Konstantin Päts
<s>Konstantin Päts (; Häädemeeste, 23. veljače 1874. – Buraševo, 18. siječnja 1956.), estonski političar i pravnik koji je bio najutjecajniji estonski političar u međuratnom periodu.</s><s>Päts je čak pet puta bio predsjednik Vlade Estonije.</s><s>Uz to je bio jedan od prvih aktivnih političara u Estoniji, a život mu je obilježilo gotovo 40-godišnje političko rivalstvo s Jaanom Tõnissonom, isprva kroz novinarstvo preko časopisa Teataja, a onda i kroz politiku.</s><s>Tokom Revolucije 1905. godine osuđen je na smrt, međutim uspio je pobjeći, prvo u Švicarsku, a kasnije u Finsku, gdje je nastavio sa spisateljskim radom.</s><s>Nakon godina izbivanja vratio se u Estoniju, ali je od 1910. do 1911. godine morao odslužiti kraću zatvorsku kaznu.</s>

<s>Godine 1917., Päts je bio na čelu provincijske uprave Autonomne estonske gubernije, ali je nakon Oktobarske revolucije bio prisiljen ići u ilegalu.</s><s>Dana 19. veljače 1918. godine postao je jedan od tri člana Odbora za spas Estonije koji je izdao Manifest narodā Estonije, deklaraciju estonske nezavisnosti, pet dana kasnije.</s><s>Od 1918. do 1919. godine bio je na čelu Privremene vlade, iako je bio u zatvoru tokom druge polovice njemačke okupacije.</s><s>Istovremeno je obnašao dužnosti ministra unutrašnjih poslova i ministra rata, što ga je dovelo u poziciju da bude zadužen za organizaciju estonskih trupa tokom Estonskog rata za nezavisnost.</s>

<s>Tokom 1920-ih i ranih 1930-ih, Päts je predvodio najdesniju među tadašnjim značajnim političkim strankama u Estoniji – konzervatine Farmerske skupštine, koje će se kasnije ujediniti u Stranku ujedinjenih zemljoposjednika.</s><s>U tom je periodu bio predsjednik Parlamenta (1922. – 1923.) te Državni starješina u čak pet mandata (1921. – 1922., 1923. – 1924., 1931. – 1932., 1932. – 1933., i 1933. – 1934.).</s><s>Tokom svog posljednjeg mandata kao Državni starješina, Päts je izazvao državni udar kako bi efektivno neutralizirao tada rastući radikalno desni (profašistički) pokret Vaps; za taj je potez dobio podršku vojske i parlamenta.</s>

<s>Iako je Estonija ušla u doba autoritarne vladavine znane kao "Doba šutnje", ekonomija je rasla i provedene su brojne reforme, iako je Päts odugovlačio s vraćanjem ustavnog poretka.</s><s>Zahvaljujući, mahom, podršci generala Johana Laidonera, tadašnjeg čelnika estonske vojske, Päts je isprva vladao kao Premijer u službi Državnog starješine (1934. – 1937.), a onda i kao Riigihoidja (1937. – 1938.) do usvajanja novog Ustava 1938. godine, nakon čega je formalno postao Predsjednik Estonije.</s>

<s>Estonija je dočekala Drugi svjetski rat s Pätsom kao predsjednikom, a 1940. godine i sovjetsku okupaciju.</s><s>Njegova uloga u početnoj fazi sovjetske okupacije bila je zanimljiva.</s><s>Više od mjesec dana bio je prisiljen potpisivati sovjetske dekrete kao marionetski predsjednik (potpisao ih je preko 200) te je imenovao marionetskog premijera, komunista Johannesa Varesa.</s><s>Iako je inicijalno bio blagonaklon prema sovjetskim okupatorima, kada je u srpnju 1940. godine proglašena Estonska SSR, Päts je shvatio u kakvoj se situaciji nalazi njegova zemlja.</s><s>Päts je formalno bio na čelu Estonske SSR dva dana, dok njegova ostavka nije prihvaćena, a njegov pokušaj bijega u Sjedinjene Države s obitelji nije bio uspješan te je, zajedno s njima, deportiran u Ufu.</s><s>Tamo su bili pod konstantnim nadzorom, a u svibnju 1941. godine Päts i njegova obitelj "slučajno" su susreli još jedan estonski par, koji ih je pozvao na druženje; ne znajući da imaju posla s agentima NKVD-a, Pätsovi su prihvatili poziv i već je sljedećeg dana država obaviještena kako Konstantin i Viktor Päts, njegov sin, imaju izražene negativne sentimente prema Josifu Staljinu i Vjačeslavu Molotovu te kako željno iščekuju njemački napad na Sovjetski Savez.</s>

<s>Službeno su uhapšeni 26. lipnja 1941. godine, a maloljetna su im djeca poslana u sirotište.</s><s>Ni nakon višesatnog ispitivanja, Päts nije priznao krivnju.</s><s>U konačnici su Päts i njegov sin poslani u zatvor Butirka u Moskvi, gdje su bili zatvorenici br. 2 i 13; Johan Laidoner je služio svoju kaznu u istom zatvoru kao zatvorenik br. 11.</s><s>Pätsova supruga, Helgi-Alice, poslana je u gulag na Sibiru.</s><s>Dana 24. ožujka 1943. godine donesena je odluka o prisilnom neuropsihijatrijskom liječenju te je Päts poslan prvo u Kazanj, a onda u Histopolj.</s><s>Godine 1952. osuđen je po zloglasnom čl. 58. za kontrarevolucionarnu sabotažu i antisovjetsko djelovanje.</s><s>Nakon što je 1954. godine otpušten s prisilnog liječenja, poslan je u sanatorij u Jämejali u Estoniji, međutim nakon što je tamo postao senzacija među lokalnim stanovništvom koje ga je prepoznalo, premješten je u bolnicu u selu Buraševo, gdje je na koncu preminuo 18. siječnja 1956. godine.</s>

<s>Pokopan je "kao predsjednik", u lijesu, što nije bila uobičajena praksa u tadašnjim uvjetima.</s><s>Njegovi su posmrtni ostaci premješteni u Tallinn 1990. godine.</s><s>Godine 2011., u Buraševu je podignuta spomen ploča u njegovu čast.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Konstantin Päts on official site of the President of Estonia
 Video</s>

<s>Estonski političari
Premijeri Estonije
Predsjednici Estonije
Pučisti
Estonski pravnici
Estonski novinari
Političari u međuratnom periodu</s>

