Rana renesansa
<s>Rana Renesansa (talijanski: quattrocento) je prvo umjetničko razdoblje renesanse koje traje kroz cijeli 15. vijek, pretežito na tlu Italije.</s>

<s>Nastanak</s>

<s>Italija je odigrala vodeću ulogu u razvijanju renesanse, i to prvenstveno grad Firenca, a zatim i  Padova, Rim, Venecija … sve do početka 16. vijeka kad se nastavlja u cijeloj Evropi.</s><s>Društveno uređenje je sličilo onome u antičkoj Grčkoj, bilo je prepuno gradova-država koje su se natjecale i ratovale jedna protiv druge.</s><s>Ti gradovi-države razvijali su manufakturnu proizvodnju, trgovinu, zemljopisna otkrića, tiskarstvo (Gutenberg, 1440.) i nauku.</s><s>Trgovanje s udaljenim krajevima ruši stare strahove od prostora i prirode kojima se sada pristupa na znanstven način (manje kroz teološke dogme), tako se razvijaju: matematika, medicina …; otvaraju se prva sveučilišta (Padova, i dr.)</s>

<s>Osobine 
Renesansa je prvo razdoblje u povijesti umjetnosti koje je bilo svjesno svoga postojanja i koje je samo sebi iskovalo ime (franc.</s><s>Renaissance = preporod).</s><s>U ovom razdoblju antika je smatrana vrhuncem čovjekovih stvaralačkih snaga, pa su sve umjetnosti i znanosti koje su cvjetale u antici ponovno bile oživljene.</s>

<s>Umjetnici po prvi puta bivaju cijenjeni i priznati kao stvaraoci.</s><s>Renesansni čovjek priznavao je da je razdoblje klasike nepovratno mrtvo, a cilj mu je bio dostići ga i nadići.</s><s>U želji da se potpuno odbaci srednji vijek i preporodi antika u Evropi je počelo stvaranje modernog čovjeka.</s>

<s>Gotika je otkrila čovjeka i priznala svijet; renesansni čovjek nastavlja to poistovjećivanjem sa svijetom, ostvarujući harmoniju svijeta i čovjeka.</s><s>Dakle, čovjek se stavlja u jedan racionalni, realni, prostor koji je zapravo humaniziran.</s><s>Ideal renesanse je u skladnom odnosu dijelova kompozicije.</s><s>Renesansna kompozicija je trodimenzionalni prostor, u kojem, za razliku od magijskog i čudima napučenog svijeta srednjeg vijeka, postoje samo moguće stvari i mogući odnosi.</s><s>Tako nastaje jedna umjetnost čija je karakteristika – realističnost, a ne bilo kakav idealizam.</s>

<s>Umjetnici Quattrocenta</s>

<s>Arhitektura</s>

<s>Slijeđenje antičkih elemenata je bilo lako u Italiji jer je ona imala dovoljno klasičnih spomenika kojima se mogla nadahnjivati.</s><s>U arhitekturi se odmah krenulo od tri već zadata grčka reda ( dorski red, jonski red  i korintski red), pa se oblik i veličina stupova nisu morali ponovno određivati, nego se iz antike preuzeo odgovarajući red.</s>

<s>Filippo Brunelleschi (1377.-1446.) je Firentinac koji se u početku bavio skulpturom i neko vrijeme boravio u Rimu gdje se oduševljava umjetnošću starog Rima.</s><s>Vrijedno se i sistematski bavio crtanjem antičkih spomenika i zapravo je on otkrio linearnu perspektivu.</s><s>To njegovo otkriće ostavilo je dalekosežne posljedice za razvoj slikarstva renesanse, međutim on se sam sve više okretao arhitekturi.</s><s>Njegova najvažnija djela na kojima je po prvi puta primijenio ostavštine antike bile su: - kupola Firentinske katedrale (tzv. Duomo iz 1417. g.), Kapela Pazzi u Firenci s klasičnim elementima (polukružni luk, bačvasti svod, trijumfalni luk, arkade, kupola, narteks, centralni tip, grčki križ, kasetiranje, grčki stupovni redovi, i zlatni rez) i crkva San Lorenzo.</s>

<s>Po njemu je renesansna građevina - kutija koja se mora lako konstruirati, pa su geometrijske i matematičke vrijednosti vrlo jednostavne i do njih se dolazi jednostavnim izračunavanjem.</s><s>Iz želje za jednostavnošću od svodova se koristi samo bačvasti, polukružni luk, a nekada se svodovi potpuno odbacuju i zamjenjuju ravnom tavanicom od drveta pa zidovi mogu biti tanji i ekonomičniji.</s><s>Ove tavanice ponekada su jednostavno kasetirane (ravni strop skromno podijeljen, iskasetiran, u kvadrate).</s><s>Cijelo rješenje osnove renesansne građevine uvijek podliježe zakonu simetrije koja je u arhitekturi renesanse služila kao osnovni princip.</s>

<s>Slobodan grad važan je u gospodarskom i civilizacijskom smislu za pojavu renesanse u Europi.</s><s>Renesansa je i poznata po težnji da oblikovanjem prostora stvori tzv. "idealan grad".</s><s>Općenito napredak tzv. svjetovnog duha renesanse, bogata vlastela i slobodni gradovi ogleda se u isticanju svjetovne arhitekture pred crkvenom.</s><s>Ovo je vrijeme izgradnje prvih velikih palača, vila i objekata društvenog karaktera pri čemu se preuzima konstrukcija rimskog domusa, horizontalna podjela u dva-tri kata, sa jednostavnim ulazom u sredini i prozorima skoro bez ikakvih ukrasa koji se nižu jedan iznad drugog, obično po 9 prozora.</s>

<s>Leon Battista Alberti je najbolji primjer univerzalnog čovjeka renesanse koji se pokušavao izraziti na raznim poljima.</s><s>Arhitekturom se počeo baviti relativno kasno (u svojim 40tim), a najprije se bavio raspravama o slikarstvu i kiparstvu.</s><s>Za njega je idealna građevina centralnog tipa s antičkom dekoracijom.</s><s>Palača Rucellai u Firenci (1446.-1451.) je simetrična trokatnica koja ima upečatljivo rustikalno pročelje.</s><s>Rustika je oblaganje grubim neobrađenim kamenom površina arhitektonskih građevina; česta u renesansi.</s>

<s>Alberti također postavlja 3 osnovna načela arhitekture po antičkom arhitektu Vitruviju koja su poredana po važnosti: čvrstoća, svrsishodnost i ljepota.</s>

<s>Njegova najpoznatija djela su: Palazzo Rucellai (Firenca), pročelje crkve San Francesco i crkva San Andrea u Mantovi.</s><s>Fasada crkve San Andrea je uspješna kombinacija rimskih slavoluka i antičkog hrama.</s><s>On je ujedno prvi arhitekt koji je primijetio važnost okoline za građevinu, zapravo pravilo po kojemu se arhitektura mora uklopiti u sredinu u kojoj se nalazi.</s>

<s>Kiparstvo</s>

<s>Ranorenesansna skulptura je ispunjena traganjem za vjerodostojnošću oblika i čovjekovog tijela uz stalno usavršavanje znanja.</s><s>Isto tako javlja se težnja za monumentalnošću skulpture koja tako prestaje biti vezana za arhitekturu.</s><s>Ako i je smještena u određeni arhitektonski prostor, onda se taj prostor projektira za tu skulpturu na taj način da joj se ne smije oduzeti smisao.</s><s>Kipu se nastoji dati najbliži prirodni oblik, čovjek je od kostiju i mesa - osobnost, ne kao gotički lik.</s><s>Nadalje, upotrebljava se matematička perspektiva, proporcionalna tijela i omogućeno je smještanje skulptura jedne pored druge, a česte su i kompozicije više figura.</s><s>Renesansni majstori koji se izražavaju u reljefu koriste voluminoznost figura prvog plana u dubljem reljefu u odnosu na figure drugog plana koje su u plićem reljefu, te se tako dobiva učinkovit osjećaj dubine.</s><s>Tehnička saznanja dovela su do obnove konjičke skulpture koja pored monumentalnosti nastoji uvijek što realnije prikazati konja, tijela konjanika i njihov međuodnos.</s>

<s>Prvi službeni akt talijanskog kiparstva 15. st. je natječaj za istočna vrata katedrale u Firenci (1435.).</s><s>Na natječaju, koji je ujedno i bio prvi takve vrste, pobijedio je zlatar Lorenzo Ghiberti.</s><s>To je prvo veliko djelo talijanskog kiparstva quattrocenta uz koje je povezano ime mladog kipara za kojeg se kaže da je uradio i sam nacrt za ova vrata.</s><s>On je bio Donato di Niccolo di Betto Bardi kasnije poznat kao Donatello.</s>

<s>Donatello (1386.-1466.) je zajedno s arhitektom Filippo Brunelleschijem u Rimu proučavao klasične ostatke, na osnovu tih proučavanja nastala su djela inspirirana antikom s težnjom realnog prikaza ljudskog lika i njihovog karaktera.</s><s>U nišama Or San Michele u Firenci Donatello je izradio "Sv. Marka" (1411.-13.) i "Sv. Jurja" (1415-17.).</s><s>Ispod niše sa Sv. Jurajem nalaze se reljefi sa podvizima sveca.</s><s>I to je prvi poznati reljef u perspektivi koji je ujedno prvi primjer u renesansi (oko 1417.) da se likovi smjeste u realističnu arhitekturu i krajolik.</s><s>Nešto što nije uspjelo ni  umjetnicima u antici.</s>

<s>U nišama Giottovog zvonika Donatello je isklesao “4 proroka” (1416.-1435.).</s><s>Ovi proroci se odlikuju snažnom modelacijom i odlučnom karakterizacijom.</s><s>Oko 1425. g. radio je reljef “Herodova gozba” za katedralu u Sieni.</s><s>To je najstariji primjer reljefa rađenih po principu Brunelleschijeve linearne perspektive.</s><s>Donatellov Brončani David je prva gola skulptura u prirodnoj veličini još od antike.</s><s>Dolaskom u Padovu gdje je uređivao katedralu Sv. Antuna, ispred nje je napravio i veliki konjički spomenik Gattamelate; umjetnikovo najveće djelo u bronci, prva konjanička skulptura nakon antike.</s>

<s>Andrea del Verrocchio (1435.-1488.) je najveći kipar na izmaku stoljeća.</s><s>Jedini je poslije Donatella koji je imao nešto od njegovog domašaja i ambicije.</s><s>Divna brončana grupa Nevjerni Toma na Or San Michele rješava teški problem da se dva lika dovedu u jedinstvenu i zatvorenu cjelinu.</s><s>Elokventnim pozama i drskom razmjenom gesti između Krista i Sv. Tome postignuta je drama koja je pojačana aktivnom draperijom s dubokim utorima.</s><s>Ona je smiono naglašenim kontrastima postigla dojam monumentalne veličine.</s><s>Ova skulptura direktno je utjecala na Leonarda, Michelangela i Baroknog kipara Berninija.</s>

<s>Slikarstvo</s>

<s>Slikarstvo rane renesanse započelo je s pojavom Masaccia.</s><s>Kao veliki uzor mu je poslužilo gotičko slikarstvo Giotta koji je slikao skoro 100 godina prije njega i načinio je par velikih koraka dalje od gotičkog ikonografskog slikarstva.</s><s>No Masaccio čini više, njegovi likovi su učvršćeni konturnom linijom, no oni posjeduju određenu individualnost i karakternost.</s><s>Masaccio čak uvodi i perspektivu u svoje slike i to na taj način što prikazuje određene arhitektonske oblike u svojim slikama.</s><s>To je najočitije u njegovoj slici Sveto trojstvo gdje su sveta tri lika smještena u arhitektonski okvir oltara renesansne katedrale.</s><s>Sve je smješteno u arhitektonski okvir s izraženom perspektivom, pomalo tmurnih boja, specifičnom karakterizacijom likova i s bogatstvom polusjena (tal. chiaroscuro) na likovima.</s>

<s>Piero della Francesca je bio prvi umjetnik koji je znanstveno dokazao perspektivu i koji ju je uzeo kao vrhunac u umjetnosti kojemu treba težiti.</s><s>Tek se na njegovoj slici Bičevanje Krista ističe istaknuta linearna perspektiva koja je naglašena smještajem u kubni prostor s izrazitim matematičkim, proračunatim skraćenjima.</s><s>To se najočitije vidi u veličini likova u prvom planu u odnosu na druge i perspektivi pločica na podu i svodu.</s><s>Ono što je osobito novo u ovoj slici je to što je umjetnik smjelo premjestio glavni događaj u drugi plan, a u prvom planu su mu tri pučanina, kao svjedoka bičevanja.</s><s>Slikom vlada određena statičnost, likovi samo stoje, ne postoji ni jedan pokret, kao da je događaj na sceni.</s><s>Ravnotežu umjetnik postiže i u nijansiranju boja, a može se prepoznati i zlatni rez.</s><s>Piero je važan i zbog oživljavanja portreta koji će postati oblik širenja umjetnosti izvan paske crkve i početak ulaska u građanski dom.</s>

<s>[[Datoteka:Andrea Mantegna - Lamentation of Christ - Pinacoteca di Brera (Milan).jpg|mini|lijevo|200px|Andrea Mantegna, Mrtvi Krist, oko 1500., tempera na platnu, 67,9 x 81 cm, Milano.]]
Andrea Mantegna je zbilja dostojan spomena prije svega što je proučavanje perspektive doveo do vrhunca.</s><s>Najizrazitije u njegovom djelu Mrtvi Krist, gdje je Krist prikazan u sjajnom skraćenju s nogama u prvom planu.</s><s>Krist je prikazan kao bilo koji čovjek, mrtvačke boje sa svetim ranama i prekriven mrtvačkim pokrovom.</s><s>Likovi koji se uplakani javljaju s lijeve strane su tu samo da upotpune prostor.</s><s>Sva se slika centrira na tome jadnom ispaćenom tijelu u skraćenju.</s>

<s>Sandro Botticelli, učenik Fra Fillipa Lippija, vrlo rano odstupa od tradicionalnih predstavljanja svetih tema pod utjecajem “neoplatinizma”, pokreta koji je veličao idealizam antike.</s><s>Tako nastaju slike Alegorija proljeća'' gdje vlada njegovo nestvarno, idealizirano prikazivanje likova bez detalja, zanemarujući anatomiju potencirajući tako linearnost likova.</s><s>Likovi su opet stavljeni u nestvarni pejzaž, potpuno osvijetljen bez realnog izvora svjetla.</s><s>Slika Rođenje Venerino koja je u potpunosti u domenu prijašnjih.</s><s>Dakle sve lepršavo, bez detalja u nadrealnom okruženju bez izvora svjetla.</s><s>Pri kraju svoga života Botticelli se vraća sakralnim temama (brojni prikazi Madona) i udaljava se od linearnog rješenja slike uspješno istražujući boje.</s>

<s>Vidi 
 Renesansa
 Visoka renesansa
 Renesansa na sjeveru
 Venecijanska renesansa</s>

<s>Renesansa</s>

