Mahdi
<s>Mahdi ili Mehdi (, al-Mahdij, dosl. upućeni ili vođeni) je eshatološki spasitelj u islamu koji će se pojaviti i vladati pet, sedam, devet ili devetnaest godina (ovisno o različitim tumačenjima) prije Sudnjeg dana, te osloboditi svijet od zla.</s>

<s>Kur’an ne sadrži direktne reference za Mahdija, već samo hadisi odnosno izvještaji i predaje Muhamedovih učenja koji su prikupljeni nakon njegove smrti.</s><s>U mnogim predajama stoji da će Mahdi doći s Isusom (Isa) kako bi zajedno porazili al-Masiha ad-Dadžala (dosl. lažni mesija ili Antikrist).</s><s>Iako koncept Mahdija nije esencijalna doktrina u sunitskom islamu, popularan je i među sunitima i šijitima.</s><s>Oba pravca se slažu da će on vladati muslimanima i uspostaviti pravdu, međutim, razlika u gledištima se u najvećoj mjeri tiče njegovih atributa i statusa.</s>

<s>Šijitski pravci imaju različita gledišta o Mahdiju kao potomku islamskog poslanika Muhameda.</s><s>Imamiti, najveća šijitska grupa današnjice, smatraju da je Muhamed al-Mahdi (sin 11. imama Hasana al-Askarija) u okultaciji i iščekivani Mahdi.</s><s>Tajibitski ismailiti, uključujući bohrite, vjeruju da je Abul-Kasim al-Tajib trenutni skriveni imam i Mahdi.</s><s>Kroz historiju su razni pojedinci tvrdili da su Mahdi.</s><s>Poznatiji primjeri među njima su osnivač mahdavitskog pravca Muhamed Džaunpuri, utemeljitelj babizma sajed Ali Muhamed (Bab), osnivač Mahdijske države Muhamed Ahmed i utemeljitelj ahmedijskog pokreta Mirza Gulam Ahmed.</s>

<s>Historijski razvoj 
Termin mahdi se ne pojavljuje u Kuranu.</s><s>Izveden je iz arapskog korijena h-d-i (هدي‎), obično korištenog u značenju "božanske upute".</s><s>Pojam al-Mahdi se upotrebljava od početaka islama, ali samo kao počasni epitet bez ikakvog mesijanskog značenja.</s><s>Kao počasni epitet se koristi u nekim slučajevima da bi se opisao Muhamed (od strane Hasana ibn Sabita), kao i Ibrahim, Husein i razni vladari dinastije Omejada (hudat mahdijun).</s><s>Tokom drugog građanskog rata (680–692), nakon smrti Muavije, termin je poprimio novo značenje u smislu vladara koji bi vratio islam u njegov najsavršeniji oblik i ponovo uspostavio pravdu nakon opresije.</s><s>Za vrijeme pobune 680-ih u Kufi, al-Muhtar je Muhameda ibn al-Hanafiju proglasio Mahdijem u navedenom uzvišenom smislu.</s><s>Među Omejadima, kalif Sulejman ibn Abdul-Malik je ohrabrivao vjerovanje da je on Mahdi, a drugim kalifima iz njihove dinastije (poput Omara II) obraćalo se na taj način u hvalospjevima Džarira i al-Farazdaka.</s>

<s>Rane rasprave o identitetu Mahdija od strane vjerskih učenjaka se mogu pratiti do vremena nakon Druge fitne, a razvile su se u različitim pravcima i na njih su utjecale predaje (hadisi) koje su pripisivane Muhamedu.</s><s>U omejadsko doba, učenjaci i muhadisi ne samo da su imali različita gledišta o tome koji kalif ili pobunjenički vođa treba biti proglašen Mahdijem, već su također raspravljali i o tome je li Mahdi mesijanska figura i jesu li znakovi i predviđanja njegovog vremena zadovoljeni.</s><s>Do vremena Abasidske revolucije 750. godine, Mahdi je već bio poznat koncept.</s><s>Dokazi pokazuju da je prvi abasidski kalif al-Safah sebi pridodavao titulu Mahdija.</s>

<s>U šijitskom islamu pridodavanje mesijanskih kvaliteta Mahdiju najvjerojatnije potječe od dvije grupe koje su podržavale al-Hanafiju, konkretno južnoarapskih doseljenika i ondašnjih lokalnih konvertita u Iraku.</s><s>Oni su postali poznati kao kajsaniti i uveli su nešto što je kasnije preraslo u dva ključna aspekta šijitskog koncepta Mahdija.</s><s>Prvi takav je ideja povratka mrtvih, posebno imama, a drugi da su nakon al-Hanafijine smrti vjerovali da se on zapravo skriva u planinama Razve pokraj Medine.</s><s>Ovo se kasnije razvilo u doktrinu poznatu kao skrivenost ili okultacija.</s><s>Mahdi se pojavljuje u ranim šijitskim naracijama koje su se širile među šijitskim grupama i vremenom su postajale odvojene od historijske ličnosti al-Hanafije.</s><s>Tokom 10. vijeka, na osnovi ranijih vjerovanja, doktrina mahdizma je uveliko raširena od strane al-Kulejnija, ibn Ibrahima al-Komija i ibn Babavajha.</s><s>Doktrina skrivenosti, kojom se tvrdi da dvanaesti imam nije umro odnosno da ga je Bog sakrio od ljudskih očiju, posebno je razložena u ranom 10. vijeku.</s><s>Mahdi je tako postao sinonim za skrivenog imama za kojeg se smatra da je u okultaciji i da čeka vrijeme kada će Bog narediti njegov povratak, što se očekuje neposredno uoči Sudnjeg dana.</s><s>Također, koncept skrivenog imama je dodjeljivan nekolicini imama.</s>

<s>Određeni historičari navode da je sam termin vjerovatno uveden u islam od strane južnoarapskih plemena koja su se naselila u Siriji sredinom 7. vijeka.</s><s>Oni su vjerovali da će Mahdi predvoditi povratak u njihovu domovinu i ponovo uspostaviti Himjarsko Kraljevstvo, odnosno da će on u konačnici osvojiti i Konstantinopol.</s><s>Također je sugerirano da je koncept Mahdija možda izveden iz judeokršćanskih vjerovanja o mesijanstvu.</s><s>U skladu s tim, uvedene su predaje koje su trebale podržati određene političke interese, posebno antiabasidske tendencije.</s><s>Ove predaje o Mahdiju su se pojavile u relativno kasnije vrijeme, u hadiskim zbirkama kao što su Džami al-Tirmizi i Sunan Abu Davud, dok se ne pojavljuju u ranijim djelima Buharije i Muslima.</s>

<s>Sunitski islam</s>

<s>S obzirom na to da sunizam nije usvojio ovu doktrinu, među sunitskim učenjacima variraju tumačenja o Mahdiju.</s><s>Dok neki učenjaci poput ibn Halduna čak osporavaju autentičnost referenci na temu Mahdija u hadiskoj literaturi, ostali učenjaci poput ibn Kasira elaboriraju cijeli apokaliptični scenario koji uključuje proročanstva o Mahdiju, Isusu i Dadžalu tokom kraja vremena.</s><s>Određena sunitska tumačenja osporavaju Mahdija kao odvojenu ličnost i u skladu s takvim gledištem Isus će upotpuniti opisanu ulogu i suditi čovječanstvu, dok se Mahdi smatra njegovom titulom prilikom povratka.</s><s>Ipak, uvrježeniji stav među sunitskim muslimanima jest da je Mahdi očekivani vladar kojeg će poslati Bog prije kraja vremena s ciljem da ponovo uspostavi pravednost, kongruentno s drugim dolaskom Isusa Krista (Isa), međutim, za razliku od mnogih šijitskih tradicija, u sunizmu se najčešće ne prihvaća da je Mahdi već rođen.</s><s>S druge strane, postoji i grupa istaknutih sunitskih učenjaka koji spominju da je Mahdi već rođen, poput al-Zahabija, ibn Hadžara al-Askalanija, ibn al-Imada, al-Kunduzija i još nekolicine.</s><s>Šejh Nadžm al-Din al-Askari u svojoj knjizi navodi 40 sunitskih učenjaka u čijim je djelima spomenuto da je Mahdi već rođen.</s><s>Generalno, suniti odbacuju imamitsku doktrinu o skrivenosti Mahdija, no oslanjaju na tradicionalne kanonske zbirke predaja za izvođenje Mahdijevih atributa i porijekla.</s><s>Prema Abu Davudovom Sunanu, jednoj od šest kanonskih zbirki hadisa u sunizmu, od Um Salame se prenosi: "Poslanik je rekao: Mahdi će biti od moje porodice, od Fatiminih potomaka".</s>

<s>U jakom kontrastu sa šijitskim islamom, suniti na Mahdija gledaju više kao na običnog čovjeka i vjeruju da neće biti ništa više od najispravnijeg muslimana svog vremena, odnosno da će se pojaviti jedne noći (što se smatra da će odredbe za njegovo liderstvo i vladavinu biti napravljene u jednoj noći).</s><s>Prema ibn Madžinom Sunanu, također jednoj od šest kanonskih zbirki hadisa u sunizmu, od Alija se prenosi: "Mahdi je jedan od nas, članova porodice.</s><s>Bog će ga uzdići u jednoj noći".</s><s>Dok mu se u šijitskom vjerovanju pripisuju Bogom dane sposobnosti (u nekim krugovima čak se vjeruje da može mentalno kontrolirati vjetar i vegetaciju uz Božju dozvolu) i visok status, suniti vjeruju da je Mahdi u suštini čovjek, ali da ima mudrost, posebno po pitanju vođenja ljudi.</s><s>Isto tako vjeruju da će se izdići i biti prepoznat po svom kontinuiranom čovjekoljublju, dobročinstvu, pobožnosti, crtama lica, imenu i smislu za pravdu, a ne kroz direktnu božansku intervenciju.</s><s>Na osnovi svega toga, nije nerazumno pretpostavljati da Mahdi možda neće biti odmah prepoznat među ljudima, čak i nakon što jedno vrijeme bude živio bez titule Mahdija.</s><s>Prema Abu Davudovom Sunanu, Poslanik je rekao: "Mahdi će biti od moje loze, imati će široko čelo i istaknut nos.</s><s>Zemlju će napuniti jednakošću i pravdom kao što je bila napunjena ugnjetavanjem i tiranijom, a vladati će sedam godina".</s>

<s>Sunitski hadisi 
Mahdi se u sunitskim hadisima često spominje u kontekstu uspostavljanja kalifata i kao običan čovjek.</s><s>Citira se da je Muhamed rekao za Mahdija:</s>

<s>Prenosi se da je Muhamedova supruga Um Salama rekla sljedeće:</s>

<s>Od Abu Saida al-Hudrija se prenosi:</s>

<s>Al-Tirmizi prenosi da je Muhamed rekao:</s>

<s>Al-Tabarani prenosi sljedeće:</s>

<s>Amr ibn Šuajb prenosi od svoga djeda da je Muhamed rekao:</s>

<s>Moderna gledišta 
Abul Ala Maududi (1903–1979), pakistanski islamski preporoditelj i tipični modernist u stavovima, rekao je da će Mahdi biti suvremeni muslimanski reformist i državnik koji će ujediniti zajednicu i revolucionirati svijet u skladu sa smjernicama islama, ali se lično nikada neće deklarirati kao Mahdi i umjesto toga će primiti posthumno priznanje.</s><s>Neki islamski učenjaci odbacuju doktrinu o Mahdiju, poput Tamane Imadija, Habibura Rahmana Kandhalvija i Džavida Ahmeda Gamidija koji u svom sveobuhvatnom djelu piše:</s>

<s>Ahmed Hulusi je interpretirao Mahdija kao dio unutrašnjeg "ja", koji se budi u osobi da bi pobijedila unutrašnjeg Dadžala.</s><s>Mahdi je simbol za dostizanje nesebičnosti i shvaćanja vlastite egzistencije kao dijela Boga.</s>

<s>Šijitski islam</s>

<s>Većina šijitskih muslimana smatra da je Mahdi rođen i potom nestao, odnosno da će ostati skriven od čovječanstva sve dok se ponovo ne pojavi uoči Sudnjeg dana (s Isusom) kako bi donio pravdu i jednakost na svijet, što je doktrina poznata kao skrivenost (okultacija).</s><s>Za imamitski pravac kojem pripada 85% svih šijita, skriveni imam je Muhamed al-Mahdi, dvanaesti imam po redu, a nalazi se u okultaciji od oko 260.</s><s>AH (873/874.</s><s>AD).</s><s>U šijitskom islamu često se spominje kao Imam al-Asr (dosl. imam perioda) i Sahib al-Zeman (dosl. gospodar doba), a nosio je isto osobno ime kao poslanik islama.</s><s>Sin je jedanaestog imama Hasana al-Askarija, rođen je 868. u Samari i pod očevim skrbništvom živio je do 872. kada je Hasan ubijen.</s><s>Bio je skriven od pogleda javnosti i samo je nekoliko uglednih šijita imalo priliku da ga upozna.</s>

<s>Šijitski komentatori Kurana tvrde da se reference za Mahdija mogu naći u određenim ajetima.</s><s>Vjerovanje u mesijanskog imama nije samo dio, već temelj njihovog vjerovanja.</s><s>Šijiti drže da je Mahdi nakon mučeništva njegovog oca postao imam i po božanskoj zapovijedi otišao u skrivenost (gajb), nakon čega se ukazao samo svojim zamjenicima (naibima) i to samo u izuzetnim okolnostima.</s><s>Kao posebnog zamjenika imenovao je Osmana ibn Saida al-Amrija, jednog od pratitelja njegovog oca i djeda, ujedno pouzdanog prijatelja putem kojeg je odgovarao na zahtjeve i pitanja šijita.</s><s>Nakon Osmanove smrti, posebni zamjenik postao je njegov sin Muhamed ibn Osman, a zatim nakon njegove smrti Husein ibn Ruh al-Navbahti.</s><s>Konačno, četvrti i posljednji Mahdijev zamjenik bio je Ali ibn Muhamed al-Samari.</s><s>Godine 939. potonji umire, što je Mahdi prema šijitskom vjerovanju precizno predvidio šest dana ranije, čime dolazi do kraja tzv. male okultacije posredstvom zamjenika odnosno započinje velika okultacija (gajb al-kubra) koja će se nastaviti do dana kada Bog da dopuštenje imamu da se ponovo pojavi.</s>

<s>Sumirano, skrivenost Mahdija je prema šijitskom gledištu podijeljena u dva dijela: prvi je mala skrivenost od 873. do 939. godine (približnog trajanja od sedamdeset lunarnih godina), a drugi je velika skrivenost koja traje od svršetka male i nastavit će se sve dok je Božje volje da bude tako.</s><s>U hadisu oko čije se autentičnosti slažu i šijiti i suniti, Muhamed je rekao: "Da dođe do situacije da ostane samo jedan dan na svijetu, Bog bi ga produžio dok ne pošalje čovjeka iz moje zajednice i mog potomstva.</s><s>Njegovo ime bit će isto kao moje ime.</s><s>On će ispuniti svijet pravednošću i jednakošću onako kako je bila ispunjena ugnjetavanjem i tiranijom".</s><s>Šijiti vjeruju da će dolazak Mahdija biti nagovješten sljedećim događajima:
 Velika većina deklariranih muslimana biti će muslimani samo po imenu, lišeni prakticiranja islamskih rituala i u ratu s Mahdijem.</s><s>Prije njegovog dolaska nastupit će vrijeme crvene smrti i bijele smrti, koje će odnijeti živote dvije trećine svjetskog stanovništva.</s><s>Crvena smrt signalizira nasilje, a bijela smrt je kuga.</s><s>Prva trećina će umrijeti od crvene smrti, a druga trećina od bijele smrti.</s><s>Nekoliko ličnosti koje će se pojaviti su: al-Hars, al-Mansur, Šuajb ibn Salih i Sufjani.</s><s>Doći će do velikog sukoba u Siriji i njenog uništenja.</s><s>Smrt i strah će pogoditi ljude u Bagdadu i Iraku.</s><s>Pojavit će se vatra na nebu i prekrit će ga crvenilo.</s><s>U šijitskim predajama također stoji da će Mahdi biti "mlad čovjek srednje visine, lijepog lica te crne kose i brade", odnosno da "neće doći u neparnoj godini i pojaviti će se u Meki između ugla Kabe i Ibrahimovog kamena, a ljudi će posvjedočiti da su ga tu vidjeli".</s>

<s>Šijitski hadisi 
Prenosi se da je Muhamed rekao sljedeće:</s>

<s>Muhamed al-Bakir, peti od dvanaest imama, o Mahdiju je rekao:</s>

<s>Džafar al-Sadik, šesti imam, izrekao je sljedeća proročanstva:</s>

<s>U skladu s vjerovanjem imamitskih šijita, Mahdijev glavni cilj biti će uspostava islamske države i primjena islamskih zakona koji su otkriveni Muhamedu.</s><s>Oni vjeruju da će se dvanaesti imam Muhamed al-Mahdi vratiti iz skrivenosti kao obećani Mahdi s društvom odabranih i da će njegovi neprijatelji biti predvođeni Antikristom i Sufjanijem.</s><s>Dvije vojske će se boriti u jednoj apokaliptičnoj bitki u kojoj će Mahdi i njegova vojska pobijediti zlo.</s><s>Nakon što Mahdi bude vladao Zemljom određen broj godina, vratit će se Isa.</s>

<s>Kuran 
Sukladno određenim interpretacijama Kurana, kroz historiju ljudskog postojanja Zemlja nikada nije bila bez božanskih vođa i Bog je za svaki narod odabrao odgovarajućeg čovjeka.</s><s>Postoje dvije vrste kuranskih ajeta u koje šijiti tumače kao dokaze za postojanje imama Mahdija i njegov dolazak:
1. Džafar al-Sadik u sljedećem ajetu pronalazi neophodnost postojanja imama odnosno vođe iz njegove porodice:</s>

<s>2. Neki ajeti nagovještavaju dobre vijesti prema kojima će biti stvorene vlade vjernika:</s>

<s>Doktrina o dugovječnosti 
Šijiti snažno vjeruju da je Mahdijeva dugovječnost u potpunosti opravdana i u skladu s kuranskim, hadiskim i historijskim izvještajima.</s><s>Dva takva primjera su:
 U 14. ajetu sure al-Ankabut spominje se da je poslanik Nuh pozivao svoj narod u vjeru 950 godina, a određeni hadisi navode da je živio 2500 godina.</s><s>Usto, u 25. ajetu sure al-Kahf stoji da su sedam spavača proveli 309 godina spavajući u pećini.</s><s>Predaje od imama isto ukazuju na dugovječnost nekih ljudi, npr. kod Hidra, za kojeg se također navodi da se susreo s Alijem.</s>

<s>Istovjetna sunitska i sufijska gledišta 
Godine 1250/1251. sirijski šafijski autor Muhamed ibn Jusuf al-Gandži napisao je al-Bajan fi ahbar sahib al-zaman u kojem dokazuje mahdijstvo dvanaestog imama na temelju sunitskih hadisa.</s><s>Oko godinu dana kasnije, šafijski učenjak Kamal al-Din Muhamed ibn Talha al-Halabi sastavio je Matalib al-su'ul fi manakib al al-rasul, odgovarajući na sunitske prigovore oko vjerovanja da je dvanaesti imam bio odnosno jest Mahdi.</s><s>Prikupljajući hadise iz sunitskih izvora o vrlinama Alija i njegovih potomaka, Sibt ibn al-Džavzi je napisao Tazkirat al-havas i na kraju potvrdio da je dvanaesti imam očekivani Kaim i Mahdi.</s><s>Glede sufijskih krugova, Abu Bakr Ahmed al-Bajhaki je još u 11. vijeku primijetio da se određeni sufijski gnostici slažu s imamitskom doktrinom o identitetu Mahdija i njegovoj skrivenosti.</s><s>Kasnije, u 13. vijeku iranski sufija Ibrahim ibn Muhamed al-Džuvajni u svom djelu Faraid al-simtajn također je podržavao imamitsku doktrinu o Mahdiju.</s><s>Al-Šarani, egipatski sufija iz 16. vijeka koji generalno nije pokazivao nikakve simpatije prema šijitizmu, u svom djelu Kitab al-javakit va al-džavahir potvrdio je da je Mahdi bio sin imama Hasana al-Askarija i da će ostati živ do svog susreta s Isusom.</s>

<s>Ismailizam 
Za septimalne ismailite, imamat je okončan s Ismailom ibn Džafarom čiji je sin Muhamed ibn Ismail bio očekivani Mahdi o kojem je propovijedao Džafar al-Sadik.</s><s>Današnja prevladavajuća ismailitska zajednica nizarita smatra da Mahdi nije jedna ličnost nego zapravo funkcija koju su dosad obnašale brojne vođe iz njihove imamske linije, uključujući trenutnog tzv. živog imama.</s>

<s>Ostali pravci</s>

<s>Ahmadizam 
Prema ahmedijskom vjerovanju, termini Mesija i Mahdi su sinonimi za jednu te istu osobu.</s><s>Baš kao što Mesija u doslovnom prijevodu znači "biti postavljen od Boga", tako i Mahdi znači "onaj kojeg upućuje Bog" te stoga prema njihovom gledištu oba termina impliciraju direktno namjesništvo ili duhovno vodstvo, božanskim proviđenjem odabranog pojedinca.</s><s>Mesija i Mahdi, proročanske eshatološke ličnosti kršćanstva i islama, prema ahmedijama zapravo trebaju biti upotpunjene u jednoj osobi koja će predstavljati sve prethodne vjerovjesnike.</s><s>Proročanstva o Mahdiju ili drugom dolasku Isusa smatraju metaforičkim i predmetom su raznih interpretacija.</s>

<s>Navedena ahmedijska proročanstva ispunjena su u liku Mirze Gulama Ahmeda, utemeljitelja ahmedijskog pokreta koji je za sebe tvrdio da je božanski određen za drugi dolazak Isusa i Mahdija 1891. godine, trinaest vjekova nakon Muhameda odnosno otprilike u jednakom vremenskom razmaku kao Isus nakon Mojsija.</s><s>U suprotnosti s matičnim vjerovanjima u islamu, ahmedije ne vjeruju da je Isus živ na nebu već tvrde da je preživio raspeće i potom pobjegao na Istok gdje je umro prirodnom smrću, te da je Gulam Ahmed bio jedini obećani duhovni dolazak u liku Isusa, ujedno i Mahdija.</s>

<s>Mahdavizam 
Muhamed Džaunpuri, znan i kao Nur Pak, godine 1496. proglasio je sebe Mahdijem ispred Kabe u Meki.</s><s>Rođen je u Džaunpuru, putovao je po Indiji, Arabiji i Horasanu, a umro je u Farahu u 63. godini.</s><s>Tokom života okupio je sljedbenike i njegov mahdavitski pokret održao se do današnjeg dana.</s><s>Mahdavije smatraju Džaunpurija imamom Mahdijem, Alahovim kalifom i drugom najznačajnijom ličnosti nakon poslanika Muhameda.</s>

<s>Ostale religije</s>

<s>Babizam i bahaizam 
Ali-Muhamed Širazi se 1844. proglasio Mahdijem, uzevši ime Bab (dosl. vrata) i postavivši time temelj za religijski pokret babizam.</s><s>Kasnije je pogubljen od strane kadžarskog streljačkog voda u Tabrizu, a njegovi ostaci su pokopani u grobnici u Haifi.</s><s>Bab je inspirirao sljedbenika Bahaulaha koji je za sebe tvrdio da je ostvarenje njegovih proročanstava i manifestacija Boga.</s><s>Bahaisti su godinu Babovog proglašenja Mahdijem uzeli kao početak njihovog kalendara.</s>

<s>Ličnosti proglašene za Mahdija</s>

<s>Sljedeći pojedinci (ili pristaše u njihovo ime) su tvrdili da su Mahdi:
 Prva historijska referenca na pokret koji je koristio Mahdijevo ime je al-Muhtarova pobuna protiv Omejadskog Kalifata iz 686. godine, gotovo 50 godina nakon Muhamedove smrti.</s><s>Al-Muhtar je tvrdio da je Alijev sin Muhamed ibn al-Hanafija zapravo Mahdi i da će spasiti muslimane od vladavine Omejada.</s><s>Ibn al-Hanafija ipak nije lično učestvovao u pobuni i kada su je Omejadi uspješno ugušili, nisu ga progonili.</s><s>Musa al-Kazim (745–799), prema nekadašnjim vakifitskim šijitima.</s><s>Muhamed ibn Abdulah al-Aftah (8. vijek), prema nekadašnjim fathitskim šijitima.</s><s>Jahja ibn Omar (9. vijek), alidski imam.</s><s>Muhamed ibn Kasim al-Alavi (9. vijek), alidski imam.</s><s>Muhamed ibn Ali al-Hadi (9. vijek), sin Alija al-Hadija i brat Hasana al-Askarija.
 al-Hakim bi-Amr Alah (985–1021), osnivač zajednice Druza.
 ibn Tumart (1080–1130), osnivač i vjerski vođa Muhavidskog Kalifata u Maroku i al-Andalusu.</s><s>Muhamed Džaunpuri (1443–1505), osnivač mahdavitskog pokreta.</s><s>Ahmed ibn Abi Mahali (1559–1613), kadija i vjerski učenjak s juga Maroka koji je pokrenuo pobunu protiv vladajuće sadijske dinastije.</s><s>Ali-Muhamed Širazi (1819–1850), utemeljitelj babizma.</s><s>Muhamed Ahmed (1845–1885), sudanski sufijski šejh, pobunjenik protiv tursko-egipatske vlasti i osnivač Mahdijske države.</s><s>Mirza Gulam Ahmed (1835–1908), utemeljitelj ahmedijskog pokreta u Britanskoj Indiji.</s><s>Wallace Fard Muhammad (1877–1934), osnivač Nacije islama.</s><s>Rijaz Ahmed Gohar Šahi (1941–?), osnivač i vođa Međunarodne mesijanske zaklade.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Shauhat Ali, Millenarian and Messianic Tendencies in Islamic Thought (Lahore: Publishers United, 1993)
 Timothy Furnish, Holiest Wars: Islamic Mahdis, Jihad and Osama Bin Laden (Westport: Praeger, 2005) 
 Abdulaziz Abdulhussein Sachedina, Islamic Messianism: The Idea of the Mahdi in Twelver Shi'ism (Albany: State University of New York Press, 1981) 
 Syaikh Hisyam Kabbani, The Approach of Armageddon (Islamic Supreme Council of America, 2002) 
 
 The Golden Era of Reappearance, Association of Imam Mahdi</s>

<s>Mesijanstvo
Imami
Šijitski imami
Imamitski imami</s>

