Narodna Republika Benin
<s>Narodna Republika Benin (francuski: République populaire du Bénin) bila je socijalistička država na teritoriju današnjeg Benina u Zapadnoj Africi, koja je postojala od 1975. do 1990. godine.</s><s>Narodna Republika Benin službeno je nastala 30. studenog 1975. godine kao nasljednica Republike Dahomej, tri godine nakon što je osnivač, Mathieu Kérékou, preuzeo vlast državnim udarom; godinu dana ranije, Kérékou je objavio kako će marksizam-lenjinizam postati službena državna ideologija.</s><s>Službeno je ukinuta 1. ožujka 1990. godine u sklopu demokratskih reformi koje je, zbog pritiska, inicirao sam Kérékou, a na njezino je mjesto stupila Republika Benin.</s>

<s>Kao i većina drugih socijalističkih država, NR Benin je bila jednopartijska država (jedina zakonita stranka bila je Partija narodne revolucije Benina) s autokratskim sustavom vladavine i planskim gospodarstvom, s tim da je od početka 80-ih gospodarstvo postepeno prolazilo kroz proces liberalizacije jer se nacionalizacije i državna kontrola nisu pokazale učinkovitima.</s>

<s>Historija</s>

<s>Pozadina i osnivanje</s>

<s>Ključni događaj u nastanku NR Benin zbio se 26. listopada 1972. godine, dakle tri godine prije nastanka same države.</s><s>Tog je dana Mathieu Kérékou sa svojim garnizonom iz Ouide izveo državni udar i svrgnuo tadašnje Predsjedničko vijeće te preuzeo vlast u zemlji.</s><s>Uz to je suspendirao ustav i raspustio Narodnu skupštinu.</s><s>Dana 30. studenog 1972. godine, izdan je program tzv. "Nove politike nacionalne nezavisnosti" (francuski: Politique Nouvelle d’Indépendance Nationale), koja je bila osnova Kérékouovog političkog plana; došlo je do osnivanja Nacionalnog revolucionarnog vijeća, "ideološki i domoljubni odgoj" postali su obvezni, a došlo je i do velike administrativne reforme koje je reformirala dotadašnji tradicionalistički sustav seoskih poglavica i vračeva sa modernim sustavom temeljenim na gradonačelnicima i lokalnoj samoupravi.</s><s>Kérékou je vladao čvrsto, okruživši se sebi lojalnim časnicima.</s><s>Tvrdio je kako Dahomej ima dovoljno snažnu kulturu i tradiciju da ideološki može djelovati neovisno o drugim ideologijama te da neće kopirati nijednu odveć poznatu ideologiju.</s>

<s>Upravo je zbog ovoga njegova izjava u Abomeyju od 30. studenog 1974. godine, u kojoj je najavio kako uvodi marksizam-lenjinizam kao službenu državnu ideologiju, izazvala šok i iznenađenje svih prisutnih.</s><s>Nedugo zatim, Dahomej se priklonio Sovjetskom Savezu.</s><s>Uveden je i jednopartijski sistem prema kojemu je jedina legalna stranka u zemlji postala njegova Partija narodne revolucije Benina, koja je osnovana istoga dana.</s><s>Kérékouovo uvođenje socijalizma u Dahomej bio je vrlo kontroverzan potez, a neki kasniji komentatori sugerirali su kako se radilo o praktičnim razlozima i pokušaju legitimizacije njegova režima u odnosu na one svojih prethodnika (jer, socijalizam je u Beninu definitivno bio novina), a ne o činjenici da je Kérékou doista bio uvjereni ljevičar.</s><s>Prvu godinu socijalizma obilježile su masovne čistke u državnoj administraciji.</s><s>Brojni protivnici režima su zatvoreni, neki i pogubljeni, a čistke nisu zaobišle ni neke Kérékouove bliske suradnike, poput ministra unutarnjih poslova, satnika Michela Aipkéa, koji je pogubljen zbog optužbi da je spavao s Kérékouovom suprugom; Aipké je strijeljan, nakon čega su Kérékouovi pobornici smjeli oskvrnuti truplo.</s>

<s>Na prvu obljetnicu uvođenja socijalizma, 30. studenog 1975. godine, Kérékou je učinio posljednji rez s Dahomejom, promijenivši ime države u Narodna Republika Benin, prema beninskoj monarhiji koja je imala svoje sjedište u današnjoj Nigeriji.</s><s>Uz to, 30. studenog je proglašen glavnim državnim praznikom u čast na tri velika događaja iz 1972. ("Nova politika"), 1974. (uvođenje socijalizma) i 1975. (proglašenje Benina) koja su se dogodila na taj datum, a koja su u Beninu bila poznata kao "Tri veličanstvena" (francuski: "les Trois glorieuses").</s>

<s>Rigorozni socijalizam 
 
Kraj 70-ih godina u Beninu obilježilo je vrlo rigorozno provođenje socijalizma.</s><s>Kérékou je nastojao konsolidirati svoju politiku preko nacionalizacije banaka i naftne industrije, a provođene su i ostale mjere koje su za cilj imale jačati plansko gospodarstvo u Beninu.</s><s>Kérékouov režim nije bio bez opozicije, kako unutarnje tako i vanjske.</s><s>U siječnju 1977. godine, francuski plaćenik Bob Denard pokušao je izvršiti invaziju na Cotonou i svrgnuti Kérékouov režim; tzv. Operacija Crevette uživala je podršku nekoliko afričkih saveznica Francuske, kojoj također nije odgovarao socijalistički režim u interesnoj sferi, ali je ultimativno bio neuspješan te je samo dodatno ojačao Kérékouov režim u Beninu.</s>

<s>Dana 26. kolovoza 1977. godine, Narodna Republika Benin je dobila novi ustav, koji je afirmirao socijalizam i revoluciju te istaknuo marksističko-lenjinističke filozofske temelje.</s><s>Ustav je predvidio i formiranje jednopartijskog parlamenta, Revolucionarne narodne skupštine, koji je unatoč formalnim ovlastima samo bio produžena ruka Kérékoua osobno.<ref>Philippe David,''The Benin, Karthala, 1998, str. 63</ref> Prvi izbori održani su 1979. godine, a izabrano je 336 zastupnika iz redova Partije narodne revolucije, koji su potvrdili Kérékouov novi, četverogodišnji mandat.</s><s>Uz to, opozicija je u potpunosti ugušena, a politički oponenti su proveli godine u zatvoru bez ikakvog suđenja.</s><s>Došlo je do snažnog poticaja ruralnog razvoja te poboljšanja u obrazovanju.</s><s>Država je također provodila i snažnu antireligijsku politiku, koja je za cilj imala iskorjenjivanje "nazadnih vjerovanja''" i čarobnjaštva.</s>

<s>Benin je u ovom periodu dobio skromnu podršku od ostatka komunističkog svijeta, uspješvi pokrenuti suradnju s Kubom, Istočnom Njemačkom, Sovjetskim Savezom i Sjevernom Korejom, a kasnije i Rumunjskom.</s>

<s>Neuspješna liberalizacija</s>

<s>Ekstenzivne mjere gospodarskog i socijalnog razvoja što ih je režim implementirao nisu urodile plodom, što je bio alarm za uzbunu već početkom novog desetljeća.</s><s>Loše upravljanje gospodarstvom i korupcija postepeno su uništavali beninsko gospodarstvo, dok je industrijalizacija dovela do velikog porasta vanjskog duga.</s><s>U petogodišnjem razdoblju od 1980. do 1985. godine, vanjsku dug je skočio za gotovo 150% (s 20 na 49 milijuna) dok je bruto nacionalni dohodak pao s 1.402 milijarde na 1.024 milijarde.</s><s>To je nagnalo režim da postepeno promijeni svoju politiku, tako da je rigorozni socijalizam s kraja 70-ih godina postepeno poćeo slabjeti, iako je država još uvijek zadržavala značajnu kontrolu.</s>

<s>Početkom 80-ih godina došlo je i do političke liberalizacije.</s><s>Kérékou je 1981. godine oslobodio "troglavu neman" dahomejske politike (Hubert Maga, Sourou-Migan Apithy, Justin Ahomadégbé-Tomêtin), koja je bila u kućnom pritvoru od 1972. godine, a čiji su pripadnici nakon toga izbjegli iz zemlje.</s><s>Godine 1984., Revolucionarna narodna skupština je, nakon izbora, potvrdila novi četverogodišnji mandat za Kérékoua.</s>

<s>Gospodarska situacija došla je do kritične točke 1986. godine; režim je postao predmet ismijavanja, od toga da je državna ideologija dobila posprdne nazive poput "marksizam-beninizam" ili "laksizam-lenjinizam", pa do toga da ukupni broj ljudi koje je režim uspio uvjeriti u svoju uspješnost nije prelazio dvanaest.</s><s>Poljoprivreda je bila u kaosu, Komercijalna banka Benina pred raspadom, a lokalna samouprava gotovo pa paralizirana zbog premalih proračuna.</s><s>Kérékou je potpuno prekinuo proces nacionalizacije i pokušao privući strane investicije, ali bez uspjeha.</s><s>Kaos je vladao i na političkom frontu - kršenja ljudskih prava bila su česta (posebice slučajevi mučenja političkih zatvorenika), socijalni nemiri bili su sve češći, a među sve glasnije oponentne režima svrstali su se sindikati, ali i crkva.</s>

<s>Kérékou je u konačnici odlučio prihvatiti pomoć MMF-a, koji je nametnuo drakonski plan za uštede - dodatnih 10% nameta na plače, zabrana bilo kakvog zapošljavanja i prisilna umirovljenja.</s><s>Dogovor je službeni potpisan 16. lipnja 1989. godine, nakon čega je Benin dobio 21,900,000 dolara pomoći.</s><s>MMF-ov konačni plan uključivao je rezanje javne potrošnje i veće poreze, privatizacija, reorganizacija ili likvidacija javnih poduzeća te liberalizacija gospodarskog sustava.</s><s>Stupanje plana na snagu je, ipak, dovelo do masovnog štrajka studenara i nastavničkog kadra, koji su zahtijevali isplatu stipendija i plaća.</s><s>Dana 22. lipnja 1989. godine, Benin je potpisao novi financijski dogovor s Pariškim klubom, što je dovelo do smanjenja duga za 14.1%.</s>

<s>Krah socijalizma i uvođenje demokracije</s>

<s>Društveni i gospodarski kaos u kojem se zemlja nalazila pomiješan s činjenicom da su diljem Istočne Europe krahirali komunistički režimi natjerala je Kérékoua da, u konačnici, sam sruši vlastiti socijalistički režim.</s><s>U veljači 1989. godine, jedanaest beninskih biskupa potpisalo je pastoralno pismo u kom osuđuju Narodnu Republiku i proslijedilo ga predsjedniku.</s><s>Na opće iznenađenje naroda, Kérékou je 7. prosinca 1989. godine objavio kako napušta marksizam-lenjinizam te je raspustio sva politička tijela bivšeg režima, uključujući i Politbiro te Centralni komitet Partije narodne revolucije.</s><s>Vlada je prihvatila osnivanje Nacionalne konferencije, koja je objedinjavala političare iz različitih političkih grupacija, a u kojoj su participirali i neki politički veterani (i.e. "troglava neman").</s><s>Konferencija je s radom počela 19. veljače 1990., a Kérékou je dva dana kasnije javno obznanio kako je njegova politika bila promašaj te se, u potezu netipičnom za afričke autokrate i pučiste, ispričao narodu za 15 godina pogrešne vladavine.</s><s>Konferencija je nadalje odlučila skicirati novi ustav te stvoriti uvjete za višestranačku demokraciju u Beninu kroz privremenu vladu na čijem bi čelu bio premijer.</s><s>Kérékou je zadržao predsjedničku funkciju do formiranja demokratske vlasti, kazavši pred Konferencijom, 28. veljače, kako prihvaća sve njezine odluke.</s>

<s>Dana 1. ožujka 1990. godine, Narodna Republika Benin službeno je ukinuta, a država je promijenila ime u Republika Benin.</s><s>Uspostavljena je privremena vlada na čijem je čelu bio ekonomist Nicéphore Soglo; u zemlju je formalno uvedena demokracija i višestranačje, a u prosincu 1990. godine je potvrđen i novi ustav.</s><s>Godinu dana kasnije održani su i predsjednički izbori, na kojima je Soglo porazio Kérékoua, koji je tako sišao s vlasti nakon gotovo 20 godina kontinuirane vladavine (od 1972.) te se povukao u, kako se ispostavilo, privremenu mirovinu, s obzirom da je na izborima 1996. godine pobijedio i ponovo postao predsjednik Benina.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Historija Benina
Bivše države u Africi
Benin, Narodna Republika
Nastanci 1975.</s><s>Prestanci 1990.</s>

