Obrazovanje govornika (Kvintilijan)
<s>Obrazovanje govornika ( ili Institutiones oratoriae) djelo je, u 12 knjiga, rimskog retora Kvintilijana, koje obrađuje teoriju i praksu retorike.</s><s>Objavljeno je oko 95. godine n.e. Djelo se također bavi temeljnim obrazovanjem i razvojem samog govornika.</s><s>Premda veći dio knjige čine pouke i obavještenja o govorništvu prema uobičajenom redoslijedu retorskih priručnika, Kvintilijan je u ovom djelu izašao iz uobičajenih okvira udžbenika retorike; u prvim knjigama bavi se odgojem budućeg govornika već u djetinjstvu, od same koljevke (ab incunabilis), pokazujući kako opći pedagoški interes, tako i značaj koji se retorskom obrazovanju pridavao u ovom razdoblju, kad škola u potpunosti prelazi u ruke retora.</s>

<s>Tematika
Ovo veliko Kvintilijanovo djelo predstavlja cjelovit sustav retorike u dvanaest knjiga.</s><s>Pisac ga je posvetio svom prijatelju Marcelu Viktoriju, koji je i sam bio proslavljeni govornik i omiljen na carskom dvoru.</s><s>Djelo je napisano za vladavine cara Domicijana, u vrijeme dok je autor bio učitelj sinovima careve nećakinje.</s><s>U kratkom predgovoru svom prodavaču knjiga Trifonu, Kvintilijan nas upoznaje da je započeo taj pothvat nakon što se povukao iz službe javnog učitelja (vjerojatno 89. godine) i da je svoj zadatak završio za nešto više od dvije godine.</s><s>Na prvi se pogled ovo razdoblje čini kratkim za završetak jednog tako sveobuhvatnog i tako detaljno izloženog djela, ali s razlogom se može vjerovati da ga je njegova profesionalna karijera toliko upoznala s tom temom i da se kao predavač morao tako često susretati s različitim granama retorike, da mu je za pisanje bilo potrebno samo sistematizirati i rasporediti već prikupljeni materijal.</s><s>Štoviše, čini se da su dvije knjige o retorici već ranije bile objavljene pod njegovim imenom, ali bez njegove redakcije, budući da se vjerojatno radilo o bilješkama nekih njegovih učenika koje su oni napravili tijekom razgovora koje je vodio s njima.</s>

<s>U uvodnom poglavlju upućenom Marcelu, autor ukratko naznačuje plan koji je slijedio i raspodjelu različitih dijelova.</s><s>U prvoj knjizi obrazlaže se preliminarna obuka koju mladi moraju proći da bi mogli pristupiti studijima potrebnim za oblikovanje izvrsnog govornika (ea quae sunt ante officium rhetoris).</s><s>Tu je pažljivo skicirana metoda koju treba provoditi u obrazovanju djece, od trenutka kad napuste kolijevku pa sve dok ne završe obuku kod gramatičara.</s><s>U drugoj knjizi nalazi se izlaganje prvih principa retorike, zajedno s istraživanjem prirode ili suštine tog umijeća (prima apud rhetorem elementa et quae de ipsa rhetoricae substantia quaeruntur).</s><s>Sljedećih pet knjiga posvećeno je iznalaženju teme (inventio) uvjerljivih argumenata i tema te njihovom raspoređivanju (dispositio) u govoru.</s><s>Osma, deveta, deseta i jedanaesta knjiga obrađuju kompoziciju (uključujući pravilnu upotrebu stilskih figura) i izričaj, što je obuhvaćeno općim pojmom elocutio.</s><s>Posljednja knjiga bavim se onim što autor smatra daleko najvažnijim dijelom svog projekta (partem operis destinuati longe gravissimam), a to je istraga, tj. razne okolnosti koje nisu uključene u "školski" tečaj retorike, ali su ključne za formiranje savršenog javnog govornika; to su, primjerice, govornikove osobine, njegov moralni karakter, principi kojima se mora voditi u svom djelovanju, pripremi i vođenju parnica, osebujni stil rječitosti koji može usvojiti da bi stekao najveću moguću prednost nad suparnikom, druge studije kojim se može baviti, dob u kojoj je najprikladnije započeti s govorništvom na sudu, nužnost povlačenja prije nego što govornika počne izdavati snaga te razne druge srodne teme.</s>

<s>Ovo djelo odiše jasnim i zdravim prosuđivanjem, izoštrenom analizom i istančanim ukusom, koji poboljšavaju opsežno čitanje, duboko promišljanje i dugotrajna praksa autora.</s><s>Izričaj je vrlo uglađen i elegantan.</s><s>Izbirljivi kritičar može doista tu i tamo otkriti poneku nejasnu i afektiranu frazu ili riječ koja se upotrebljava u značenju koje ne nalazimo u najčistijim oblicima latiniteta, ali ove mane, iako značajne za vrijeme kad je djelo nastalo, nikako ne znače toliko mnogo da mogu ozbiljno narušiti njegovu opću ljepotu.</s><s>Po svom opsegu, pronicljivosti i tehničkoj točnosti Kvintilijanovo je djelo nesumnjivo superiornije od eseja o istoj temi iz Ciceronova vremena (Retorika posvećena Hereniju), iako svako od ta dva djela ima svoje posebne kvalitete.</s><s>Odjeljci koji najviše zanimaju čitatelje općenito su ona poglavlja u prvoj knjizi koja se odnose na osnovno obrazovanje te početak desete knjige, koja nam pruža sažetu, ali slikovitu povijest grčke i rimske književnosti, gdje se daju zapažanja o kvaliteti i manama velikih književnika, koja se izlažu s velikom preciznošću i snagom.</s>

<s>Pregled sadržaja
Prva knjiga obrađuje najraniji odgoj budućeg govornika; utjecaj dadilja, roditelja i robova; naglašava se prednost školskog obrazovanja u odnosu na kućno; važnost temeljitog ovladavanja jezikom kao osnove za dalje obrazovanje; te potreba poznavanja grčkog i drugih predmeta.</s>

<s>Druga knjiga počinje s prelaskom dječaka u retorovu školu i bavi se općom metodom i ciljem retoričkog obrazovanja, kvalifikacijama dobrog učitelja i njegovog ispravnog odnosa prema učenicima, kao i potrebom da govornik stekne ispravni moralni karakter i široko znanje.</s><s>Ove prve knjige najpotpunija su pedagoška rasprava sačuvana iz antike.</s>

<s>Treća, četvrta, peta, šesta i sedma knjiga obrađuju retoričku tehniku: tri vrste govorništva (sudsko, savjetodavno i pohvalno), dijelove govora (uvod, ekspozicija itd.) te raspodjelu materijala u govoru, pri čemu je naglasak na sudskim govorima.</s>

<s>Osma, deveta, deseta i jedanaesta knjiga obrađuju stil i samo izlaganje govora.</s><s>U desetoj knjizi nalazi se čuvena rasprava o onim grčkim i rimskim piscima koje treba proučavati "kao osobito pogodne" za budućeg govornika te Kvintilijanov sud o svakome od njih.</s><s>Od Grka, smješta Homera na prvo mjesto zbog mnogih kvaliteta i zbog njegovog govorničkog umijeća.</s><s>Pindar je daleko najbolji od svih lirskih pjesnika, posebno zbog njegove rječitosti.</s><s>Aristofan, Eupolid i Kratin najveći su pisci stare atičke komedije, a Menandar nove komedije.</s><s>Sofoklo i Euripid najbolji su tragediografi, dok Eshilu, usprkos njegovom dostojanstvu, često nedostaje uglađenost izričaja.</s><s>U historiografiji, daleko iznad ostalih postavlja Tukidida ("pregnantan i sažet, neprekidno razvija radnju") i Herodota ("divan, jasan i diskurzivan").</s><s>Raspravlja o Demostenu i njegovim manje vrijednim suparnicima.</s><s>Hvali Platonovu oštroumnost i njegovu "božansku i homersku rječitost", Ksenofontov neusiljen stil te Aristotelovo znanje i prodornost.</s>

<s>Od rimskih pisaca na prvo mjesto stavlja Vergilija, za koga kaže da je najbliži Homeru.</s><s>Lukrecijev stil smatra teškim.</s><s>Enija uspoređuje s onim drevnim svetim gajevima čijim se velelijepim hrastovima ukazuje štovanje više zbog njihove svetosti nego zbog ljepote.</s><s>Za Ovidija kaže da se previše divi vlastitom umjetničkom geniju.</s><s>Satira, za Rimljanina Kvintilijana, "cijela je naša", tj. nema grčkih prethodnika i uzora.</s><s>Horacija kao satiričara stavlja ispred Lucilija, a pohvalno se izražava i o Perziju.</s><s>Horacije je istovremeno jedini rimski liričar koga vrijedi čitati (Katula spominje samo kad kritizira njegove jambe).</s><s>Smatra da se (danas izgubljeni) Varijev Tijest može usporediti s bilo kojom grčkom tragedijom, a hvali i (također izgubljenu) Ovidijevu Medeju, no općenito ne daje neko visoko mišljenje o rimskoj tragediji.</s><s>Komedija je najslabija točka u rimskoj književnosti.</s><s>U historiografiji, Salustija smatra ravnim Tukididu, a Livija Herodotu.</s><s>Ciceron se može usporediti s bilo kojim grčkim govornikom: Kvintilijan njegov stil uspoređuje s Demostenovim i ne može skriti svoje divljenje prema Ciceronovom geniju, premda pošteno ocjenjuje zasluge obojice.</s><s>Cezar je mogao dosegnuti Ciceronovu razinu da se posvetio govorništvu, no svakako je ravan Ciceronu po snazi, oštroumnosti i energičnosti izričaja.</s><s>Kvintilijan je kritičan prema Senekinom stilu i lošem utjecaju, no priznaje vrijednost tema koje je obrađivao.</s><s>Jedanaesta knjiga bavi se načinom izlaganja govora.</s>

<s>Dvanaesta knjiga sažima Kvintilijanovo shvaćanje idealnog govornika, ne samo kao nekoga tko govori, nego kao čovjeka najboljeg mogućeg karaktera, ispravno poučenog kako moralu tako i ukusu: Katonovim riječima, kao "dobrog čovjeka vičnog govorenju" (vir bonus dicendi peritus).</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s></s>

<s>Djela 1. vijeka
Rimska književnost</s>

