Senekine utjehe
<s>Senekine utjehe odnosi se na tri retorske utjehe – consolationes – koje je napisao rimski državnik i filozof Lucije Anej Seneka i koje su nazvane prema licima kojima su upućene: Ad Marciam de consolatione, Consolatio ad Polybium i Ad Helviam matrem de consolatione.</s><s>Predmeti ovih utjeha uzeti su iz stvarnog života, no to su ipak prije svega eseji u kojima se teorijski raspravlja o ljudskoj prirodi, o bolu i tugovanju, o "lijekovima" koje treba primijeniti da bi se čovjek utješio.</s>

<s>Kontekst
Ova tri Senekina utješna djela sastavljena su u tradiciji književne utjehe, koja datira iz 5. stoljeća pne.</s><s>Utjehe su dio Senekinih rasprava, koje se obično nazivaju Dijalozi (Dialogi).</s><s>Ova djela jasno sadrže bitna načela Senekinih stoičkih učenja.</s><s>Iako se u Utjehama Seneka osobno obraća adresatima, ova su djela napisana više poput eseja nego kao osobna pisma utjehe.</s><s>Nadalje, iako je svaki esej osobit u svom utješnom obraćanju, ton ovih djela je očito lišen osobnosti.</s><s>Čini se da je Seneka više zaokupljen iznošenjem činjenica o svemiru i ljudskim stanjima nego time da ponudi osobnu utjehu.</s><s>To može biti rezultat Senekinog pokušaja da kroz ova utješna djela zadobije naklonost i isposluje svoj povratak iz progonstva, umjesto da samo pruži prijateljsku ruku utjehe.</s>

<s>Utjeha Marciji
Prva je utjeha upućena Marciji, kćerki povjesničara republikanca Aula Kremucija Korda, i to u povodu smrti njezinog djeteta.</s><s>Esej De consolatione ad Marciam ("O utjehi Marciji") napisan je oko 40. godine.</s><s>Kao i druga Senekinina utješna djela, i ova je Utjeha sastavljena u književnoj tradiciji consolationes i poprima oblik eseja naspram osobnog pisma.</s><s>Seneka je najvjerojatnije bio motiviran da Marciji napiše ovo utješno pismo kako bi stekao njezinu naklonost; Marcija je bila kći istaknutog povjesničara Kremucija Korda, a ogromno bogatstvo i utjecaj njezine obitelji najvjerojatnije su nadahnuli Seneku da napiše ovo pismo utjehe.</s><s>U eseju Seneka se drži filozofskih apstrakcija koje se tiču stoičkog nauka o životu i smrti.</s><s>Za pismo koje nudi utjehu, nedostaje mu empatija prema Marcijinoj individualnoj tuzi i gubitku.</s>

<s>Marcia je više od tri godine aktivno oplakivala smrt svog sina Metilija.</s><s>U djelu De consolatione ad Marciam Seneka je pokušava uvjeriti da sudbina njezinog sina, iako tragična, ne bi trebala biti iznenađenje.</s><s>Poznavala je mnoge druge majke koje su izgubile sinove; zašto bi trebala očekivati da će je vlastiti sin preživjeti?</s><s>Priznanje, čak i očekivanje, najgoreg od svih mogućih ishoda načelo je Senekine stoičke filozofije.</s><s>Iako je Seneka suosjećao s Marcijom, podsjetio ju je da smo "rođeni u svijetu u kome je svima suđeno umrijeti", te da ako može prihvatiti da nikome nije zajamčen pravedan život (to jest život u kojem će sinovi uvijek nadživjeti njihove majke), napokon bi mogla završiti tugu i u miru proživjeti ostatak svog života.</s>

<s>Naseljeni svijet ... u ogromnom će požaru spaliti … sve smrtnike ... zvijezde će se sukobiti sa zvijezdama i vatrenom tvari svijeta ... plamtjet će u zajedničkom požaru.</s><s>Tada će se duše Blaženika, koje su sudjelovale u besmrtnosti, kada će se Bogu činiti najboljim da iznova stvori svemir ... ponovno promijeniti u naše nekadašnje elemente.</s><s>Sretan je, Marcijo, tvoj sin koji zna ove misterije! (Seneca, De consolatione ad Marciam)</s>

<s>Seneka je suprotstavio dva modela majčinog tugovanja: model Oktavije Mlađe, Augustove sestre, koja, izgubivši sina jedinca Marcela u dvadesetim godinama, "nije ničim ograničila svoje suze i jauke"; i model Livije, Augustove supruge, koja je, izgubivši sina Druza, "čim ga je stavila u grobnicu, zajedno sa sinom položila tugu i nije tugovala više no što je poštovala Cezara ili Tiberija, vidjevši da su živi".</s>

<s>Utjeha Polibiju
Druga je utjeha upućena Polibiju, uticajnom oslobođeniku cara Klaudija, u povodu smrti Polibijeva brata.</s><s>To je zapravo Senekin pokušaj da se iz progonstva dodvori ovom moćnom čovjeku i samom caru Klaudiju.</s><s>Esej De consolatione ad Polybium (O utjesi Polibiju) napisan je oko 43/44. godine, tijekom godina Senekinog progonstva.</s><s>Znanstvenici ovo djelo često smatraju autoritativnim prikazom dijela Senekina života koji je proveo u izgnanstvu.</s><s>Esej sadrži Senekinu stoičku filozofiju, s posebnom pažnjom na neizbježnu stvarnost smrti.</s><s>Iako se u eseju radi o vrlo osobnoj stvari, sam esej ne čini se posebno empatičnim za Polibijev jedinstveni slučaj, već na teorijski način raspravlja o tuzi i boli.</s><s>Zapravo, čitatelj nikada ne saznaje ime Polibijeva preminulog brata.</s><s>Ovom Utjehom Seneka očito pokušava pridobiti Polibijevu naklonost i dodvoriti se caru Klaudiju, ironično nastojeći privući empatiju prema sebi:</s>

<s>Ono suza što mi je od vlastite sudbine preostalo ne odbijam proliti jadikujući zbog tvoje.</s><s>Jer uspjet ću u svojim očima, iscrpljenim mojim privatnim plačem, pronaći neke koji se još mogu izliti, ako će ti to dobro doći.</s>

<s>U tekstu "Utjehe Polibiju" Seneka potiče Polibija da tugu odvrati radom.</s><s>Tonalni prijelaz s tješenja Polibija na laskanje caru Klaudiju događa se u 12. poglavlju. (Ball) Seneka cara vidi kao izvor njegovog "visokog položaja" i kao izvora njegovog "zadovoljstva što može vršiti svoje dužnosti". (Ball) Seneka se potom upušta u niz izraza lojanosti i laskanja koje caru žele dug život.</s><s>Ovaj je preokret iznenadan, nagao i nije sukladan Senekinoj stoičkoj filozofiji. (Rudrich) Čini se gotovo očajničkim.</s><s>U stvari, ton je tako prepoznatljivo promijenjen, da neki znanstvenici tvrde da ove dijelove uopće nije sastavio Seneka. (Ball) Međutim, najšire je prihvaćeno da je promjena tona u Utjesi Polibiju ništa drugo do Senekin očajnički pokušaj izbavljenja iz progonstva i povratka s Korzike. (Rudich)</s>

<s>Utjeha majci Helviji
Treća je utjeha upućena iz progonstva majci Helviji: premda u njoj ima dosta mjesta koja zvuče iskreno, i Utjeha majci Helviji (Ad Helviam matrem de consolatione) puna je konvencionalnih elementa stoičke filozofije i završava ponešto komičnim savjetom majci, rastuženoj zbog njegova progonstva na Korziku, da utjehu potraži u izučavanju filozofije.</s><s>U ovom djelu, Seneka istovremeno pruža utjehu i predstavlja onog koji nanosi patnju, pa autor i sam u tekstu primjećuje taj paradoks.</s>

<s>Seneka je optužen za preljub s Julijom Livilom, sestrom cara Kaligule 41. godine.</s><s>Ubrzo je prognan na Korziku.</s><s>Znanstvenici su zaključili da je Utjeha majci Helviji sastavljena oko 42/43. godine.</s><s>U tekstu, Seneka govori majci da on ne osjeća tugu, pa stoga ni ona ne bi trebala žaliti zbog njegove odsutnosti.</s><s>Svoje izgnanstvo naziva samo "promjenom mjesta" i uvjerava je da mu njegovo progonstvo nije donijelo osjećaj sramote.</s><s>Seneka komentira snažni karakter svoje majke kao vrlinu koja će joj omogućiti da podnese njegovu odsutnost.</s>

<s>Senekin naizgled pozitivan pogled na vlastito progonstvo slijedi iz učenja stoičke filozofije da se čovjek ne smije uzrujavati zbog događaja nad kojima nema kontrolu.</s><s>Ovaj citat iz Utjehe majci Helviji prikazuje kako Seneka svoj život slika kao podnošljiv, pa čak i duhovno ugodan:</s>

<s>Radostan sam i veseo, kao da se nalazim u najboljim okolnostima.</s><s>I zaista, sada one i jesu najbolje, budući da moj duh, lišen svih ostalih preokupacija, ima prostora za vlastite aktivnosti, ili se oduševljava lakšim studijama ili se usmjerava, željan istine, ka razmatranju vlastite prirode kao i prirode svemira.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjske veze
 "Ad Marciam, de Consolatione" – latinski izvornik na The Latin Library
 "Ad Polybium, de Consolatione" – latinski izvornik na The Latin Library
 "Ad Helviam Matrem, de Consolatione" – latinski izvornik na The Latin Library</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

