Stari vukovarski vodotoranj
<s>Stari vukovarski vodotoranj, armiranobetonski vodotoranj visok 19 m izgrađen 1913. u Vukovaru nedaleko od ušća Vuke u Dunav.</s><s>Građevinske radove izvela je tvrtka Banheyer i sin prema projektu vukovarskog inženjera Frana Funtaka.</s><s>Izrađen u kasnosecesijskom stilu, vodotoranj ima kapacitet od 50 000 litara vode.</s><s>Nakon oštećenja tokom rata u Hrvatskoj (1991–95) obnovljen je u gotovo izvornom obliku.</s>

<s>Opis građevine</s>

<s>Podignut u centru Vukovara na desnoj obali Vuke nesporedno uz njezino ušće u Dunav, vatrogasni toranj izgrađen je od armiranog betona s kapacitetom od 50 000 litara vode.</s><s>Ukupna visina vodotornja iznosi 22 m pri čemu su temelji duboki 3 m, a nadzemni je dio visok 19 m. Temeljenje je izvedeno na heksagonalnoj ploči visine 0,3 m i promjera 8 m. Nadzemni dio izveden je u dva dijela tako da je uže postolje visoko 12 m, a na njega se nastavlja širi vodospremnik visok 5,1 m. Na vrhu plitke kupole koja presvođuje vodospremnik nalazi se šesterokutna lanterna visine 1,9 m.</s>

<s>Postolje vodotornja počinje dvjema stubama na koje se nastavljaju dodatne dvije stube izvedene samo ispred ulaza uz južno pročelje vodotornja.</s><s>Sada zakriveno zemljanim nanosom, postolje ima visoki sokl koji doseže gotovo do sredine visine portala.</s><s>U tlocrtu postolje ima oblik pravilnog šesterokuta kojega vrhove čine vertikalne armiranobetonske grede odnosno pilastri što omeđuju šest vrlo jednostavnih pročelja.</s><s>Armiranobetonske grede isturenije su u donjim dijelovima, a prema vodospremniku isturenost im se smanjuje.</s><s>U donjim dijelovima grede su raščlanjene trima, a pri vrhu dvama plitkim horizontalnim udubljenjima.</s><s>Na južnom pročelju s portalom postolje je dvjema horizontalnim pojasnicama podijeljeno u tri dijela tako da donji dio zauzima portal, a gornja dva dijela po jedan prozor.</s><s>Osim južnoga, još dva pročelja, sjeverozapadno i sjeveroistočno, imaju po dva jednako razmještena prozora tako da se pročelja s prozorima izmjenjuju s onima bez njih.</s><s>Ispod svakog prozora izvedena su dva plitka horizontalna udubljenja.</s><s>Svako pročelje postolja pri vrhu završava četirima horizontalno poredanim pravokutnim zupcima.</s><s>Armiranobetonske grede završavaju konzolama koje drže vodospremnik.</s>

<s>Vodospremnik se nalazi 12 m od zemlje i zajedno s lanternom ima visinu od 7 m. Vanjska površina raščlanjena je sa šest pilastara koji se vertikalno nastavljaju na grede postolja.</s><s>U donjem dijelu pilastri su raščlanjeni plitkim horizontalnim udubljenjima, a pravokutnim zupcem u gornjem.</s><s>Površine između pilastara su jednostavne i u središtu sadrže po jedan plitak disk.</s><s>Pri bazi i vrhu vodospremnik je nešto širi, a presvođen je plitkom kupolom sa šesterokutnom lanternom koja se sa svake strane otvara prozorom.</s><s>Rješenje lanterne ostvareno je s osloncem na kasnu secesiju, pa i art déco.</s>

<s>Interijer vodotornja je jednostavan i utilitaristički, u skladu s osnovnom namjenom građevine.</s><s>Postolje je izvedeno dvoetažno tako da se granica etaža poklapa s horizontalnom pojasnicom koja izvana obaseže svih šest strana postolja.</s><s>Pristup gornjoj etaži moguć je putem zidnih ljestava.</s><s>Odande se koso položenim ljestvama može uspeti unutar vodospremnika koji je oblika šupljeg valjka visine 3 m, promjera 5 m i volumena 50 000 L.</s>

<s>Historijat 
Početkom 20. stoljeća Vukovar je imao vodotoranj koji je služio za spremanje vode u slučaju požara te za polijevanje prašnjavih ulica tokom ljeta kada se voda iz Vuke nije mogla upotrebljavati zbog niskog vodostaja i zamuljenosti.</s><s>Budući da je zbog dotrajalosti stari vodotoranj postao previše trošan i opasan za ljudske živote, vođa penjačkog odjela pri vukovarskom vatrogasnom društvu Emerik Šterl inicirao je 1906. podizanje novog vodotornja.</s><s>Trgovišno zastupstvo u Vukovaru prihvatilo je Šterlovu sugestiju na sjednici održanoj 16. srpnja 1908. i odlučilo da se vodotoranj sagradi na Zvonimirovu trgu, gdje se u to vrijeme nalazila glavna gradska tržnica.</s><s>Prema prijedlogu Trgovišnog zastupstva, prvotni projekt uključivao je izgradnju drvenog vodotornja koji je trebao graditi domaći graditelj Andrija Tokoš koji je već bio prikupio potrebni materijal.</s><s>Prigovor na zaključke Trgovišnog zastupstva o gradnji drvenog vodotornja na Zvonimirovu trgu uputila je Kraljevska kotarska oblast u Vukovaru koja je iznijela primjedbe na lokaciju, nacrt i materijal od kojeg bi vodotoranj bio napravljen, zahtijevajući da se građevina barem djelomice izvede u opeci umjesto u drvu.</s><s>Nesuglasice između kotarske oblasti i poglavarstva odgodile su početak gradnje vodotornja.</s>

<s>Dobrovoljno vatrogasno društvo u Vukovaru pokrenulo je 1911. novu inicijativu za gradnju vodotornja.</s><s>Zaključivši da se ovaj predmet više ne može odlagati, odbor DVD-a povjerio je tada izradu projekta inženjeru Franu Funtaku kao jedinom obrazovanom domaćem graditelju koji je također bio specijaliziran za armirani beton, materijal od kojeg se vodotoranj trebao graditi.</s><s>Osim toga, zaključeno je da visina vodotornja bude oko 20 m i da u njem bude spremnik za 50 000 litara vode.</s><s>Predviđeni troškovi procijenjeni su na 11 500 kruna.</s><s>Dobrovoljno vatrogasno društvo uputilo je svoj zaključak Općinskom zastupstvu koje je na sjednici održanoj 12. listopada 1911. pozitivno odgovorilo na njihovu molbu za pomoć i istodobno u proračunu za 1912. osiguralo predviđenih 11 500 kruna u tu svrhu.</s>

<s>Budući da je valjalo provesti javni natječaj za izgradnju vodotornja, Trgovišno zastupstvo u Vukovaru potvrdilo je u travnju 1912. odluku o gradnji i osnovalo komisiju za raspisivanje jeftimbe za gradnju vatrogasnog tornja.</s><s>Sredinom lipnja 1912. objavljen je natječaj koji je određivao da kapacitet spremnika ima 500 hektolitara, da dno spremnika bude 12 metara od tla, da temelji budu dublji od sedam metara i da konstrukcija tornja mora biti od armiranog betona, a sâm spremnik može biti i od metala.</s><s>Nakon što je 6. srpnja 1912. natječaj okončan, posao je dobila vukovarska tvrtka Josip Banheyer i sin u kojoj je kao projektant od 1905. radio Funtak.</s>

<s>Projekt za novi vukovarski vodotoranj Funtaku nije bio prvi jer je već 1909. u Vinkovcima projektirao građevinu sličnog tipa, ali dosta manjih dimenzija.</s><s>Baveći se dotad isključivo projektiranjem mostova za vukovarsku tvrtku Josip Banheyer i sin, Funtaku je rad na projektiranju i izvedbi vinkovačkog vodotornja omogućio da projektu vukovarskog vodotornja pristupi s potrebnim znanjem i iskustvom.</s><s>Projekt za novi vodotoranj u Vukovaru Funtak je očito dovršio već 1911.</s><s>Izvedbeni radovi na vukovarskom vodotornju odvijali su se različitim intenzitetom od druge polovice 1912. do kraja 1915.</s><s>Budući da je 1914. došlo do raspada tvrtke Banheyer i sin, gradnju su do posvete tornja 1916. vodili Fran Futak, koji je od 1914. radio kao samostalni projektant, i Viktor Karlovsky, jedan od prijašnjih suvlasnika tvrtke Banheyer i sin.</s><s>Iako je najveći dio radova završen u prve dvije godine gradnje, što svjedoči natpis o godini gradnje iznad portala na južnom pročelju vodotornja, završni radovi odužili su se do kraja 1915.</s>

<s>Svečana posveta vatrogasnog tornja u Vukovaru održana je 3. siječnja 1916.</s><s>Posvetu je vodio vukovarski gvardijan Gjuro Bencetić, a nazočili su joj Imbro pl. Hideghetty, župan srijemski, Nikola Žažinec, predstojnik Kraljevske kotarske oblasti u Vukovaru, Mato Kitičić, načelnik Trgovišnog poglavarstva u Vukovaru, Vjekoslav Gretschl, predsjednik Hrvatskog pjevačkog i glazbenog društva »Dunav«, i mnogi drugi.</s>

<s>Ukupni troškovi gradnje vodotornja iznosili su naposljetku 25 000 kruna od čega je najveći dio osiguralo Trgovišno poglavarstvo, izdvojivši u proračunu za 1912. i 1913. dvokratno po 11 500 kruna.</s><s>Ostatak od 2000 kruna skupljen je prilozima građana te iz sredstava samoga vatrogasnog društva.</s>

<s>Stari vukovarski vodotoranj upotrebljavao se sve do Drugog svjetskog rata nakon čega je zbog neupotrebe dugo vremena bio prilično zapušten.</s><s>Kao jedna od dominantnih vertikala grada u prvoj polovici 20. stoljeća, savršeno se uklapao u ondašnji trg na kojem se nalazila stara tržnica i koji su okruživale niske prizemnice prema Dunavu te zgrada nove tržnice i ribarnice izgrađena prema Vuki.</s><s>Rušenjem svih građevina oko trga sredinom 1960-ih, izgradnjom hotela »Dunav« te rušenjem i premještanjem tržnice, vodotoranj je prestao biti dominantna vertikala grada.</s><s>Budući da je prepoznat kao iznimno vrijedan primjer industrijske secesijske arhitekture i gradski simbol, obnovljen je u sklopu temeljite pregradnje prostora uz ušće Vuke u Dunav odnosno uređenja gradskog centra tokom 1970-ih i 1980-ih.</s><s>Vodotoranj je dosta stradao tokom rata u Hrvatskoj (1991–95), no vukovarska tvrtka Planum sanirala je krajem 2010. oštećenja i obnovila ga u gotovo izvornom obliku.</s>

<s>Vidi još 
 Vukovarski vodotoranj</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Damjanović, D. (2009).</s><s>»Stari vukovarski vodotoranj iz 1913. godine«, Građevinar 61 (8), 731–736.</s><s>Dobavljeno 22. ožujka 2017., http://hrcak.srce.hr/41015.</s><s>Karač, Z. (2011).</s><s>»Tehnički, inženjerski i industrijski spomenici Vukovara«, Godišnjak zaštite spomenika kulture Hrvatske 31/32, Zagreb: Ministarstvo kulture Republike Hrvatske, 185–6. Dobavljeno 24. ožujka 2017., http://www.min-kulture.hr/userdocsimages/pdf/godisnjak_mkrh_001-278_web.pdf</s>

<s>Eksterni linkovi</s>

<s>Turistička zajednica grada Vukovara – Stari vodotoranj
 Civilni centar grada Vukovara – Mali vodotoranj
 Muzej umjetnosti i obrta – fotografija 1, fotografija 2, nacrt
 Panoramio – slika 1, slika 2</s>

<s>Vodotornjevi u Hrvatskoj
Secesijska arhitektura
Građevine u Vukovaru</s>

