Henri de Lubac
<s>Henri-Marie de Lubac (Cambrai, 20. 2. 1896. – Pariz, 4. 9. 1991), francuski kardinal, isusovac, jedan od najeminentnijih katoličkih teologa 20. vijeka.</s><s>Njegov glavni doprinos bio je u teološkim djelima i u sudjelovanju na Drugom vatikanskom saboru, gdje je dao važan doprinos.</s><s>Pridružio se Družbi Isusovoj sa 17 godina.</s><s>Studirao je filozofiju u Engleskoj i Francuskoj.</s><s>Tokom Prvog svjetskog rata služio je u vojsci, gdje je teško ranjen i ostale su mu trajne posljedice ranjavanja.</s><s>Od 1929. studirao je fundamentalnu teologiju i historiju religije na Bogoslovnom fakultetu Univerziteta u Lyonu.</s><s>Tokom njemačke okupacije Francuske u Drugom svjetskom ratu bio je zatvoren nekoliko puta.</s><s>Osnovao je ugledni teološki časopis Communio 1972. godine, zajedno s teolozima Hansom Ursom von Balthasarom i Josephom Ratzingerom (papa Benedikt XVI.) U časopisu su nastojali dati pozitivan odgovor na teološku i kulturnu krizu, koja je nastala nakon Drugoga vatikanskog koncila.</s><s>Henri de Lubac aktivno je sudjelovao na Drugom vatikanskom saboru kao priznati i ugledni teolog.</s><s>Papa Ivan Pavao II. proglasio ga je kardinalom 1983. godine.</s><s>Umro je u 1991. godine u Parizu.</s>

<s>Biografija 
Henri de Lubac je rođen 20. 2. 1896. u Cambraiju u Francuskoj.</s><s>Školujući se u isusovačkom kolegiju u Mongreu kraj Lyona odazvao se na redovnički poziv u Družbi Isusovoj i kao sedamnaestogodišnjak 1913. odlazi u novicijat.</s><s>Radi tadašnjeg proturedovničkog francuskog zakonodavstva, u novicijat je morao poći u Engleskoj u Saint-Lenards gdje je započeo svoj teološki studij koji će završiti u Lyonu nakon Prvog svjetskog rata kada su se isusovci mogli ponovno vratiti u Francusku.</s><s>Godine 1914. zbog izbijanja Prvog svjetskog rata mora poći u vojsku, na bojištu je do 1917. kada biva na svetkovinu Svih Svetih teško ranjen uz glavu, zbog ranjavanja otpušten je iz vojske 1919. godine.</s><s>Posljedice ovog ranjavanja pratile su ga cijeloga života i jednim djelom uvjetovale njegovo pastoralno djelovanje.</s><s>To vrijeme, kao i sve godine studija u Canterberyju, Jerseyu, Hastingsu i Lyonu, posvetio je marljivom čitanju djela otaca, osobito sv. Ireneja, zatim sv. Augustina, istočnih otaca i napokon sv. Tome Akvinskog.</s><s>„To poznavanje patristike, kao i sv. Tome oploditi će sva njegova teološka djela.“</s>

<s>Dovršivši svoj studij i redovničku formaciju biva zaređen za prezbitera 1927. godine.</s><s>Dvije godine kasnije 1929. postaje profesor fundamentalne teologije, a slijedeće 1930. historije religija.</s><s>Predavao je do 1942. godine kada ga Nijemci zatvaraju zbog suradnje s pokretom otpora.</s><s>Kao svećenik i teolog uvidio je kako mu je djelovati u danim prilikama.</s><s>Nije pružao nasilan i oružani otpor protiv okupatora, ali se nije predao ni iluzionističkom „modusu vivendi“, pružio je drugi oblik otpora.</s><s>Duhovni otpor, koji je kao katolički intelektualac podupirao i provodio, bile su propovijedi, predavanja i različiti tečajevi koje je održavao za tog teškog vremena.</s><s>Poslije završetka Drugog svijetskog rata nastavio je predavati u Lyonu.</s><s>Svojim tumačenjem tomističke neuke o „desiderium naturale vivendi Deum“, tj. odnosa naravi i nadnaravne milosti, „izazvalo je višestruke diskusije i oštre reakcije u crkvenim krugovima.“ Smatra se da je svojom enciklikom Humani generis iz 1950. papa Pio XII. osudivši „novu teologiju“ osudio i de Lubaca.</s><s>Doista de Lubac je prestao predavati prema savjetu o. Jansensa tadašnjeg generala Družbe Isusove.</s><s>Ta činjenica ga je teško pogodila, ali on ga je poslušao i pokazao veličinu duha i ljubavi prema Crkvi, koja je postavila pitanje nad njegovim teološkim promišljanjem.</s><s>Vrijeme šutnje i trpljenja prekida se 1953. kad objavljuje svoje djelo: Mèditation sur l`Eglise (Razmišljanje o Crkvi) koju doživljava kao svoju majku i majku svih kršćana.</s><s>Opet je počeo predavati 1959. i postaje počasnim profesorom i članom Instituta i Akademije moralnih i političkih znanosti u Parizu.</s>

<s>Za vrijeme pontifikata Ivana XXIII. (1958–1963) doživljava punu rehabilitaciju.</s><s>Vraća se na katedru, a Sveti Otac ga imenuje savjetnikom Bogoštovnog povjerenstva za pripravu Drugog vatikanskog koncila.</s><s>Poslije postaje i peritusom na koncilu a za Pavla VI. od 1963. do 1974. obnaša dužnost savjetnika Tajništva za odnose s nekršćanskim religijama i član je Međunarodne teološke komisije.</s><s>Papa Pavao VI. predložio mu je 1969. godine uzdignuće na kardinalsku čast, ali on se zahvalio na iskazanoj časti.</s><s>Njegov nasljednik Ivan Pavao II. također je ponudio de Lubacu  kardinalski grimiz, ali ovaj puta sa oslobođenjem od biskupskog ređenja.</s><s>De Lubac je prihvatio i postao prvi kardinal poslije 1962. koji nije bio biskup.</s><s>Dogodilo se to 2. 2. 1983. u njegovoj 87. godini života.</s><s>Jedan od velikih teologa 20. vijeka skupa sa Karlom Rahnerom i Hansom Ursom von Baltasarom koji ga je smatrao svojim učiteljem.</s><s>Preminuo je kao 95-godišnjak 4. 9. 1991. godine.</s>

<s>Uloga crkvene Predaje u djelu Henria de Lubaca
De Lubac je posebni naglasak stavljao na crkvenu Predaju, koje je bio vrsni znalac.</s><s>Sva njegova dijela obiluju citatima iz Predaje.</s><s>Otkrivanje misli crkvenih otaca služi de Lubacu da bi odgovorio na probleme koje sadašnje vrijeme postavlja teologu.</s><s>„Pitanja mogu biti razlićita, naglasci drukčiji, ali temeljno nadahnuće treba ostati isto, to jest katoličko.“ Svijest o značenju i važnosti Predaje ponukala je de Lubaca na njeno približavanje i upoznavanje suvremenom čovjeku.</s><s>1941. zajedno s Daniéluom je suizdavač „Sources crétiennes“ (Krščanski izvori), izdavačke kuće koju osnivaju za objavljivanje djela crkvenih otaca.</s><s>Njegovu zauzetost za poznavanje krščanskih izvora možemo pronaći i u predgovoru za izdavanje sabranih dijela na talijanskom jeziku iz 1978.</s><s>„Da bi božanska objava mogla uroditi plodom , od razdoblja do razdoblja, u našim dušama i našim djelima, uvjeren sam da se treba ukorijeniti u svoju baštinu i piti na njezinim čistim izvorima“</s>

<s>Pisana dijela 
Henri de Lubac je bio veoma plodonosan pisac, pisao je mnogo članaka po stručnim časopisima i stručnih knjiga.</s><s>Naime prvi je članak objavio 1925. a ostao je aktivan do kraja osamdesetih godina.</s><s>Sustavni prikaz djela de Lubaca u obliku „Opera omnia“ počeo je izlaziti 1979. u izdanju Jaca Book iz Milana na talijanskom jeziku, koji bi trebao obuhvatiti 32 knjige.</s><s>Na njegovom francuskom jeziku počinje izlaziti slično izdanje u 50 knjiga.</s><s>Radi se o kritičkom izdanju u koje će biti uvrštena i djela iz koja su ostala ne objavljena, neki mladenački radovi i članci koji su objavljeni u danas teško dostupnim revijama.</s><s>U Hrvatskoj se ne možemo pohvaliti prisutnošću de Lubacovih radova.</s><s>1971.</s><s>Objavljen je njegov članak „Odnosi između opće i posebnih crkava“ u Crkvi u svijetu 1971., Josip Antolić je napisao članak u Obnovljenom životu 1975. gdje govori o njegovom liku i dijelu, Nikola Eterović objavio je članak „Mistika i mistike u konceptu Henrija de Lubaca“ 1982.</s><s>U drugom mileniju prisutniji je bolji pogled na de Lubaca i njegova dijela.</s><s>Nikola Eterović objavio je u djelu svoje knjige „Diplomacija i teologija“ dosta dobar uvid u lik i djela Henria de Lubaca.</s><s>Prvo značajnije djelo koje se javlja je „Catholicisme.</s><s>Les aspect sociaux du dogme“ (Katoličanstvo.</s><s>Društveni vidovi dogme), mnogi govore da je to prva teološka knjiga kojom je svratio pozornost na sebe.</s>

<s>Za Katoličanstvo se kaže da je programsko djelo jer su u njemu dotaknute sve važnije teme kojima se de Lubac poslije bavio u posebnim knjigama, koje su nastajale kao odgovori na duhovne, kulturne i teološke potrebe i rasprave.</s><s>U djelu govori o društvenoj dimenziji kao bitnoj sastavnici katoličanstva, ustaje protiv totalitarnog zajedništva, misleći u prvom redu, na komunistički kolektivizam kao ograničenje zajedništva jer taj sustav razara čovjeka kao osobu“, razmišlja o odnosu Crkve i svijeta, osobe i društva, osobe i transcendentnosti, te o duhovnom shvaćanju Svetog pisma.</s>

<s>Sudjelujući u pokretu otpora za vrijeme okupacije Francuske, susreo se je i sa komunistima i njihovim svjetonazorima.</s><s>To mu je dalo povoda za jedno od njegovih poznatijih dijela „ Le drame de l`humanisme atheè“ (Drama humanističkog ateizma).</s><s>Djelo je to u kojem će se pozabaviti ateizmom i njegovim predstavnicima: Fauerbachom, Nietzscheom, Marxom i Comtom.</s><s>Ovo djelo zauzimalo je maleni dio njegova životnog rada, ali on je poduzeo pionirski poduhvat na tom polju kao jedan od veoma rijetkih katoličkih teologa koji su tome humanizmu pristupili s poštenim osvrtom i na taj način započeli dijalog sa suvremenim ateizmom“.</s><s>Rezultat ovog dijaloga naći će se u osnivanju posebnog tajništva za dijalog s ateistima od strane Pavla VI.</s><s>Djelom „Surnaturel.</s><s>Ètudes historiques (Nadnaravno.</s><s>Historijski studij) objavljenim 1946. de Lubac je želio oživjeti izvorno shvaćanje odnosa naravi i nadnaravne milosti kako je postojalo u Predaji prije neoskolastičke podjele na dva reda naravnoga i nadnaravnoga.</s><s>Polazi od tumačenja sv. Tome o njegovog dasiderium naturale videndi Deum (prirodna želja vidjeti Boga).</s><s>Ta težnja čovjeku je dostupna samo putem objave koja je plod slobodne Božje volje, a osim toga je i nedjelotvorna.</s><s>Premda se radi o apsolutnoj želji,“čovjek je ne može ostvariti svojim silama“.</s>

<s>De Lubac zaključuje da se radi o svojevrsnom paradoksu, to jest o otajstvu odnosa Boga i čovjeka koji ljudski um ne može svojim razumom potpuno dokučiti.</s><s>Ovo tumačenje dovelo je do višestruke rasprave u teološkim krugovima.</s><s>De Lubac je napisao da je sv. Toma živio u prijelaznom razdoblju te da „njegova misao nije uvijek jednoznačno formulirana; zato i postoje tako oprečna tumačenja.“ Mnogi smatraju da je ovo de Lubacovo tumačenje osuđeno od Pia XII. u njegovoj enciklici Humani generis, poslije koje je prestao izdavati djela i predavati na univerzitetu.</s><s>U vrijeme ove šutnje priprema djelo Meditation sur l`Eglise (Razmišljanje nad Crkvom) koje objavljuje 1953, donoseći svoja promišljanja o Crkvi koju doživljava kao majku, svoju i dugih kršćana.</s><s>Ova ekleziološka razmišljanja objaviti će u svojim djelima Corpus misticum, 1944., Paradoks i otajstvo, 1967. i Partikularne Crkve u općoj Crkvi 1971.</s><s>Da bi pojasnio svoje stavove i uklonio svaku sumnju u svoju pravovjernost 1965 objavljuje „Le Myster du Surnaturel“ (Otajstvo nadnaravnoga).</s><s>Njegove studije o temi odnosa naravi i nadnaravne milosti predstavljaju možda najorginalniji i najveći obnoviteljski prinos teologiji 20. vijeka.</s>

<s>Utjecaj na II. vatikanskom koncilu 
De Lubac je kao vrsni teolog imao veliku doprinos u koncilskom nauku, kao savjetnik Teološke pripravne komisije, a poslije i peritus.</s><s>Njegov utjecaj je vidljiv i kod koncilskih otaca.</s><s>Njegova djela prije Koncila doprinijela su obnovi teologije, u kojima je svojim historijskim, patrističkim i liturgijskim studijama veoma zaslužan za upoznavanje zaboravljenog blaga Predaje.</s><s>Njegovo djelo Mèditation sur l`Eglise (Razmišljanje nad Crkvom) nezaobilazno je štivo svih ekleziologa koji su sudjelovali na Koncilu.</s><s>Pitanje odnosa kršćanstva i nekršćanskih religija te sveukupnog utjecaja de Lubaca prisutna je u dva dokumenta: Dogmatska konstitucija o Crkvi Lumen Gentium, i Deklaracija o odnosima Crkve i nekršćanskih religija, Nostra aetate.</s><s>Upotreba „katoličke metode“, koju je de Lubac zagovarao u svojim djelima vidljiva je u konstituciji Lumen Gentium.</s><s>Treba svako sjeme dobra koje postoji u srcima i razum ljudi da se „pročišćuje, podiže i usavršava“.</s><s>U svakom slučaju njegov utjecaj još se mora proučavati u čemu će svakako pripomoći kada se objave svi njegovi osobni dokumenti, posebno oni nastali za vremena Koncila.</s>

<s>Henri de Lubac kao osoba i teolog 
Henri de Lubac je bio osoba širokog znanja i širokih pogleda, vidljivo je to iz njegovih djela.</s><s>Osoba je s rafiniranim uvidom u svoje vrijem i njegove mijene.</s><s>Među prvim je ustao protiv načela nacizma i antisemitizma, poslije je pisao protiv ateizma, posebno marksističkog u kojem je prepoznao „pokret protiv čovjeka i njegovog pravog dostojanstva“.</s><s>Zazirao je od sekularizma kojeg je prepoznavao u zapadnoeuropskom društvu.</s><s>U spisima poslije Koncila izražava svoju zabrinutost zbog krivih reformi koje su bile protivne duhu Koncila, koje su dovodile do negacije kršćanstva i čak do otpadanja osoba i skupina iz Crkve.</s><s>Od osoba koje su utjecale na njegova promišljanja na prvo mjesto stavlja Pierrea Rousselota, potom kard.</s><s>Johna Henryja Newmana, Teilharda de Chardina, bio je i u dobrim odnosima s Mauriceom Blondelom.</s><s>Znao je umješno vrednovati različite izvore, uspješno ih povezivati u nepresušno vrelo žive teološke misli i dati im svoj osebujni biljeg.</s><s>Svojim rado utjecao je na druge.</s><s>Osobe na koje je utjecala njegova teološka misao su mnoge, to su primjerice, Bouillard, Fessard, Yves de Montcheulin, Chaillet, Nicolet, Varillon, Danièlou, von Balthasar, Ganne, Ravier i drugi vrsni teolozi.</s><s>Zanimljiva je izjava kardinala Jean – Marie Lustinger o njegovom razgovoru s Ivanom Pavlom II. u kojem je Sveti Otac priznao de Lubacov utjecaj na krakovskog nadbiskupa u sastavljanju pojedinih tekstova za vrijeme koncila.</s><s>On ga je i hrabrio i poticao u tome.</s>

<s>Literatura 
 Josip Antolović, Graditelji suvremene teološke misli, u: Obnovljeni život, 1975.</s><s>Henri de Lubac, Drama ateističkog humanizma, Rijeka, 2009.</s><s>Drugi vatikanski koncil, Lumen gentium.</s><s>Dogmatska konstitucija o Crkvi, Dokumenti, Zagreb,7 2008.</s><s>Nikola Eterović, Diplomacija i teologija - rasprave, članci i osvrti, Split, 2002.</s>

<s>Francuski teolozi
Francuski katolički svećenici
Kardinali
Isusovci</s>

