Judita (ep)
<s>Judita je najznamenitije djelo Marka Marulića i prvi umjetnički ep hrvatske književnosti ispjevan na hrvatskom jeziku.</s><s>Sastoji se od šest pjevanja i ukupno 2126 dvostruko rimovanih dvanaesteraca.</s><s>Napisao ju je 1501. godine, a objavljena je 1521., te za njegova života još dva puta u samo 18 mjeseci.</s><s>Zapažena je i izvan granica Hrvatske i prevedena na mnoge svjetske jezike.</s>

<s>Ep prati pripovijest o udovici Juditi koja svojom hrabrošću spašava rodni grad Betuliju.</s><s>Povijesne analize tumače djelo kao alegorijski spjev u kojem je prikazana turska opsada Splita.</s>

<s>Kompozicija</s>

<s>Povijesna pozadina 
Radnja spjeva odvija se u vrijeme uspona asirske države i njezinog pada potkraj 7. stoljeća.</s><s>Tada su se naime, nezadovoljni okrutnom vladavinom Asiraca, udružili vladari Medije i Babilona i podigli ustanak protiv Asiraca.</s><s>Početkom 612. pr.</s><s>Kr. osvojili su asirsku prijestolnicu Ninivu.</s><s>Premda je asirski kralj još neko vrijeme vladao iz Harana, Asirsko je carstvo prestalo postojati.</s><s>Ubrzo su Babilonci osnovali Novobabilonsko Carstvo i za prvoga kralja postavili Nabopolasara, inače rodom iz Kaldeje.</s>

<s>Kad je Nabopolasar potisnuo asriske snage sve do gornjeg toka Eufrata, Egipat se zabrinuo i poslao pomoć Asiriji (616. pr.</s><s>Kr.).</s><s>Istvremeno, Medijci, koji su se nalazili na području zapadnog Irana i sada se širili prema Anatoliji, sklapaju savez s Babilonijom.</s><s>Godine 610. pr.</s><s>Kr.</s><s>Babilonci uz pomoć Medijaca osvajaju Haran i potiskuju Asirce i Egipćane na područje Sirije.</s><s>Odlučujuća je bila bitka kod Karkemiša, 605. pr.</s><s>Kr. u kojoj s babilonske strane sudjeluju Nabopolasar i njegov sin i nasljednik Nabukodonozor II., koji i odnosi konačnu pobjedu nad Egipćanima.</s><s>Odmah nakon bitke, na vijest da mu je otac umro, vraća se u Babilon i ondje biva okrunjen.</s><s>Najveći uspon babilonska država je i doživjela pod Nebukadnezarom (Nabukodonozorom) II., koji je obnovio Babilon, osvojio velika područja Sirije i Palestine te odveo Židove u ropstvo.</s>

<s>Alegorijski, Marulić djelo smješta u vrijeme Hrvatsko-osmanskih ratova, odnosno Stogodišnjeg rata s Turcima, koji su se u svom silovitom napredovanju nakon slamanja Bosansko kraljevstvo približili Splitu.</s><s>Vidjevši demoraliziranost i gubitak nade kod svojih građana, koji su se pripremali za pad Splita, Marulić je htio uliti nadu i podići moral svojih sugrađana.</s><s>Prema povijesnim zapisima, Osmanlije su se nalazile nadomak Splitu i pripremali se za osvajanje izlaza na Srednju Dalmaciju.</s>

<s>Nadahnuće i namjena 
Marulić je djelo počeo pisati u korizmenim danima, kada je u svom pismu oslovnjenom na don Dujma, napisao da je nadahnuće za svoju knjigu (libar) dobio "prevrćući knjige Staroga Zavjeta".</s><s>Kako je i sam napisao u uvodniku izvornoga izdanja, namjerio se na knjigu o Juditi, gdje mu se svidjela biblijska pripovijest o hrabroj udovici Juditi i "preoholom Holofernu, koja ubivši ga, oslobodi svu izraelsku zemlju od pogibelji koja se već bijaše nadvila." Kako je naveo u pismu, poslužio se ovom parabolom kako bi ispjevao hrabrost Judite i ukazao na važnost vjere u Isusa Krista i u svoj narod.</s><s>Dalje je istaknuo, kako nije preuzeo priču, već "pripovijest pretočio u stihove, i po zakonu starih poeta kojima nije dosta da ispripovijede kako se neka zgoda zbila, nego mnoge postupke miješaju da bi ugodili onima što čitaju".</s><s>Istovremeno je želio napisati djelo čitljivo splitskom plemstvu i puku te pridonijeti kulturnom razvoju grada.</s>

<s>Poput Dantea Alighierija, i Marulić svoj uzor pronalazi u antičkoj književnosti, ali sa kršćanskim elementima.</s><s>Istovremeno je nasjedovatelj antičke poetičke baštine i kršćanski pjesnik, koji se koristi antičkim epskim značajkama; tako invokacijom ne zaziva muze, kao što je slučaj kod Homera i Vergilija, već kršćanskoga Boga, a time i židovskoga Jahvea.</s><s>Kao i u Božanstvenoj Komediji, kršćanskom društvu približava biblijsku prispodobu, a istovremeno i šalje poruku smještajući je u kontekst svoga vremena.</s>

<s>Osim što je djelom htio potaknuti na otpor prema Turcima, Marulić je građane htio podsjetiti i na kršćanski pristup spolnosti, važnosti predbraćne čistoće, čistoga života i otvorenosti novom životu.</s><s>Spominje i Sodomu i Gomoru, biblijske gradove koji su razoreni zbog pretjerane bludnosti, prostitucije, negiranja božje postojanosti i gubitka svakoga oblika morala: Eto, k vama ide moja veleštovana Judita, možda ne s manjim ukrasom nego kad se bijaše pokazala Holofernu, nego dapače da vas okrijepi u pridržavanju svete čistoće, pred vaše oči izijevši i postavivši sve ljepote, kreposti, krasote, dike i slave moje...</s><s>Također, poručuje svakom čitatelju da se ugleda na hrabrost i njezinu krepost, ne bojeći se turske napasti, koja je "samo kušnja koju Bog pred nas stavlja".</s><s>Time želi reći kako se hrvatska državnost mora izboriti slogom i vjerom, a ne skrivanjem i razmišljanjem o predaji, kako su to činili Židovi uoči Holofernovog napada u djelu.</s>

<s>Iako je posvećeno njegovu kumu i splitskom svećeniku, Marulić je djelo namijenio običnom splitskom puku, koji i kako sam kaže nije učen niti poznaje talijanski ili latinski jezik.</s>

<s>Uvodnik 
Na petoj stranici izvornika Judite, Marulić je zapisao da je djelo napisao od utjelovljenja Isuskrstova godine prve nakon tisuću i petstote, dvadeset i drugoga dana mjeseca travnja, u Splitu gradu, što odgovara 22. travnju 1501. godine, iako se pojedini povjesničari književnosti ne slažu da je to uistinu nadnevak završetka djela.</s><s>U uvodniku ističe kako je ep posvetio splitskom kanoniku don Dujmu Balistriliću, ostavivši iskaz o pjesništvu i izvorima kojima se koristio kako bi napisao djelo:</s>

<s>U srednjem dijelu uvodnika ili pogovora, Marulić daje opis vremena u kojem se djelo odvija, povijesno potkrijepljen i stilski dorađen kako bi uveo čitatelja u djelo, ali ujedno dao i uvid u povijest naroda Bliskog Istoka u vremenu 6 stoljeća prije Kristova rođenja.</s><s>Nabukodonozor [II.], kralj Babilonije i Asirije, tada je u svojoj vlasti držao asirsku prijestolnicu Ninivu, te porazivši Arfaksada, kralja Medije, kod rijeke Eufrata u Mezopotamiji postade vladar novobabilonskog kraljevstva.</s><s>Svima koji su graničili s njim poruči da se predaju, ali oni se ne htjedoše pokoriti, pa otpremi Holoferna, koji osvoji sve kuda prođe.</s>

<s>Marulić u nastavku daje prikaz cijele radnje u obliku kratkog eseja, a potom u obliku natuknica izdvaja najvažnije iz svakog pjevanja odnosno knjige (libra).</s>

<s>Sadržaj</s>

<s>Prvo libro</s>

<s>Prvo pjevanje započinje uvodom u kojem se opisuje grad Ekbatan koji je sazidao kralj Arfaksad.</s><s>Grad je bio oličenje njegove moći.</s><s>No, mnogi su bili zavidni na njegovu moć, kao što je bio Nabukodonozor.</s><s>U sukobu kod Eufrata između Arfaksada i Nabukodonozora, pobjeđuje Nabukodonozor.</s><s>Nagradio je sve one koji su se borili za njega i šalje u sve okolne zemlje glasnike sa porukom da mu se imaju pokloniti ili će biti osvojeni.</s><s>Mnogo zemalja ga je ismijalo, na što se on zaklinje svojim prijestoljem da će ih sve pokoriti.</s><s>Holofernu daje zadaću da zapovijeda vojskom i krene na zapad kako bi pokorio nedostojnike.</s>

<s>Drugo libro</s>

<s>Holofern prelazi sa vojskom u Asiriju gdje nemilosrdno pokorava sve one koji mu se odupiru.</s><s>Ostale koji se ne opiru podvlašćuje bez nasilja.</s><s>No, Elaikim, židovski svećenik, narodima piše pisma da se bore i čuvaju Jeruzalem, napominje im da je spas u vjeri i molitvi Bogu.</s><s>Kada Holofern saznaje za ta pisma razljuti se jer iz njih je jasno da se židovi spremaju na otpor.</s><s>Jedan od njegovih vojnika po imenu Akior, pokušava mu pojasniti kako židovski narod ima jednog Boga i da je u bitkama on uvijek uz njih, a da ih se porazi moraju biti u božjoj nemilosti.</s><s>Vojnicima Akiorove riječi nisu milo sjele.</s>

<s>Treće libro</s>

<s>Da bi se osvetili Akiora svežu njegovi suborci za drvo ispred Betulije nadajući se kako će ga stanovnici smaknuti, no kako je Akior vjernik u židovskog Boga, oni ga poštede i prirede mu gozbu.</s><s>Holofern napada grad, a stanovnici njegovu vojsku zasipaju kamenjem sa zidina.</s><s>Holofern prekida dotok vode u grad i pokušava ih iscrpiti.</s><s>Nakon 20 dana zavladala je žeđ u gradu i počinju se javljati građani da se pregovara o predaji.</s><s>No, Ozij moli građane da se strpe još nekoliko dana kako bi im Bog poslao pomoć.</s><s>Među stanovnicima je bila i Judita, naročite fizičke ljepote, udovica je i živi čestito i mnogo se moli Bogu, posti, daje milostinju jer je bila blažena sa mnogo imovine.</s><s>Muž joj je umro pod suncem prije nekoliko godina, a od tada živi sa svojom sluškinjom Abrom.</s><s>Judita je nesretna jer su židovi lagano pribjegli rješenju da se predaju u nedaći.</s><s>Obraća se ljudima i zaziva Abrahama, Izaka i Jakova, i navodi da će ih Bog spasiti ako budu ustrajni i ne iskušavaju ga.</s><s>Juditina vjera u Boga je čista i nepokolebljiva.</s><s>Kaže im da će sa svojom sluškinjom u noći izaći iz grada i neka se svi mole za Božju pomoć dok se one ne vrate.</s>

<s>Četvrto libro</s>

<s>Judita se priprema zavesti Holoferna, uredila se poput prelijepe mlade žene koja odiše sa mladenačkom ljubavi.</s><s>Božji dar Juditi bila je privlačnost kojoj nitko nije mogao odoljeti.</s><s>Prije polaska Holofernovom taboru, Judita si priprema objed od kruha, sira, vina, ulja i prge.</s><s>Svi stanovnici mole se za njen uspjeh kako Judita sve više odmiče od grada.</s><s>Pod izlikom da bježi iz grada te da želi pomoći Holofernu kako da brzo osvoji grad i bez puno žrtava, ulazi u neprijateljski tabor.</s><s>Ubrzo mu Judita svojom privlačnošću pomuti razum.</s>

<s>Peto libro</s>

<s>Judita jede svoj objed koji je pripremila, a ne hranu Holoferna.</s><s>Holofern joj daje slobodu kretanja kroz Tabor kroz puna tri dana, a četvrti dan Holofern priređuje gozbu i šalje joj slugu Bagou da joj priopći kako Holofern zahtijeva da se ona useli njemu, no ona to hladno odbija, ali ipak svrati na večeru.</s><s>Na večeri, napije Holoferna i on pada u san potpuno pijan.</s><s>Moli se sa Abrom Bogu, i zakolje Holoferna, osječe mu glavu i odnosi je nazad u Betuliju.</s><s>Građani slave, zahvaljuju Bogu i Juditi.</s><s>Holofernovi vojnici otkrivaju njegovo tijelo, vidjevši njegovu glavu na zidinama grada bježe u panici i strahu.</s>

<s>Šesto libro</s>

<s>U šestom pjevanju pjesnik opisuje događaje u Jeruzalemu poslije odlaska Holofernove vojske.</s><s>Opisuje i dolazak popa Elijakima sa svojim popovima koji su došli vidjeti Juditu.</s><s>Ona odlazi u Jeruzalem na tri mjeseca te se potom vraća kući.</s><s>U svom daljnjem životu, ona se poslije prvog muža Manasesa nije više udavala, a nakon njezine smrti narod ju je žalio sedam dana jer zahvaljujući njoj nije bilo nikakvih ratova.</s>

<s>Likovi</s>

<s>Judita 
Judita vjeruje u Božje naume.</s><s>Ona je čista i plemenita srca, jako je pobožna i bogobojazna.</s><s>Vidjevši da je pred Izraelom još jedna kušnja u kojoj mnogi posustaju i okreću leđa Bogu, ona odlučuje učiniti nešto što bi bez Božje pomoći bilo nemoguće.</s><s>Ljubav prema Jahvi dala joj je snagu i hrabrost da ode među neprijatelje.</s><s>Da Bog nije bio na njenoj strani, sigurno bi je otkrili i ubili.</s><s>No ova, vođena ljubavlju prema svom narodu i Bogu, otkrila je svu svoju ljepotu i učinila ono što je smatrala svojom dužnoću.</s><s>Spasila je svoj narod pri tome žrtvujući svoj čime je dokazala da je vrlo požrtvovna .</s>

<s>Holofern 
Holofern, u nekim izvorima i Holoferno, babilonski vojskovođa, često naslovljen sa "vojvoda".</s><s>Nakon što je Nabukodonozor osvojio Ninivu i pokorio Medijce, poslao je glasnike u sve gradove graničnih država o mogućnosti predaje.</s><s>Nakon što su oni to složno odbili (smatrajući da je posrijedi šala), imenuje Holoferna vođom vojne u zapadne zemlje.</s><s>Prilikom imenovanja zapovjednikom, Nabukodonozor ga naziva bisernom krunom, zlatorepnom strijelom kuda god je hodio.</s><s>Ističe njegove hrabrost u svim bojevima svojim, u kojima je sve porazio, pobio, protivnike.</s><s>Ovim ukrasnim pridjevima, Nabukodonozor ističe Holofernovu važnost u širenju carstva i jačanju samog njegovog položaja, a vjerujući u njegovu sposobnost mu i povjerava ovaj zadatak.</s><s>No, u riječima zapovijedi, daje se naslutiti kako mu nehotično daje do znanja da se ne uzoholi, jer kaže: Gradove i krajeve osvoji za mene/Da me se svatko boji, svatko da me štuje i naglašava svoje pretenzije za širenjem i moći.</s><s>Prema daljnjim stihovima, Holofern je spremno poslušao kralja i okupio vojsku od sto i dvadeset hiljada pješaka, mladih, golobradih i pri najboljoj snazi; iz opisa se iskazuje snaga i moć babilonske vojske, koja u metafori predstavlja Osmansku vojsku.</s><s>Vođa koji upravlja takvom vojskom ima veliko strahopoštovanje u svojoj zemlji.</s>

<s>Izdanja i prijevodi 
Utemeljenjem Društva hrvatskih književnika na početku 20. stoljeća hrvatski književnici i povjesničari književnosti prozvali su Marulića Ocem hrvatske književnosti.</s><s>Tada su novoosnovano društvo i Matica Hrvatska objavili divot-izdanje Judite s opsežnim pregovorom i tumačenjem manje poznatih riječi te urešeno sa osam crteža slikara Otona Ivekovića.</s>

<s>Prvo izdanje Judite usporedno prevedene na hrvatski književni jezik priredio je i objavio Josip Bratulić 1983. u sklopu znanstvenog rada o Marulićevoj Juditi.</s><s>U prevođenju su mu pomogli "marulozi", akademici Milan Moguš i Mirko Tomasović.</s><s>U priređivanju prvog sveobuhvatnog izdanja Judite, korišteni su i izvori iz časopisa Colloquia Maruliana i velikom Rječniku Marulićeve Judite suradnika Milana Moguša.</s>

<s>Godine 1989., kao prvo izdanje Knjige Mediterana, izašla je Judita s likovnim prilozima sedamnaestorice hrvatskih slikara i grafičara, među kojima se ističu djela Andrije Medulića i Bele Čikoš Sesije.</s>

<s>Usto je 1998.</s><s>Margarita Stocker na Sveučilištu Yale objavila djelo Judith, Sexual Warrior, Women and Power in Western Culture, u kojoj je potanko razložila i obuhvatila Juditin položaj i mjesto koje zauzima u zapadnoeuropskoj kulturi te se posebno osvrnula na značaj u hrvatskoj književnosti zbog kojeg je ep dobio posebno svrstavanje kao biblijsko-vergilijanski.</s><s>To je i prvi stručni kritički osvrt u kojem se spominje Marulićevo djelo pisan na engleskom jeziku i prvi od strane nekog američkog autora.</s><s>Stocker je i svpjem djelu odradila književne ostvaraje za vrijeme Francuske revolucije, koji su kao osnovni predložak koristili Marulićevo djelo, njezine utjecaje tijekom vjerskih ratova, reformacije, koja je odbacila veći dio parabole, i utjecaj u filmskoj industriji, glazbi i legendama koje su nastale za nacističkoga i komunističkoga režima.</s>

<s>U spomen na petstotu obljetnicu najpoznatijega Marulićeva djela, Matica Hrvatska tiskala je kompaktni disk (CD) s njegovim tekstovima, a prijevod na hrvatski jezik načinio je Marko Grčić.</s><s>Jubilarno izdanje bilo je popraćeno s likovnim prilozima Matka Trebotića.</s>

<s>Bratulić je ponovno 2003. u suradnji s Maticom Hrvatskom objavio drugo, izmijenjeno i dopunjeno izdanje Judite sa slobodnim prijevodom na suvremeni hrvatski jezik, koju je preveo Marko Grčić, koristeći se zabilješkama poznatih jezikoslovaca i istraživača Marulićevih djela, među kojima se ističu Vatroslav Jagić, Marcelo Kušar, Petar Kasandrić, Vjekoslav Štefanić, Petar Skok, Vojmir Vinja, Mate Hraste, Ivan Slamnig, Marin Franičević, Josip Vončina, Tonko Maroević i mnogi drugi.</s><s>Dopunjeno izdanje imalo je dvije svrhe: upotrijebiti tečan suvremeni jezik, ali i očuvati spomen na staru hrvatsku čakavštinu i početke stvaranja hrvatskoga književnoga jezika, zbog čega su prevoditelji i suradnici zadržali aorist i imperfekt kao vrijeme pripovijedanja i neke izraze koji se u današnjem hrvatskom više ne koriste.</s>

<s>Prijevodi 
(nepotpun popis)
engleski jezik 
mađarski jezik 
talijanski jezik 
francuski jezik 
litavski jezik</s>

<s>Značaj</s>

<s>Jezik 
Judita je najznačajnije Marulićevo djelo i najznamenitije djelo hrvatske humanističke i renesansne književnosti.</s><s>Osim u Hrvatskoj, bilo je priznato u cijeloj Europi kao ekvivalent Shakespeareovim ili Danteovim djelima.</s><s>Obilježava početak hrvatske umjetničke književnosti, jer je Marulić na hrvatskom jeziku, točnije splitskoj čakavštini svoga vremena uspio ostvariti epski književni oblik kakvi su talijanski, španjolski i francuski humanisti pisali pretežito na latinskom jeziku.</s><s>Marulić je u samom naslovu naglasio važnost djela u versih, hrvacki složena, kojim je potaknuo širenje kulture i hrvatske domoljubne misli pisanom riječi na materinskom jeziku.</s>

<s>Budući da je to prvo djelo u cijelosti napisano na hrvatskom jeziku, Marulić je njime zavrijedio naslov "oca hrvatske književnosti".</s><s>Marulić je stvorio temelje za razvoj hrvatskog književnog jezika na temelju stare, splitske čakavštine u koje je, zbog kršćanske tematike, unio i neke elemente crkvenoslavenskog jezika.</s><s>I sam je za života bio svjestan važnosti Judite i svih djela napisanih na hrvatskom jeziku, jer je njima u hrvatsku književnost unio renesansu.</s><s>Time je njegovo značenje u hrvatskoj književnosti dvojako; Marulić je pisao stilom kasnog humanizma istovremeno nagoviještajući dolazak renesanse zastušljivanjem drugih pjesničkih obilježja.</s>

<s>Njegovo književno-teorijsko razmišljanje u predgovoru epa prvo je takve vrste u hrvatskoj književnosti i jedno od prvih u europskoj renesansi.</s><s>Djelo je napisano dvostruko rimovanim dvanaestercem, najzahtjevnijim stihom, čija je glavna značajka rimovanje u sredini i na kraju stiha.</s><s>Takvo složeno rimovanje, Marulić je preuzeo od začinjavaca, jednih od svojih izvora, srednjovjekovnih svećenika glagoljaša koji su za vrijeme svete mise započinjali pjevanje.</s>

<s>Stilske značajke 
Judita je kršćansko-vergilijanski ep u kojem je Marulić oblikovao biblijski predložak obogaćujući ga vlastitim komentarima i pjesničkim uresima.</s><s>Budući da se u djelu u podjednakoj mjeri javljaju elementi klasičnog (vergilijanskog) pjesništva i kršćanske književnosti, djelo je ujedno i humanističkoga i renesansnoga karaktera.</s>

<s>Glavna značajka vergilijanske lirike u Juditi je kršćanska invokacija, koja se razlikuje od klasične invokacije po tome što Marulić ne zaziva muze, već Isuskrsta, kršćanskoga Boga.</s><s>Također, antički i rimski uzori utjecali su na oblikovanje sadržaja, njegovu kratkoću i jasnost urešenu stilskim izražajnim sredstvima, poput usporedbi prilikom opisivanja Juditine ljepote, metafora, epiteta.</s><s>Prema humanističkih uzorima, u djelu se pomegdje spominje i antička građa. koju je Marulić uklopio u opise krajolika, ljudi, mjesta i svoga zavičaja.</s>

<s>Uz klasičnu poeziju, Judita obiluje biblijskim motivima; od samog izvora, Knjige o Juditi, Marulić ističe pobožnost glavne junakinje, koja je u alegorijskom smislu vjernost hrvatskoga naroda Katoličkoj Crkvi tijekom nemirnih vremena kraja Srednjeg i početka Novoga vijeka.</s><s>Sama Judita svoj naum predaje u Božje ruke, a Marulić joj pripisuje pobožnost i bogobojaznost kao dvije najveće (duhovne) vrline.</s><s>Biblijskim obilježjima epa pridodaju se i talijanski književni utjecaji i renesansni noviteti.</s><s>Tu se najčešće ističe petrarkistički opis Juditine tjelesne i duhovne uzvišenosti, naturalistički opis Holoferna kao opreka Juditinoj ljepoti i prikaz vojske u duhu realizma, gdje se jasnošću preklapa sa obilježjima vergilijanske lirike.</s>

<s>Ideja i alegorija 
Glavna poruka (poenta) ili ideja djela proizlazi iz suprostavljanja glavnih likova, Judite i Holoferna.</s><s>Njihove suprotnosti i naglašene različitosti predstavljaju pobjedu slobode nad ropstvom, pravde nad ovozemaljskom vladajućom nepravdom, dobra nad zlom, vjere nad nevjerom, čistoće i čednosti nad razuzdanosti.</s><s>Te se poruke u različitim oblicima javljaju i promiču u svim knjigama, samim likovima, a ponegdje i opisima, najčešće ljudi i domaćega života (građanski, mornarski, ribarskii  seoski motivi), čija jednostavnost pobjeđuje materijalno bogatstvo i nesretnost koju donosi sa sobom.</s>

<s>U epu je naglašen i domoljubni osjećaj.</s><s>Marulić je povukao usporednicu između biblijske prispodobe o Juditi i geoplotičke i povijesne situacije u splitskoj okolici, ali i samoj hrvatskoj.</s><s>Židovi u prenesnom značenju predstavljaju hrvatski narod kojega su u prošlosti morili Asirci, a sada ga u Marulićevo doba more Turci nadomak Klisa, posljednje utvrde hrvatstva u Dalmaciji, posljednje crte obrane kršćanstva.</s><s>Juditin čin i Betuljanima i hrvatskome narodu zorno prikazuje da se uz Božju pomoć i vlastitom vjerom može spasiti od svake opasnosti.</s>

<s>Ovim epom Marulić se predstavio i kao renesansni pjesnik, predvodnik novog književno-povijesnog umjetničkog pravca u hrvatskoj i europskoj književnosti.</s><s>To je ponajprije vidljivo u jasnoći svega što prikazuje, opisuje, pripovijeda, u redoslijedu izlaganja dođaja i razvoju radnje (fabule) te u slikovitosti samoga djela.</s><s>Zbog svoje namjene djela običnome puku i alegorijskoga značaja, Judita je aktualna za svako vrijeme hrvatske povijesti, u kojoj se hrvatski narod često nalazio pod vlašću drugih, stranih vladara unatoč jasnoj želji za neovisnošću.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske poveznice
 bulaja.com  - Izvornik Judite (Faksimil)</s>

<s>Knjige 1521.</s><s>Hrvatska književnost</s>

