsbi.</s><s>Na tom putovanju je Zelda počela da slika, a Skot je oboleo od kolitisa.</s>

<s>Aprila 1925. godine, nazad u Parizu, Skot je upoznao Ernesta Hemingveja, i mnogo toga učinio na promociji njegove karijere.</s><s>Hemingvej i Skot postali su veoma dobri prijatelji, ali Ernest i Zelda nisu voleli jedno drugog još od prvog susreta, a ona ga je otvoreno opisala kao „veštačkog”, kao „homoseksualca sa kosom na grudima”, „lažan kao nevažeći ček”.</s><s>Ona je Hemingvejevu nadmenu mačo personu smatrala samo držanjem, a Hemingvej je za uzvrat rekao Skotu da je Zelda luda.</s><s>Njena odbojnost verovatno nije bila potpomognuta Skotovim insistiranjem da ispriča priču o svojoj aferi sa Žozanom Hemingveju i njegovoj ženi, Hedli.</s><s>Da bi malo ulepšali priču, Ficdžeraldovi su rekli da se afera završila kada je Žozan počinio samoubistvo.</s><s>Ficdžeraldovi su se preko Hemigveja upoznali sa brojnim članovima Izgubljene generacije: Gertrudom Stajn, Alis B. Toklas, Robertom MekAlmonom i drugima.</s>

<s>Jedna od najozbiljnijih svađa dogodila se kada je Zelda rekla Skotu da je njihov seksualni život stagnirao jer je on bio „homić” i bilo je vrlo verovatno da ima homoseksualnu aferu sa Hemingvejem.</s><s>Nema dokaza da je bio homoseksualac, ali je Skot ipak odlučio da ima seks sa prostitutkom kako bi dokazao svoju heteroseksualnost.</s><s>Zelda je pronašla kondome koje je on kupio pre nego da dođe do susreta sa prostitutkom, pa je tada došlo do žučne svađe, koja je kasnije dovela do dugotrajne ljubomore.</s><s>Ona se kasnije bacila sa mermernih stepenica tokom žurke jer ju je Skot ignorisao dok je bio udubljen u razgovor sa Isidorom Dankan.</s>

<s>Književni kritičar Edmund Vilson, podsećajući se kućne zabave u domu Ficdžeraldovih u Edžmuru, Delaver, februara 1928. godine, opisao je Zeldu na sledeći način:</s>

<s>Opsesija i bolest 
Iako je Skot bogato opisao jaku ličnost svoje žene u svojim radovima, većina konflikta među njima proisticala je iz dosade i izolacije koju je Zelda osećala dok je Skot pisao.</s><s>Često ga je prekidala dok je radio, pa su njih dvoje živeli nesrećno tokom 1920ih.</s><s>Skot je postao težak alkoholičar, a Zeldino ponašanje postajalo je sve nestabilnije i nijedno od njih dvoje nije napravilo nikakav pomak u njihovim stvaralačkim poduhvatima.</s>

<s>Zelda je imala jaku želju da razvije svoj talenat, možda kao reakciju na Skotovu slavu i njegov uspeh kao pisca.</s><s>Sa 27 godina, ona je postala opsednuta baletom kojim se bavila još kao devojčica.</s><s>Njene plesačke veštine bile su hvaljene dok je bila dete, i, mada mišljenja njenih prijatelja oko njene veštine variraju, činilo se da ona ima određen talenat.</s><s>Međutim, Skot je potpuno odbacio njenu želju da postane profesionalni plesač, smatrajući to gubljenjem vremena.</s>

<s>Ona je ponovo rasplamsala svoju želju da postane zaista izuzetan plesač, mada kasno u životu, ali je ipak insistirala na svakodnevnim napornim vežbama (i do osam sati dnevno) što je doprinelo njenoj naknadnoj fizičkoj i mentalnoj iscrpljenosti.</s><s>Septembra 1929. godine bila je pozvana da se pridruži baletskoj školi San Carlo Opera Ballet Company u Napulju, ali, koliko god ovo bilo blizu uspehu o kome je sanjala, ona je odbila.</s><s>Dok je javnost i dalje smatrala da Ficdžeraldovi žive glamuroznim životom, prijatelji su napominjali da su žurke Ficdžeraldovih nekako od modernih postale samodestruktivne i da su oboje postali neprijatno društvo.</s>

<s>Aprila 1930. godine Zelda je primljena u sanatorijum u Francuskoj gde joj je, nakon nekoliko meseci posmatranja, lečenja i konsultacija sa jednim od vodećih evropskih psihijatara — doktorom Eženom Blerom, konstatovana šizofrenija.</s><s>Prvobitno primljena u bolnicu van Pariza, ona je kasnije premeštena na kliniku u Montreu u Švajcarskoj.</s><s>Klinika je prvenstveno bila namenjena lečenju gastrointestinalnih bolesti, a kao rezultat njenih dubokih psiholoških problema, ona je potom premeštena u psihijatrijsku ustanovu u Pranginsu, gradu smeštenom na obalama Ženevskog jezera.</s><s>Iz bolnice je puštena septembra 1931. godine, pa su se Ficdžeraldovi vratili u Montgomeri, gde je njen otac bio na samrti.</s><s>Izrazivši sažaljenje njenoj porodici, Skot je najavio da putuje za Holivud.</s><s>Otac joj je umro nakon što je Skot otišao, a njeno zdravlje se ubrzo ponovo pogoršalo.</s><s>Do februara 1932. godine ona je bila vraćena na psihijatrijsku kliniku.</s>

<s>Sačuvaj mi valcer</s>

<s>Godine 1932, dok je bila na Fips klinici i u bolnici Džons Hopkins u Baltimoru, Zelda je bila izuzetno kreativna.</s><s>Tokom prvih šest nedelja provedenih na klinici ona je napisala čitav roman i poslala ga Skotovom izdavaču, Maksvelu Perkinsu.</s>

<s>Kada je Skot pročitao Zeldinu knjigu, nedelju dana nakon što je ona poslata u bolnicu Džons Hopkins, bio je besan.</s><s>Knjiga je bila poluautobiografski iskaz braka Ficdžeraldovih.</s><s>U pismima ju je Skot napao i ljutio se jer je roman napisala na autobiografskom materijalu koji je on planirao da iskoristi u svojoj knjizi Nežna je noć, na kojoj je radio već godinama, a koja je svetlost dana trebalo da ugleda 1934. godine.</s>

<s>Skot je primorao Zeldu da revidira roman kako bi uklonila delove koji se oslanjaju na zajednički materijal koji su koristili.</s><s>Iako je Velika kriza pogodila Ameriku, Skribner je ipak pristao da izda njenu knjigu, a štampanje u 3.010 kopija započeto je 7. oktobra 1932. godine.</s>

<s>Paralele između Ficdžeraldovih i likova u romanu bile su očigledne.</s><s>Protagonista romana bila je Alabama Begs, poput Zelde, ćerka sudije, koja se udala za Dejvida Najta, ambicioznog slikara koji je naglo postao poznat zahvaljujući svom radu.</s><s>Oni žive brzim životom u Konektikatu, pre preseljenja u Francusku.</s><s>Nezadovoljna brakom, Alabama se posvetila baletu.</s><s>Iako joj je rečeno da nema nikakve šanse, ona je istrajala i nakon tri godine postala vodeći igrač u operskoj trupi.</s><s>Alabama se uskoro razbolela od iscrpljenosti, ali se roman ipak završava tako što se oni vraćaju njenoj familiji kako bi posetili njenog oca na samrti.</s>

<s>Tematski, roman prikazuje Alabaminu borbu (a samim tim i Zeldinu) da se izdigne iznad posmatrača života i da nauči da poštuje sopstvena dostignuća — da se etabilira nezavisno od svog muža.</s><s>Zeldin stil pisanja bio je sasvim drugačiji od Skotovog.</s><s>Jezik korišćen u njenom romanu prepun je verbalnom obojenošću i složenih metafora.</s><s>Roman je takođe duboko emotivan; kako je književnik Žaklin Tavernije-Kurbin napisala 1979. godine: „senzualnost proističe iz Alabamine svesti o uzburkanom životu u njoj samoj, iz svesti tela, prirodne slike kroz koju su ne samo emocije, već i jednostavne činjenice izražene, iz ogromnog prisustva čula, posebno dodira i mirisa, u svakom opisu”.</s>

<s>U to vreme knjiga nije bila dobro primljena od strane kritičara.</s><s>Porazno je bilo to što je Zelda uspela da proda svega 1.392 kopije i tako zaradi samo 120,73 dolara.</s><s>Neuspeh romana i Skotova oštra kritika istog — on ju je nazvao „plagijatorkom” i „trećerazrednim piscem” — slomili su Zeldin duh.</s><s>To je bio jedini roman kog je ikada izdala.</s>

<s>Preostale godine</s>

<s>Od sredine 1930ih godina, Zelda je provela ostatak svog života u različitim fazama mentalnog rastrojstva.</s><s>Neke od slika koje je naslikala u tom periodu, u ili van sanatorijuma, bile su izložene 1934. godine.</s><s>Kao i kod slabog odgovora javnosti kada je u pitanju bio njen roman, Zelda je bila razočarana i odgovorom na njenu umetnost.</s><s>Njujorker ih je opisao samo kao „slike skoro mitske Zelde Ficdžerald; sa bilo emocionalnim tonovima bilo asocijacijama koje potiču iz takozvanog doba džeza”.</s><s>Nije bio obezbeđen nikakav stvarni opis slika.</s><s>Ona je nakon toga postala nasilna i usamljena.</s><s>Godine 1936, Skot ju je smestio u Hajlend bolnicu u Ešvilu, Severna Karolina, napisavši prijateljima:</s>

<s>Zelda je ostala u bolnici dok se je Skot vratio u Holivud za posao od 1.000 dolara nedeljno u kompaniji MGM juna 1937. godine.</s><s>Bez Zeldinog znanja, on je imao aferu sa filmskom kolumnistkinjom Šejlom Grejem.</s><s>Uprkos uzbudljivoj aferi, Skot je bio ogorčen i neraspoložen.</s><s>Kada je njihova ćerka Skoti izbačena iz internata 1938. godine, on je za to krivio Zeldu.</s><s>Iako je Skoti potom primljena na koledž Vasar, njegov prezir prema Zeldi bio je jači nego ikada.</s><s>Kako Milford piše o Skotovom načinu razmišljanja, „silina njegove mržnje prema Zeldi bila je jasna.</s><s>Ona je bila ta koja ga je uništila, ona koja je iscrpela sve njegove talente ...</s><s>On je bio obmanut svojim snovima zbog Zelde”.</s>

<s>Nakon pijane i nasilne svađe sa Grejemovom 1938. godine, Skot se vratio u Ešvil.</s><s>Grupa iz Zeldine bolnice odlučila je da ide na Kubu, ali je Zelda propustila put.</s><s>Ficdžeraldovi su odlučili da putuju sami.</s><s>Putovanje je bilo katastrofalno, čak i za njihove standarde: Skot je bio pretučen kada je pokušao da zaustavi borbu petlova i vratio se u SAD toliko pijan i iscrpljen da je hospitalizovan.</s><s>Ficdžeraldovi nikada više nisu videli jedno drugo.</s>

<s>Skot se vratio u Holivud i Grejemovoj, dok se Zelda vratila u bolnicu.</s><s>Nije postigla nikakav napredak u Ešvilu i u martu 1940. godine, četiri godine nakon prijema, ona je bila puštena iz bolnice.</s><s>Ona je bila blizu četrdesete, njeni prijatelji su odavno nestali, a Ficdžeraldovi više nisu imali mnogo novca.</s><s>Skot je bio sve ogorčeniji zbog svojih neuspeha i neprekinutog uspeha njegovog prijatelja Hemingveja.</s><s>Oni su pisali jedan drugom stalno sve do njegove smrti decembra 1940. godine.</s><s>Zelda nije čak ni bila u stanju da ode na njegovu sahranu u Rokvilu, Merilend.</s>

<s>Zelda je nakon Skotove smrti pročitala rukopis njegovog nedovršenog romana — Poslednji tajkun.</s><s>Pisala je književnom kritičaru Edmundu Vilsonu, koji se složio da izmeni knjigu, usredsredivši se na njegovo nasleđe.</s><s>Zelda je verovala da Skotov rad sadrži „američki temperament zasnovan na verovanju u sebe i želji za preživljavanjem čega su se Skotovi savremenici odrekli, ali Skot nije.</s><s>Njegov rad poseduje vitalnost i izdržljivost zbog neumorne vere u sebe”.</s>

<s>Nakon čitanja Poslednjeg tajkuna, Zelda je počela da radi na svom novom romanu pod nazivom Cezarove stvari.</s><s>Kao što je propustila Skotovu sahranu, tako je propustila i Skotino venčanje.</s><s>Do avgusta 1943. godine ona se vratila u bolnicu Hajlend.</s><s>Ona je radila na svom romanu dok je bila u i van bolnice.</s><s>Međutim, niti joj je bilo bolje, niti je završila roman.</s><s>Tokom noći 10. marta 1948. godine izbio je požar u bolničkoj kuhinji.</s><s>Zelda je u tom trenutku bila zaključana u sobi, čekajući terapiju elektrošokom.</s><s>Vatra se je kretala kroz mali lift za konobare i proširila se na svaki sprat zgrade.</s><s>S obzirom da su putevi evakuacije bili drveni, i oni su bili zahvaćeni vatrom.</s><s>Nastradalo je devet žena, uključujući i Zeldu.</s>

<s>Ćerka, Skoti, napisala je posle njihove smrti:</s>

<s>Skot i Zelda sahranjeni su u Rokvilu, Merilend — prvobitno na Rokvil Junion groblju, daleko od njegove porodične parcele.</s><s>Skoti je ipak 1975. godine uspela da izdejstvuje da oni budu sahranjeni zajedno sa ostalim Ficdžeraldovima na groblju Sent Meri.</s><s>Na njihovom spomeniku ispisana je poslednja rečenica iz romana Veliki Getsbi:</s>

<s>Legat 
Skot je verovao da je gubitnik kada je iznenada preminuo 1940. godine, a ni Zeldina smrt 1948. godine nije bila ništa više primećenija.</s><s>Međutim, posthumno je interesovanje za Ficdžeraldove ponovo poraslo.</s><s>Godine 1950, scenarista Bad Šilberg, koji je Skota poznavao iz njegovih holivudskih godina, napisao je roman Razočaran čiji je lik, inspirisan Skotom, bio alkoholičar i gubitnik.</s><s>Ovaj roman bio je praćen biografijom F. Skota Ficdžeralda iz 1951. godine, koju je Artur Mizener, profesor na Kornel Univerzitetu, naslovio Dalja strana raja, a biografija je ponovo rasplamsala interesovanje za par među naučnicima.</s><s>Mizenerova biografija izlazila je periodično u časopisu The Atlantic Monthly, a priča o biografiji napisana je u magazinu Lajf, jednom od najčitanijih časopisa.</s><s>Skot je bio viđen kao fascinantan neuspeh, a Zeldino mentalno zdravlje u velikoj meri krivljeno za njegov izgubljeni potencijal.</s>

<s>Predstava po romanu Razočaran premijerno je odigrana na Brodveju 1958. godine.</s><s>Iste godine je Skotova ljubavnica iz Holivuda, Šejla Grejem, objavila memoare pod nazivom Voljeni nevernik koji govori o njegovim poslednjim godinama.</s><s>Roman je postao bestseler, pa je uskoro po njemu snimljen i film, u kom je Skota tumačio Gregori Pek, a Šejlu Debora Ker.</s><s>Knjiga i film oslikali su Skota sa više razumevanja negoli prethodni radovi.</s><s>Godine 1970. je, međutim, Zeldin i Skotov brak viđen i opisan na najtemeljniji način, objavljen od strane Nensi Milford, studenta završne godine na Univerzitetu Kolumbija, pod nazivom Zelda: Biografija, što je prva knjiga koja se u potpunosti bavi Zeldinim životom.</s><s>Knjiga je bila nominovana za Pulicerovu, kao i za Nacionalnu književnu nagradu, i prilikom obe nominacije stigla do finala.</s><s>Zeldina biografija zadržala se čak nekoliko nedelja na Tajmsovoj listi najprodavanijih.</s><s>Knjiga je Zeldu preinačila u samostalnu umetnicu čiji je talenat omalovažavan od strane strogog muža, pa je tako Zelda postala ikona feminističkog pokreta 1970ih godina — žena čiji je necenjeni potencijal ugušen u patrijarhalnom društvu.</s><s>Kada je Tenesi Vilijams dramatizovao njihove živote u komadu iz 1980ih pod nazivom Odeća za letnji hotel, on se u velikoj meri oslanjao na knjigu Milfordove.</s><s>Pojavila se i karikatura Zelde i Skota: kao savršeni primer slavljenja mladosti u doba džeza, kao predstavnici Izgubljene generacije i kao parabole o zamci prevelike popularnosti.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Adair, Everl (Spring 2005), "The Art of Zelda Fitzgerald", Alabama Heritage, University of Alabama
 {{cite book|author=Bruccoli, Matthew Joseph |title=Some Sort of Epic Grandeur: The Life of F. Scott Fitzgerald|url=https://archive.org/details/somesortofepicgr0000bruc_p7y5 |location=(2nd rev. ed.), Columbia, SC|publisher=University of South Carolina Press|year=2002| isbn = 1-57003-455-9|pages=}}
 
 Canterbery, E. Ray; Birch, Thomas D. (2006), F. Scott Fitzgerald: Under the Influence, St.</s><s>Paul, Minnesota: Paragon House, 
 Cline, Sally (2003), Zelda Fitzgerald: Her Voice in Paradise, New York: Arcade Publishing, 
 {{cite book|author=Curnutt, Kirk (ed.) |title=A Historical Guide to F. Scott Fitzgerald|location=Oxford|publisher=Oxford University Press|year=2004| isbn = 0-19-515302-2|pages=}}
 Davis, Simone Weil (1995), "The Burden of Reflecting': Effort and desire in Zelda Fitzgerald's Save Me the Waltz", Modern Language Quarterly, 56 (3): 327–362, 
 Kakutani, Michiko (August 20, 1991), "Books of The Times; That Other Fitzgerald Could Turn a Word, Too", The New York Times, retrieved May 26, 2008
 
 
 Milford, Nancy (1970), Zelda: A Biography, New York: Harper & Row
 {{cite book|author=Prigozy, Ruth (ed.) |title=The Cambridge Companion to F. Scott Fitzgerald|location=Cambridge|publisher=Cambridge University Press|year=2002| isbn = 0-521-62447-9|pages=}}
 Tavernier-Courbin, Jacqueline (1979), "Art as Woman's Response and Search: Zelda Fitzgerald's Save Me the Waltz", Southern Literary Journal, 11 (2): 22–42
 Wood, Mary E. (1992), "A Wizard Cultivator: Zelda Fitzgerald's Save Me the Waltz as Asylum Autobiography", Tulsa Studies in Women's Literature, University of Tulsa, 11 (2): 247–264, , JSTOR 464300
 Wilson, Edmund.</s><s>1952.</s><s>Literary Essays and Reviews of the 1920s & 30s: The Shores of Light / Axel's Castle / Uncollected Reviews.</s><s>Lewis M. Dabney, ed. (New York: Library of America).</s><s>Lo Porto, Tiziana; Marotta, Daniele, Superzelda.</s><s>La vita disegnata di Zelda Fitzgerald Minimum Fax 2011</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Muzej Skota i Zelde Ficdžerald 
 Zelda Ficdžerald, Enciklopedija Alabama</s>

<s>Američki pisci</s>

