Edip (Seneka)
<s>Edip ()  jest fabula crepidata (rimska tragedija s temom iz grčke mitologije) od oko 1061 stiha, koju je napisao Lucije Anej Seneka u 1. vijeku n.e. i koja obrađuje mit o Edipu, koji je poznatiji po drami Kralj Edip atenskog tragediografa Sofokla.</s>

<s>Lica
Edip, kralj Tebe, suprug Jokaste i navodni sin kralja Poliba iz Korinta.</s><s>Glavni je junak drame.</s><s>Jokasta, udovica bivšeg kralja Laja, supruga Edipova i sestra Kreontova.</s><s>Kreont, Jokastin brat i glavni Edipov zaštitnik u Tebi.</s><s>Tiresija, slijepi prorok kojemu Edip nalaže da pronađe ubojicu kralja Laja.</s><s>Manta, kćerka Tiresijina.</s><s>U predstavi se koristi da opiše kako Tiresija prinosi žrtvu.</s><s>Starac (senex), glasnik iz Korinta, koji dolazi saopćiti Edipu da je Polib mrtav i tom prilikom otkriva dio Edipove povijesti.</s><s>Forbant, stari pastir koji je Edipa dao starcu dok je bio dijete i koji otkriva Edipovo pravo porijeklo.</s><s>Glasnik (nuntius), čovjek koji na početku petog čina saopćava što se dogodilo Edipu.</s><s>Kor Tebanaca pomaže publici shvatiti kakve bi osjećaje trebali imati nakon određene scene.</s>

<s>Zaplet
Užasna kuga napala je Tebu.</s><s>Kreont je poslan u Delfe kako bi se posavjetovao s Apolonom, koji mu kaže da Lajeva smrt mora biti osvećena tako što će se njegov ubojica, čiji identitet u tom trenutku još nije poznat, prognati iz Tebe.</s><s>Prorok Tiresija uz pomoć nekromancije uspije prizvati Lajevu sjenu, koja ga obavještava da je Edip taj koji je ubio Laja.</s><s>Edip to isprva poriče, ali marljivo istražujući naposljetku otkriva da je on sin Laja, kojeg je ubio, i da se oženio Jokastom, Lajevom suprugom i vlastitom majkom.</s><s>Nakon toga, skrhan stidom i kajanjem, iskopa sebi oči i odlazi u progonstvo, a Jokasta sebe probada mačem.</s>

<s>Prvi čin
Komad započinje uplašenim Edipom koji jadikuje nad opakom pošasti koja je sručila na Tebu, grad kojim vlada.</s><s>Ljudi umiru u toliko velikom broju da nema dovoljno živih da bi se osiguralo da svaka žrtava bude kremirana.</s><s>Također spominje proročanstvo koje je dobio od Apolona prije nego što je došao u Tebu da će ubiti oca i oženiti se vlastitom majkom.</s><s>Stoga je pobjegao iz kraljevstva svoga oca Poliba.</s><s>Međutim, Edipa toliko uznemirava ono što se događa u Tebi da čak razmišlja o povratku u svoj rodni grad.</s><s>Jokasta, njegova supruga, ohrabruje ga, podsjećajući i na veliku hrabrost koju je iskazao u susretu sa Sfingom, i on ipak odluči ostati u Tebi.</s>

<s>Kor Tebanaca opisuje putanju smrti koja se sručila na grad, pogađajući prvo životinje, a zatim i ljude koji su bili preživjeli i Dionizov pohod na istok, a sad već, iscrpljeni bolešću, priželjkuju smrt.</s>

<s>Drugi čin
Kreont, brat Jokastin, vraća se iz Apolonovog proročišta u Delfima s uputom da Teba treba da osveti smrt bivšeg kralja Laja da bi se kuga završila, odnosno da njegovog ubojicu treba poslati u progonstvo.</s><s>Edip baca ironično prokletstvo na još uvijek neotkrivenog ubojicu, poželjevši mu "zločine od kojih sam ja pobjegao".</s><s>Pojavljuje se prorok Tiresija i Edip od njega traži da razjasni uputu proročišta.</s><s>Zatim Tiresija prinosi na žrtvu bika i junicu, a tijekom žrtvovanja pojavljuju se različita znamenja, koja opisuje Manta, kći Tiresijina.</s><s>Kako Tiresija nema ubojičino ime, predlaže da nekromancijom prizove Lajevu sjenu iz podzemnog svijeta da imenuje svog ubojicu.</s>

<s>Kor Tebanaca pjeva ditiramb posvećen bogu Bakhu, u kojem se opijevaju njegovi doživljaji, kao što su otmica od strane tirenskih pirata i njihovo kažnjavanje, epizoda s nepovjerljivim vladarima, Likurgom i Pentejem, pobjeda nad Amazonkama te sjedinjenje s Arijadnom na Naksosu.</s>

<s>Treći čin
Kreont se vraća od Tiresije nakon što je ovaj razgovarao s Lajevom sjenom, ali nije voljan otkriti Edipu ime ubojice.</s><s>Edip mu prijeti, a onda Kreont popusti.</s><s>Kaže da Laj optužuje kralja da mu je krv na rukama i da je "oskvrnuo brak svog oca".</s><s>Dalje kaže da Laj obećava da će kuga prestati ako kralj bude protjeran iz Tebe.</s><s>Kreont savjetuje Edipa da abdicira, ali Edip vjeruje da je Kreont izmislio ovu priču zajedno s Tiresijem, kako bi se dočepao njegova prijestolja.</s><s>Unatoč Kreontovim protestima i uvjeravanjima u svoju nevinosti, Edip ga baca u tamnicu.</s>

<s>Kor evocira porijeklo tebanskih nevolja, koje smješta u priču o utemeljitelju grada, Kadmu, koga je otac poslao da traži sestru Europu, koji bijaše oteo Zeus, i koji se morao sukobiti sa užasnom zmijom i cijelim mnoštvom ratnika rođenih iz zemlje.</s><s>I Akteon, unuk Kadmov, imao je tužnu sudbinu, budući da su ga raskomadali psi zato što je božicu Dijanu vidio nagu.</s>

<s>Četvrti čin
Edipa muči nejasno sjećanje na čovjeka kojeg je ubio na cesti dok je dolazio u Tebu jer se bahato ponašao prema njemu.</s><s>Stoga se kod Jokaste raspituje o Lajevoj dobi, datumu njegove smrti i drugim okolnostima.</s><s>Iz Korinta dolazi starac da kaže Edipu da mu je otac, kralj Polib, umro i da je pozvan preuzeti njegovo prijestolje.</s><s>Edip se ne želi vratiti jer se još uvijek boji proročanstva da će se oženiti majkom.</s><s>Glasnik mu tada govori da korintska kraljica nije njegova majka i da je on Edipa kao bebu dobio na planini Kiteronu od jednog pastira po imenu Forbant.</s><s>Edip tada saznaje, nakon što je zaprijetio Formantu, da je on zapravo Jokastin sin.</s>

<s>Kor Tebanaca pjeva o uvišenoj veličini, koja je izložena većim promjenama sudbine, te stoga za sebe priželjkuje beznačajnu sudbinu, a ne sudbinu ambicioznih ljudi, kakav je, primjerice, bio Ikarov put ka zvijezdama, koji je završio njegovim padom u more.</s><s>Kor hvali umjereni, središnji položaj, praveći usporedbu s brodom koji plovi uz blagi povjetarac.</s>

<s>Peti čin
Glasnik prenosi vijest da je Edip razmišljao o tome da se ubije i da njegovo tijelo bude bačeno divljim zvijerima, ali je zaključio da je njegov zločin zaslužio nešto gore zbog patnje koju je Teba proživjela.</s><s>Odlučio je da mora umrijeti polaganom smrću.</s><s>Poželio je kaznu u kojoj se neće niti "pridružiti mrtvima niti prebivati među živima".</s><s>Glasnik dalje objašnjava kako je Edip sebi rukama iskopao oči.</s>

<s>Kor opijeva neizbježnost ljudske sudbine, gdje već prvi dan odlučuje o onom posljednjem.</s><s>Kor je prilično popustljiv prema Edipu, ali raspravlja prema načelima stoičkih filozofa, koji svaku stvar, čak i same bogove, podvrgavaju nadmoćnoj volji neizbježne sudbine.</s>

<s>Uto dolazi Edip, oslijepljen na oba oka, i suočava se s Jokastom.</s><s>Iz njegovih postupaka ona shvaća da i ona mora biti kažnjena za svoje zločine.</s><s>Uzima njegov mač i ubija se njime dok je na pozornici.</s><s>Edip odlazi u progonstvo, sa njim kreću i sve podzemne apstrakcije, a Teba se vraća u život.</s>

<s>Uloga kora
Kor na kraju prvog čina daje prikaz kuge i njenog razvoja.</s><s>Na kraju drugog čina daje izvještaj o Bakhu, koji je bio bog zaštitnik grada Tebe.</s><s>Na kraju trećeg čina prepričava ranije stravične događaje povezane s Tebom.</s><s>Međutim, na kraju četvrtog čina postaje više filozofski i hvali život koji se živi "sigurnim srednjim putom", umjesto s velikom ambicijom.</s><s>Stoga priču o Ikaru kor povezuje s parabolom osobe koja je previsoko letjela.</s><s>Međutim, jasno daju do znanja da nitko nije u stanju promijeniti svoju   sudbinu.</s><s>Ova druga točka puno je snažnije izrečena u govoru kora u petom činu, gdje se ističe da ni bogovi ni molitve ne mogu promijeniti život koji je pojedincu predodređen.</s><s>Ovaj pogled na sudbinu suprotan je učenjima stoicizma, koji smatra da su sudbina i božanstvo isto.</s><s>Također, gledište sudbine kao proizvoljne, a ne kao racionalne i blagonaklone, nije dio stoičkog kozmološkog gledišta.</s>

<s>Seneka i Sofoklo
Lik Edipa u Senekinoj drami ispunjen je strahom, "osjećajem krivnje i od samog početka sumnja da bi i sam mogao biti kriv za veliku kugu koja je pogodila Tebu, dok je Sofoklov Edip u Kralju Edipu ponosan i zapovjednički nastrojen".</s><s>U odnosu na Sofoklovu, Senekina tragedija ima znatno nasilniji ton: primjerice, žrtva koju je prinio Tiresija opisana s vrlo grafičkim i krvavim detaljima.</s><s>U Sofoklovoj drami nema Mantinog lika.</s><s>U Senekinoj tragediji, Edip se osljepljuje prije Jokastinog samoubojstva tako što rukama sebi iskopa oči, dok se kod Sofokla Edip osljepljuje nakon što je vidio Jokastino mrtvo tijelo i koristi zlatne broševe s njezine haljine kako bi sebi izbio oči.</s><s>U Senekinoj drami Lajeva sjena imenuje svog ubojicu, dok se u Sofoklovoj tragediji Edipova krivnja postupno otkriva tijekom komada.</s><s>U Senekinoj drami nema spomena o Edipovim osjećajima prema svojoj djeci, dok u Sofoklovoj drami Edip prepušta djecu Kreontovom skrbništvu i želi ih još jednom držati u svojim rukama.</s><s>Senekina tragdija završava Edipovim odlaskom iz Tebe, dok u Sofoklovom Kralju Edipu Kreont saopćava da je njegova vladavina okončana.</s><s>Kod Seneke tebanski se pastir zove Forbant, dok ga Sofoklo ne imenuje.</s><s>Osim toga, Senekina tragedija sadrži poduže opise kuge, nekromancijskih i žrtvenih rituala, a Jokastino samoubojstvo događa se na samoj pozornici.</s>

<s>Vidi još
Senekine tragedije
Teatar u starom Rimu</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

