De administrando imperio
<s>De administrando imperio (prevedeno s latinskog O upravljanju carstvom) je ime manuskripta kog je sredinom 10. vijeka sastavio bizantski car Konstantin Porfirogenet kao priručnik za vođenje vanjske politike svom sinu, prijestolonasljedniku Romanu II (959.-963).</s>

<s>Kako je bio namjenjen samo njemu, car ga je tako i posvetio Mom vlastitom sinu Romanu (Πρὸς τὸν ἴδιον υἱὸν Ρωμανόν), kasniji (danas općeprihvaćeni naziv) rezultat je prvog novovjekog objavljivanja kog je 1611. napravio Holanđanin Johannes Meursius.</s>

<s>Nastanak 
Porfirogenet je taj priručnik radio s brojnim dvorskim savjetnicima, koristeći se isto tako sa svim državnim dokumentima iz tada ne baš velikog dvorskog arhiva, ali i usmenim izvještajima koji su dolazili do dvora od carskih službenika.</s><s>Svi carevi suradnici i izvori na koje se oslanjao ostali su do danas anonimni, osim Teofana Ispovednika kog je sam car naveo da se u izradi 21. poglavlja koristio njegovom kronikom s početka 9. vijeka.</s>

<s>Smatra se da je taj spis u kom su opisani gotovo svi narodi koji su tad graničili s Bizantskim carstvom, nastao između 949. i 955.</s>

<s>On sadrži savjete o vođenju etnički miješanog carstva, kao i načine kako se boriti protiv stranih neprijatelja.</s><s>Konstantin je u njega uklopio i svoja dva ranija rada; O narodima (puni naziv O upravljanju državom i različitim narodima, grčki: Περί Διοικήσεως τοῦ Κράτους βιβλίον καί τῶν διαφόρων Έθνῶν), u kojoj je opisao historiju i karakter naroda koji su graničili s carstvom; Avare, Turke, Pečenege, Kijevske Ruse, Južne Slavene, Arape, Longobarde, Armence i Gruzijce, i spis O temama na istoku i zapadu (Περί θεμάτων Άνατολῆς καί Δύσεως, poznatog po latinskom imenu kao De Thematibus), u kojoj se pozabavio nedavnom historijom u tim carskim temama.</s><s>U to je uklopio vlastite političke upute svome sinu Romanu.</s>

<s>Struktura 
Sadržaj djela, podijelio je u četiri glavna poglavlja:
 Direktive za vođenje vanjske politike u tada najopasnijim područjima – granici na sjeveru i onu prema Skitima.</s><s>Pouke iz diplomatskih vještina, kako bi se uspješno pariralo graničnim narodima
 Sveobuhvatni prikaz geografskih i historijskih prilika u većini okolnih zemalja i
 Sažetak nedavne historije, unutrašnje politike i organizacije Bizantskog Carstva.</s>

<s>U ukupno 53 poglavlja Konstantin je pokrio brojne teme, čak i tako bizarne kao što je Muhamedova genealogija (poglavlje 14).</s>

<s>Poglavlja 1-8. i 10-12.</s><s>De administranda... bave se politikom prema Pečenezima i Turcima, poglavlja 43-46 bave se u ono vrijeme aktuelnim pitanjima vezanim za Gruziju i Armeniju, dok se poglavlja 49-52. donose konkretne savjete od toga kako formirati administraciju do poreznog sistema u novostvorenim temama.</s>

<s>U poglavljima 29–36 donose se podatci o seobama Hrvata i Srba, i o njihovoj historiji do polovice 10. vijeka., o historiji dalmatinskih gradova i historijskoj geografiji južnoslavenskih zemalja, a u poglavljima 49–50 podatci o Slavenima na Peloponezu.</s>

<s>Poglavlje 30. o temi Dalmaciji naročito je važno za ranosrednjovjekovnu hrvatsku historiju.</s><s>Tu se iznose ključni podatci o doseljenju Hrvata na prostore gdje danas žive.</s><s>Jednako je značajno i poglavlje 31, u kojem se objašnjava porijeklo Hrvata i donose se podatci o njihovim običajima i društvenom uređenju, kao i o odnosu Hrvata i Avara.</s><s>U poglavlju 29. razglaba se o sukobima sa starosjedilačkim romanskim stanovništvom, opisuje se Dalmacija i narodi koji u njoj žive.</s>

<s>U poglavljima 29-31. govori se o pokrštavanju i o sukobu Bugara i Hrvata u doba Kralja Tomislava.</s>

<s>U poglavlju 32. car raspravlja o Srbima, zemlji iz koje su se doselili Bojki, kao i o krajevima koje su naselili po Balkanu; Paganiji, Zahumlju i Travuniji kao i o njihovom pokrštavanju.</s>

<s>Jezik i stil kojim se koristio Konstantin je prilično suhoparan, kao ilustracija neka Vam posluži ovo:
</blockquote></s>

<s>Historijat manuskripta 
Iz bizantskih vremena sačuvan je samo jedan jedini prijepis i to s kraja 11. vijeka, kog je napravio neki Mihailo, sekretar Jovana Duke.</s><s>Manuskript je početkom 16. vijeka preko Krfa stigao do Apenina, a nakon tog je dospio u ruke francuske kraljice Catherine de' Medici, pa je preko nje 1599. dospio u parišku Bibliothèque Nationale, gdje se čuva kao P'=codex Parisinus gr.</s><s>2009</s>

<s>Antonios Eparhus, emigrant s Krfa u Veneciju, napravio je 1509. prijepis tog manuskripta, on se danas čuva u Vatikanskoj biblioteci kao V'=codex Vaticanus-Palatinus gr.</s><s>126.</s>

<s>Nakon prvog novovjekog odštampanog izdanja, pojavilo se puno novih, danas se smatra da je ono iz 1962.</s><s>Gyule Moravcsika s komentarima jedno od najboljih.</s>

<s>Što se tiče historijskih i geografskih informacija, one su često zbunjujuće, jer se car u tadašnjoj maniri oslanjao na legende i glasine (koje su onda kao i danas bile pune predrasuda), pa ima puno historičara koji sumnjaju u točnost Konstantinovih tvrdnji, ali isto tako i puno onih koji ih uzimaju zdravo za gotovo.</s>

<s>Pojedini kritičari sumjanju i u autentičnost (točnost) kasnijih prijepisa, odnosno smatraju ih kasnijim podmetnutim falsifikatima, što je inače bio čest običaj u to vrijeme.</s>

<s>I pored svega De administrando... je i danas jedan od najvažnijih izvora za proučavanje historije Južnih Slavena i stare toponimike.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze 
 O upravljanju carstvom 
 Constantine Porphyrogenitus: De Administrando Imperio  
 De administrando imperio</s>

<s>Knjige 10. vijeka
Istočnorimska književnost</s>

