Лиза Крижанић
<s>Лиза Крижанић рођена као Драгиња Марић (Косјерић, 6/19. март 1905 — Београд, 3. мај 1982) је била српска сликарка.</s>

<s>Биографија 
Рођена је од мајке Јелене, рођ.</s><s>Ранковић и оца Стаменка Марковића.</s><s>Оба родитеља су по занимању били учитељи.</s><s>Још у детињству из милоште је добила надимак Лиза.</s><s>Имала је старијег брата Сретена (будући преводилац, књижевник, есејиста и академик) и млађег брата Драгослава (будући правник и међународни саветник за међународно право).</s>

<s>Основну школу је завршила у Косјерићу, а нижу гимназију у Ужицу (1915—1919).</s><s>Након Првог светског рата, родитељи су добили службени премештај у Скопље.</s><s>У Скопљу је завршила вишу гимназију (1919—1923).</s><s>Таленат за сликање је приметио њен професор у вишој гимназији и академски сликар Христифор Црниловић.</s>

<s>Као изузетна ученица 1923. године је ослобођена обавезе полагања матурског испита.</s><s>Упркос савету професора цртања да се окрене уметности, уписала је књижевност и француски језик на Филозофском факултету у Београду.</s><s>Мајка јој је обезбедила новац за одлазак у Париз на годину дана.</s>

<s>Отишла је у Париз (1924), ради учења француског језика.</s><s>У Паризу је живела с Десанком Максимовић.</s><s>Тамо је почела да се бави сликарством.</s><s>Похађала је Високу школу лепих уметности код Андре Лота на Монпарнасу, а истовремено је на Сорбони присуствовала предавањима из естетике и историје уметности.</s><s>Упознала се са сликарима Савом Шумановићем, Стојаном Аралицом, Зораном Петровићем, Пјером Крижанићем и другима.</s><s>Мада је Лот био добар педагог, Лизи и Зори Петровић, која је такође похађала његова предавања, није сасвим одговарао, па су обе напустиле његову школу.</s><s>Зора Петровић је тада урадила њен први портрет, а сликала је и касније више пута.</s>

<s>Централна личност за Лизу је био један Пољак Ален, који је  а Монмартру у Паризу имао свој атеље.</s><s>Одушевљен  њеним тадашњим радовима, приредио јој је самосталну изложбу (1925).</s>

<s>Удала се за Пјера Крижанића 1926. и након тога се преселила у Београд.</s><s>Прочули су се као уметнички пар који прави занимљиве седељке.</s><s>У њиховом стану у Господар Јевремовој улици су се окупљали сликари, књижевници, вајари и новинари, а вечере су се неретко завршавале у Скадарлији Пјеру је често помагала у смишљању текстова испод његових карикатура.</s>

<s>Дипломирала је 1931. на Филозофском факултету у Београду, на одсеку за француски језик, на дванаестој групи упоредне књижевности и француског језика.</s><s>Пошто је одбила службу у унутрашњости, наставила је интензивно да слика, највише аквареле и уља на платну, а затим и прве  портрете своје мајке, за коју је била веома везана.</s>

<s>Важила је за један од најтраженијих сликарских модела за женски портрет, код домаћих и страних сликара.</s><s>Зна се за 35 њених портрета, а један од првих портрета урадио је њен супруг.</s>

<s>Још 1932. је положила испит за возача моторних возила, набавила ауто и њиме одлазила на излете у околину Београда.</s><s>Важила је за модерну, еманциповану и самосвесну жену, што је у тадашњем Београду била реткост.</s>

<s>Уз помоћ уметника са којима се дружила, допуњавала је своје сликарско образовање, док је редовно школовање на
академијама није занимало.</s><s>Једно време је радила у атељеу Милоша Вушковића, од кога је доста научила, краће време је посећивала и вечерњи курс цртања код Петра Добровића.</s><s>Као чланица Међународног уметничког клуба жена, послата је 1937. у Лондон на даље усавршавање, а затим се усавршавала у Риму и Букурешту.</s><s>Због самокритичности, у Београду је први пут излагала тек 1939. на Једанаестој пролећној изложби сликарских и вајарских радова југословенских уметника, када је постала члан Удружења ликовних уметника.</s><s>Критика је повољно оценила њене слике.</s><s>Излагала је након тога на свим редовним изложбама УЛУС-а, све до пред почетак рата.</s>

<s>Приликом бомбардовањем Београда 6. априла 1941. године остала је без стана и многих слика.</s><s>Током рата је изгубила многе пријатеље и нарушено јој је здравље.</s><s>Остала је с мајком у Београду, док се Пјер крио у Косјерићу и Субјелу и прирдужио се партизанима.</s><s>Наставила је да слика упркос несигурним околностима и неимаштини.</s><s>Ослобођење је дочекала у Пиносави, поред Београда.</s>

<s>По завршетку рата је постала затворенија и ћутљивија.</s><s>У време изградње земље сарађивала је са другим уметницима, 1948. године са Предрагом Милосављевићем и Милом Милуновићем правила је мозаик у холу Југословенског драмског позоришта.</s><s>Редовно је учествовала на колективним изложбама.</s>

<s>Од Пјера Крижанића се развела 1951.</s><s>Након развода се преселила код мајке, у Призренску улицу.</s><s>Скромно опремљен стан јој је служио и као атеље,</s>

<s>Од 1957. се интензивно дружила са колекционаром Павлом Бељанским из Новог Сада.</s>

<s>Године 1962. године су јој умрли мајка и бивши муж Пјер.</s><s>Од тада се посветила искључиво сликању.</s><s>Повијање кичме јој је отежавало кретање и ношење штафелаја.</s>

<s>Захваљујући препорукама Десанке Максимовић успела је да оствари уметничку пензију и даје часове сликања Олги Текавац.</s>

<s>Преминула је 3. маја 1982. године.</s><s>Према опоруци је сахрањена у кругу најближих, а вест о њеној смрти је накнадно објављена.</s><s>На вечни починак испратило ју је шест особа, међу њима и Десанка Максимовић.</s><s>Сахрањена је на Новом гробљу у Београду.</s>

<s>Десет година након њене смрти у Дому културе у Косјерићу отворен је легат Лизе Крижанић, са око педесет њених радова.</s>

<s>Радови 
„Портрет Десанке Максимовић“ (1926)
„Моја мама“ (1930)
„Дуње и кризантеме“ (после 1931)
„Портрет Десанке Максимовић“ (1933)
„Мотив из зоолошког врта“ (1939)
„Чобанин са Златибора“ (1939)
„Румунски пејзаж“ (1939)
„Гробље“ (1939)
„Моја мати са књигом“ (1939)
„Моја мати“ (1941)
„Моја мама“ (1942)
„Из градског расадника“ (1942)
„Пролеће“ (1943)
„Рушевине око цркве Ружице“ (1945)
„Предео“ (1946)
„Панчевачки мост“ (1946)
„Мотив са Бледа“ (1948)
„Поглед с Калемегдана“ (1948)
„Цвеће“ (1951)
„Поглед на Београд из Кумодража“ (1953)
„Теразије“ (1954)
„Магнолије“ (око 1955)
„Мотив из Милочера“ (1955)
„Јесењи пољски букет“ (1956)
„Перунике“ (1957)
„Свети Стефан“ (1957)
„Моја мати“ (1959)
„Мама и Локи“ (1960)
„Дубровачке зидине“ (1975)
„Цикламе“ (1976)
„Дубровник“ (1978)
„Градац“ (1978)
„Кула Бокар“ (1978)
„Данче - хриди крај Дубровника“ (1978)
„Морска обала“ (1939)</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

<s>Srpski slikari</s>

