Šesti križarski rat
<s>Šesti križarski rat započeo je 1228. kao pokušaj ponovnog osvajanja Jeruzalema.</s><s>Počeo je sedam godina nakon neuspjeha Petog križarskog rata i sadržavao je vrlo malo stvarnih borbi.</s><s>Diplomatsko manevriranje cara Svetog Rimskog Carstva, Fridrika II, rezultiralo je time da je Jeruzalemsko Kraljevstvo povratilo određenu kontrolu nad Jeruzalemom, koju je održalo u idućih petnaest godina (1229-39, 1241-44) kao i nad ostalim područjima u Svetoj Zemlji.</s>

<s>Fridrik II i papinstvo 
Fridrik II je bio vrlo uključen u Petom križarskom ratu, šaljući trupe iz Njemačke, ali nije mogao lično pratiti vojsku, unatoč poticajima Honorija III i kasnije Grgura IX, budući da je morao učvrstiti svoju poziciju u Njemačkoj i Italiji prije polaska u križarski rat.</s><s>Međutim, Fridrik je obećao ponovo krenuti u križarski rat nakon što ga je papa Honorije III krunisao za cara 1220. godine.</s>

<s>Fridrik se 1225. oženio Jolandom Jeruzalemskom (također poznatom kao Izabela), kćerkom Jovana Brijena (nominalnog vladara Jeruzalemskog Kraljevstva) i Marijom od Montferrata.</s><s>Fridrik je sada polagao pravo na to okrnjeno kraljevstvo i razlog da ga pokuša obnoviti.</s><s>Nakon što je Grgur IX. postao papa 1227. godine, Fridrik i njegova vojska zaplovili su iz Brindisija u Italiji prema Akri (tadašnjem glavnom gradu okrnjenog Jeruzalemskog Kraljevstva), ali ga je epidemija natjerala da se vrati u Italiju.</s><s>Grgur je iskoristio tu priliku da ekskomunicira Fridrika za neispunjavanje svog križarskog zavjeta, iako je to bio samo izgovor, budući da je Fridrik godinama pokušavao učvrstiti carsku moć u Italiji na račun papinstva.</s>

<s>Grgur je izjavio da je razlog za ekskomunikaciju bilo Fridrikovo oklijevanje da ode u križarski pohod, još u Petom križarskom ratu.</s><s>Fridrik je pokušao pregovarati sa papom, ali je na kraju odlučio ignorirati ga.</s><s>Zaplovio je prema Siriji 1228. unatoč ekskomunikaciji, dospjevši u Akru u septembru.</s>

<s>Križarski rat</s>

<s>Prekid putovanja na Kipru 
Umjesto da krene pravo u Svetu Zemlju, Fridrik je prvo zaplovio prema Kipru, koji je bio carski feud otkako ga je u Trećem križarskom ratu osvojio Richard Lavljeg Srca na putu za Akru.</s><s>Car je došao sa jasnom namjerom da utisne svoj autoritet na to kraljevstvo, ali su ga lokalni baroni srdačno tretirali sve dok nije došlo do rasprave između njega i visokog činovnika Kipra, Jovana od Ibelina.</s><s>Fridrik je tvrdio da je njegovo namjesništvo bilo nezakonito i zahtijevao je predaju Jovanovog kopnenog feuda, Bejruta, carskom prijestolju.</s><s>Tu je napravio grešku, zato što je Jovan istakao da su kraljevstva Kipra i Jeruzalema ustavno odvojena i da ne može biti kažnjen za prekršaje na Kipru oduzimanjem Bejruta.</s><s>To je imalo važne posljedice na križarski rat, budući da je otuđilo snažnu ibelinsku frakciju, okrenuvši je protiv cara.</s>

<s>U Jeruzalemskom Kraljevstvu 
Akra, kao nominalni glavni grad Jeruzalemskog Kraljevstva i sjedište Latinskog Patrijarhata, bila je podijeljena u podršci Fridriku.</s><s>Fridrikova vlastita vojska i teutonski vitezovi su ga podržavali, ali patrijarh Gerald od Lausannea (i sveštenstvo) slijedili su neprijateljsku papsku liniju.</s><s>Kada se vijest o Fridrikovoj ekskomunikaciji proširila, javna podrška za njega je znatno oslabila.</s><s>Pozicija Ivanovaca i templara je komplikovanija; iako su se odbili direktno pridružiti carevoj vojsci, podržali su križarski rat kada se Fridrik složio da ukloni svoje ime iz službenih naredbi.</s><s>Lokalni baroni isprva su entuzijastično pozdravili Fridrika, ali su bili oprezni zbog njegovog prošlog naginjanja centralizaciji i njegove želje da nametne carski autoritet.</s><s>Do toga je prije svega došlo zbog Fridrikovog tretiranja Jovana od Ibelina na Kipru, kao i njegovog očiglednog prezira za ustavne probleme barona.</s>

<s>Diplomatski dogovor sa sultanom al-Kamilom 
Čak i sa vojnim naredbama, Fridrikova snaga bila je samo sjena vojske sa početka križarskog rata.</s><s>Fridrik je shvatio da mu je jedina nada za uspjeh u Svetoj Zemlji bilo pregovaranje predaje Jeruzalema, budući da nije imao dovoljno ljudi za borbu sa ajubidskim carstvom.</s><s>Nadao se da bi prividna snaga, kao prijetnja koja bi mogla krenuti niz obalu, bila dovoljna da uvjeri al-Kamila, sultana Egipta, da ispoštuje predložen dogovor koji je prihvaćen nekoliko godina ranije, prije smrti al-Muazama, upravitelja Damaska.</s><s>Egipatski sultan, zaokupljen gušenjem pobunjeničkih snaga u Siriji, prihvatio je predati Jeruzalem Francima, zajedno sa uskim prolazom do obale.</s>

<s>Uz to, Fridrik je dobio Nazaret, Sidon, Jafu i Betlehem.</s><s>Moguće je da su i druga područja vraćena pod kršćansku kontrolu, ali se izvori ne podudaraju.</s><s>Međutim, to jeste bio kompromisan ugovor.</s><s>Muslimani su zadržali kontrolu nad područjem Hramske gore u Jeruzalemu, džamijom al-Akqsa i Kupolom na stijeni.</s><s>Transjordanski zamkovi ostali su u ajubidskim rukama, a arapski izvori sugeriraju da Fridriku nije bilo dozvoljeno da obnovi Jeruzalemske utvrde, iako križari jesu obnovili jeruzalemske obrambene zidove.</s><s>Taj dogovor, završen 18. februara 1229. godine, očuvao je primirje u idućih deset godina.</s>

<s>Jedna od posljedica tog dogovora bila je da je Jevrejima ponovo zabranjeno živjeti u Jeruzalemu.</s>

<s>Taj se dogovor ponekada naziva Dogovorom u Jafi i Tell Ajulu, u koji se uključuje i dogovor koji su drugi ajubidski vladari potpisali u Tell Ajulu, blizu Gaze, od kojih je, al-Kamilovim viđenjem, dogovor sa Fridrikom bio samo nastavak.</s><s>Također, taj se dogovor ne bi trebao miješati sa Dogovorom u Jafi iz 1192. godine, između Saladina i Richarda Lavljeg Srca.</s>

<s>U Jeruzalemu 
Fridrik je stupio u Jeruzalem 17. marta 1229. i prisustvovao u ceremoniji nošenja krune idućeg dana.</s><s>Nije poznato da li je namjeravao da se to shvati kao njegovo službeno krunisanje za kralja Jeruzalema; u svakom slučaju, odsustvo patrijarha Geralda učinilo ga je upitnim.</s><s>Postoje dokazi koji ukazuju na to da je kruna koju je Fridrik nosio zapravo bila carska, ali je bez obzira proglašavanje svoje vlasti nad Jeruzalemom bio provokativan čin.</s><s>Zakonski je bio samo regent svog sina, Konrada II od Jeruzalema, Jolandinog jedinog djeteta i unuka Marije od Montferrata i Jovana Brijena, koje je rođeno 1228. godine, kratko prije Fridrikovog odlaska.</s>

<s>Naslijeđe i presedan</s>

<s>Budući da je Fridrik imao poslove u svom carstvu kojima se morao posvetiti, napustio je Jeruzalem u maju.</s><s>Papa je tek nakon poraza u borbi kasnije 1229. prekinuo ekskomunikaciju, ali je do tada Fridrik pokazao da je križarski rat mogao biti uspješan i bez vojne superiornost ili papine podrške.</s>

<s>Fridrik je postavio presedan postigavši uspjeh u križarskom ratu bez papskog učešća.</s><s>Postigao je uspjeh bez borbi, budući da nije imao dovoljno ljudi za sukobljavanje sa Ajubidima.</s><s>Do toga je došlo zbog zaokupljenosti Ajubida pobunom u Siriji.</s><s>Iduće križarske ratove pokretali su pojedinačni kraljevi, kao što su Louis IX od Francuske (Sedmi i Osmi križarski rat) i Edward I od Engleske (Deveti križarski rat), demonstrirajući slabljenje autoriteta pape.</s>

<s>Roman Antichrist Cecelije Holland predstavlja iskaz o Šestom križarskom ratu iz Fridrikove perspektive.</s>

<s>Povezano 
 Sedmi križarski rat</s>

<s>Reference 
Izvori</s>

<s>Citati</s>

<s>Vanjske poveznice 
 The Crusades Wiki</s>

<s>Križarski ratovi</s>

