Četvrti lateranski koncil
<s>Četvrti lateranski koncil bio je dvanaesti ekumenski koncil Katoličke crkve održan 1215. za pontifikata pape Inocenta III..</s>

<s>Historija</s>

<s>Inocent III. je svojom bulom Vineam domini Sabaoth od 19. aprila 1213., pozvao sudionike budućeg koncila, tako da su oni imali dovoljno vremena da se pripreme za početak u Lateranskoj palači u novembru 1215.</s>

<s>Zbog tog se na koncilu okupio velik broj sudionika, među njima čak 71 patrijarha i metropolita, 412 biskupa i 900 opata i priora uz nekoliko monarha.</s>

<s>Na koncilu su također sudjelovali i predstavnici važnijih vladara: Henrika, latinskog cara Istoka, Fridrika II., cara Svetog Rimskog Carstva, te kraljeva Francuske, Engleske, Aragona, Jeruzalema i Cipra, i predstavnici lombardskih gradova.</s><s>Na saboru je bio i predstavnik Hrvatsko-ugarskog kralja Andrije II.</s>

<s>Pozadina 
Četvrti lateranski koncil smatra se jednim od najznačajnijih dometa srednjovjekovnog papinstva.</s><s>Njegove političke i crkvene odluke trajale su do Tridentskog sabora, a moderna historiografija ga smatra najvažnijom papinskom skupštinom kasnog srednjeg vijeka.</s><s>Četvrti lateranski sabor je stoga bio najbrojniji i najreprezentativniji od svih srednjovjekovnih koncila do tog trenutka.</s>

<s>Pozivanjem biskupa na ekumenski koncil, papa Inocent III. dao je naglasak na potrebu pokretanja reformi unutar Crkve i da se mora pokrenuti novi križarski rat za Svetu Zemlju.</s>

<s>Agenda se bazirala na buli Vineam domini Sabaoth i obuhvaćala je reformu Crkve, iskorjenje hereze, uspostavljanje mira i slobode i poziv na novi križarski rat.</s><s>Među historičarima postoji konsenzus da je agendu lično napisao sam Inocent III.</s>

<s>U sekularnim pitanjima koncil je potvrdio krunidbu Fridrika II. kao cara Svetog Rimskog Carstva.</s>

<s>Došlo je do žestokog sukoba između simpatizera Simona de Montforta među francuskim biskupima i onih grofa Toulousea.</s><s>Raymond VI., njegov sin (kasnije Raymond VII.) i Raimond-Roger de Foix prisustvovali su koncilu kako bi raspravljali o prijetećoj zapljeni svojih teritorija.</s><s>Biskup Folquet de Marselha i Guy de Montfort (brat Simona de Montforta) zalagao se u korist zapljene.</s><s>Sve zemlje Raymonda VI. bile su zaplijenjene osim Provanse koja je zadržana u zalog kako bi bila vraćena njegovom sinu Raymondu VII.</s><s>Posezanje Pierrea-Bermonda de Sauvea za Toulouseom odbačena je a sam grad Toulouse dan je kao nagrada Montfortu;.</s><s>Lordstvo Melgueil odvojeno je od Toulousea i dano je na upravljanje biskupima iz Maguelonnea.</s>

<s>Kanoni
Na Četvrtom lateranskom koncilu donešeni su ovi kanoni:</s>

<s>Vjera i hereza
kanon 1: Vjera Caput Firmiter— izlaganje katoličke vjere i sakramenata, te kratka napomena o transupstancijaciji.
kanon 2: Osuda doktrine Joakima iz Fiorea i Amalrika od Bene.
kanon 3: postupak i kazne protiv heretika i njihovih zaštitnika.</s><s>Pojedinci za koje se sumnja za herezu i koji izostanu dati čvrste dokaze o svojoj nevinosti bivaju ekskomunicirani.</s><s>Ako se pojedinac nalazi u stanju ekskomunikacije duže od dvanaest mjeseci mora biti osuđen kao heretik.</s><s>Prinčevi moraju biti upozoreni na zakletvu da će izručiti sve osobe koje crkva označuje kao heretike.
kanon 4: Poziv Grcima na ponovo ujedinjenje pod Rimokatoličkom crkvom.</s>

<s>Red i disciplina
kanon 5: Objava papskog primaštva priznatog kroz cijelu antiku.</s><s>Nakon pape, primaštvo je pripisano patrijarsima po slijedećem redoslijedu: Konstantinopolis, Aleksandrija, Antiohija, Jeruzalem.
kanon 6: Provincijski koncili trebaju se održati jednom godišnje s ciljem reforme morala, posebno morala klera, svrha toga bila je implementiranje prihvaćenih kanona.
kanon 7: Odrediti odgovornost biskupâ za reformu svojih podložnika. 
kanon 8: Postupak kod optužbi protiv svećenika.</s><s>Do Francuske revolucije, ovaj je kanon bio od iznimne važnosti u kaznenom zakonu, ne samo za svećenike nego i za laike.
kanon 9: Održavanje javnog bogoslužja na mjestima gdje stanovnici pripadaju nacijama koje slijede različite obrede.</s>

<s>Crkvena disciplina
kanon 10: Obaveza imenovanja svećenika kako bi se pomoglo u obavljanju biskupskih funkcija propovijedanjem i pokorom.
kanon 11: Pošto je dekret iz 1179. o osnivanju škole u svakoj katedrali bio potpuno zanemaren, ovim s kanonom ponovo stavlja na snagu, donosi se obaveza održavanja predavanja teologije u svakoj katedrali.
kanon 12: Opati moraju održavati opće kaptole svake tri godine.
kanon 13: Veći dio vremena Inocent III je trošio u suđenjima žalbi biskupa protiv crkvenih redova.</s><s>Ovaj kanon zabranjuje osnivanje novih crkvenih redova.</s><s>Svatko tko želi osnovati novi red mora izabrati među postojećim pravilima.</s><s>Zbog ovog je kanona sv. Dominik prihvatio pravilo sv. Augustina.</s>

<s>Moral klera
kanoni 14-17: protive se nemoralu klera, npr. seksualnoj neobuzdanosti, pijanstvu, prisustvovanju farsama i histrionskim predstavama.
kanon 18: Pripadnici klera nikad ne smiju izreći ili provesti smrtnu kaznu, niti ne smiju djelovati kao suci u ekstremnim slučajevima zločina, kao ni sudjelovati u poslovima vezanim za sudska ispitivanja i istrage.</s>

<s>Crkveni obredi
kanon 19: Kućanska dobra se ne smiju skladištiti u crkvama osim ako za to ne postoji hitna potreba.</s><s>Crkve, crkveni brodovi i sl. moraju biti čisti.
kanon 21, poznati "Omnis utriusque sexus", zapovijeda da svaki kršćanin koji navrši godine diskrecije mora najmanje jednom godišnje svom svećeniku ispovijediti sve svoje grijehe.</s><s>Ovaj kanon je samo potvrdio ranije zakone i običaje iako ga se često citira kao naredbu kada se mora prvi put izvršiti sakrament ispovijedi.</s><s>U stvarnosti je ispovijed postojala i prije i dugo se razvijala kroz vrijeme.</s><s>Međutim, ovo je bio prvi put da je ona dobila oblik crkvenog obreda kakvog ga danas poznajemo.
kanon 22: kod umirućeg bolesnika, liječnici se moraju obavezati pod prijetnjom izopćenja iz Crkve, da će nagovoriti umirućeg na dolazak svećenika i pomazanje bolesnika, brinući se tako za njegovu dušu.</s>

<s>Imenovanja i izbori
kanoni 23-30: reguliraju crkvene izbore i dodjelu beneficija.
kanon 26: crkveni postupak.</s>

<s>Pravni postupak
kanon 35: optuženici se ne mogu žaliti bez valjanog razloga prije nego je izrečena presuda; ako to učine, morati će snositi troškove suđenja.
kanon 36: suci mogu opozvati kominatorne i interlokutorne presude i nastaviti sa slučajem.</s>

<s>Odnosi sa svjetovnom vlašću
kanon 43: svećenici ne smiju primiti zakletvu vjernosti od laika bez zakonskog razloga.
kanon 44: laički prinčevi ne smiju uzurpirati prava Crkve.</s>

<s>Ekskomunikacija
kanon 47: ekskomunikacija može biti nametnuta samo nakon upozorenja u prisustvu prikladnog svjedoka i zbog očiglednog i razumnog razloga.
kanon 49: ekskomunikacija se nikad ne može nametnuti ili skinuti plaćanjem.</s>

<s>Brak
kanon 50-52: postojali su francuski i kastiljski kraljevi koji su odbacili vlastite supruge i "ponovo vjenčali" s ozbiljnim javnim posljedicama.</s><s>Brak, zapreke ljubavnoj vezi, izricanje zabrana regulirani su 50-im kanonom.</s>

<s>Desetina
kanon 53: Koncil osuđuje one koji daju svoje imanje na obrađivanje nekršćanima kako bi izbjegli plaćanje desetine.
kanon 54: plaćanje desetine ima prednost nad svim ostalim porezima i davanjima.</s>

<s>Crkveni redovi
kanon 57: daje jasne upute o interpretaciji privilegija slavljenja vjerske službe tokom zabrane, koju uživaju pojedini redovi.</s>

<s>Simonija
kanon 63: nikakva se davanja ne smiju naplatiti za posvećnje biskupa, blagoslov opata ili imenovanje svećenika.
kanon 64: svećenici i časne sestre ne trebaju platiti za ulazak u crkveni život.</s>

<s>Pravila odnosa sa Židovima i muslimanima
kanon 67: Židovi ne mogu naplatiti prekomjerne, lihvarske kamate.
kanon 68: Židovi i muslimani moraju nositi posebnu odjeću kako bi se razlikovali od kršćana.</s><s>Kršćani se tako neće vjenčati s njima bez znanja tko su oni, vremenom ih je upravo ta odjeća (kape i šeširi) dovela do tog da su je zbog tog ismijavali i preziralii. 
kanon 69: izjavljuje da su Židovi isključeni iz javne službe i isključeni iz crkvenog prava i dekreta Svetog Rimskog Carstva.
kanon 70: određuje mjere sprječavanja preobraćenih Židova povratku prijašnjoj vjeri</s>

<s>Određena je i prijetnja ekskomunikacijom svakome tko opskrbljuje Saracene brodovljem, oružjem i drugim vojnim materijalom.</s>

<s>Stvarna primjena ovih pravila razlikovala se u skladu s lokalnim stanjem i običajem.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Fourth Lateran Council (1215) 
 Lateran Council</s>

<s>Ekumenski sabori
Crkveni sinodi</s>

