Jovan Ilić
<s>Jovan Ilić (Resnik, 15.8. 1824 — Beograd, 12.3. 1901) je bio srpski književnik, ministar pravde i državni savetnik.</s>

<s>Biografija 
Rođen je 1824. godine u Resniku.</s><s>Gimnaziju je učio u Kragujevcu, licej u Beogradu, a filozofiju u Eperješu i Beču.</s><s>Još kao đak, Ilić se istakao u slobodoumnim i slovenofilskim omladinskim krugovima.</s><s>Pobratim je Branka Radičevića, prijatelj Sime Milutinovića Sarajlije, aktivan je član kao član napredne omladine, a 1848. sa dobrovoljcima Stevana Petrovića Knićanina učestvovao u borbi protiv Mađara.</s><s>Član je Liberalne stranke, borben na Svetoandrejskoj skupštini.</s><s>Bio je pisar Državnog saveta (od 1847), korektor Srpskih novina, profesor u Negotinu, Šapcu i Beogradu, član Velikog suda (od 1859), ministar pravde (1869 — 1871. i državni savetnik (1873—1882).</s><s>Umro je 1901. godine u Beogradu.</s><s>Njegovi sinovi su književnik Dragutin Ilić i pesnik Vojislav Ilić.</s>

<s>Književni rad i kritički osvrt 
Ilić je objavio tri zbirke lirskih pesama i romantično-idilični spev Pastiri.</s><s>U rukopisu je ostavio zbirku Slijepac.</s>

<s>Prva zbirka njegovih pesama ispevana je u duhu pseudoklasične, poučne i bezlične lirike četrdesetih godina.</s><s>U drugoj zbirci se oslobađa ranijih uticaja, prima Vukove ideje i piše sasvim u duhu narodne pesme.</s><s>On toliko podražava i ton i oblik narodne pesme, da su mnoge njegove pesme ušle u narod i teško ih je razlikovati od narodnih.</s><s>Naročito je s uspehom podražavao bosanske sevdalinke i dao je celu jednu zbirku istočnjačkih pesama Dahire.</s>

<s>Romantično-idilični spev „Pastiri“ ispevan je po jednoj narodnoj legendi, sasvim u narodnom duhu, prosto i neusiljeno.</s>

<s>Spada u pevane pesnike srpske književnosti, na čije stihove su komponovali Stevan Mokranjac (Pembe Ajša, Prva Rukovet), Stanislav Binički (Kad ja videh oči tvoje), Davorin Jenko (Dvori Davorovi), Vladimir Đorđević (Dilber-Ana).</s>

<s>Jovan Ilić najbolje predstavlja one srpske romantičarske pesnike koji su se trudili da u duhu i ruhu narodne poezije stvore umetničku poeziju.</s><s>Od svih njih konačno je uspeo samo Njegoš, ali se i Ilić ipak odvaja od običnih podražavalaca.</s><s>On je, sem toga, stvorio priličan broj dobrih orijentalskih pesama.</s><s>Iako ne ide u red velikih pesnika, Ilić je jedan od onih koji su izgrađivali naš novi književni jezik i književnost na nacionalnim osnovama.</s>

<s>Živeći povučeno i skromno, na starinski tradicionalan način, u maloj kući na Dorćolu, koju je Antun Gustav Matoš sugestivno opisao, Ilić je sa svoja četiri sina, stvorio od svog doma mali književni centar u kome su se okupljali najistaknutiji predstavnici književnog, umetničkog i pozorišnog sveta (Stevan Sremac, Janko Veselinović, Antun Gustav Matoš, Toša Stanković i dr.)radi plodne izmene misli i prijateljskog razgovora.</s>

<s>Srpski pesnici</s>

