Spomenik palim borcima Svirče
<s>Spomenik palim borcima Svirče je monumentalni, više od 7 metara visoki spomenik pokraj mjesta Svirče na otoku Hvaru, rad kipara Dinka Vrankovića.</s>

<s>Povijesna pozadina 
Spomenik je podignut kao znak pijeteta i sjećanja na 16 Svirčana poginulih u borbama tijekom Narodnooslobodilačkoga rata.</s>

<s>Podignut je na ulazu u mjesto, na lokaciji na kojoj su trojica Svirčana, na visokom boru, 1. svibnja 1942. izvjesila crvenu zastavu.</s>

<s>Podizanje spomenika</s>

<s>Prva inicijativa za podizanjem spomenika, datira iz vremena neposredno iza Drugog svjetskog rata.</s><s>No tada prikupljena sredstva uložena su u podizanje nove Osnovne škole u Jelsi, koju su pohađala i djeca iz Svirača.</s>

<s>Materijalna sredstva za građevni materijal – armirani beton (bijeli lijevani cement) iz kojeg je podignut spomenik, osigurali su sami mještani Svirača, najprije borci odricanjem po jedne boračke mirovine, a kasnije i svi ostali, pa čak i mještani koji su iselili u prekomorske zemlje.</s><s>Spomenik je podignut vlastitim radom mještana Svirača, te su sva prikupljena sredstva uložena u neposredne materijalne troškove gradnje.</s>

<s>Spomenik je podignut tijekom kasnoga ljeta 1981.</s><s>Trebao je biti svečano otvoren na Dan borca, 4. srpnja 1982., no na koncu je otvoren 27. srpnja 1982. na Dan ustanka naroda Hrvatske.</s>

<s>Likovne odlike spomenika
Autor likovne koncepcije spomenika, akademski umjetnik, prof. Dinko Vranković, koji je idejnu koncepciju kao i neposrednu fizičku izvedbu spomenika realizirao pro bono, tj. besplatno, u svojem je obrazloženju iz 1981. ovako opisao spomenik:</s>

<s>„Moto ovog spomenika je „Za spomen poginulima – na ponos živima“.</s><s>Skulptura je suvremena u izrazu i odražava snagu, ljepotu i jednostavnost.</s><s>Sadržaj skulpture je takav da svatko može razumjeti i doživjeti na svoj način.</s><s>U svojoj osnovi skulptura simbolizira stablo iz čijih podrezanih grana mogu izrasti mladice koje će dati novi život i donijeti nove plodove.</s><s>Skulptura može podsjetiti na stisnutu šaku.</s><s>Taj stisak mora biti vječna opomena i poticaj na čvrstoću.</s><s>Ova skulptura može podsjetiti i na ruku sklopljenu u zakletvu i tada mora značiti obavezu za održavanjem te zakletve.</s><s>Ako skulptura podsjeti na još neprocvjeteni pupoljak, onda to znači našu vječitu nadu da će taj cvijet jednom otvoriti svoje latice u svoj svojoj ljepoti i donijeti plod.“</s>

<s>Spomenik je u njegovu budućem okružju autor osmislio ovako:
 „Skulptura bi bila izrađena od bijelog lijevanog cementa.</s><s>Površina bi bila rustična, što bi izgledu skulpture davalo svježinu i uklopilo je u ambijent.</s><s>Bjelina skulpture isticala bi se u ambijentu svojim tonalitetom naglasivši joj oblik.</s><s>Visina skulpture ne bi smjela biti prigušena okolinom, već se mora doživjeti slobodnom.</s><s>U sklopu spomenika nalazio bi se blok sa ispisanim imenima poginulih, kao i moto spomenika. “</s>

<s>Povijesnoumjetnički kontekst</s>

<s>U svojoj monografiji o kiparima otoka Hvara, povjesničar umjetnosti Vinko Srhoj o ovom spomeniku navodi sljedeće: 
''„Vrankovićav spomenik dobro se uklapa u struju koja je na prostoru bivše države ostvarila neka od najboljih rješenja spomeničke memorije na rat i revoluciju u nekoj od komunističkih zemalja, kako nas uvjeravaju i strani autoriteti poput fotografa Jana Kempenaersa i arhitekta Willema Jana Neutelingsa.</s><s>Neutelings, na osnovi viđenog s Kempenaersovih fotografija zaključuje da nešto slično u spomeničkoj skulpturi ne postoji u zemljama istog ideološkog sustava, jer su ti spomenici lišeni kulta ličnosti, zaključivši: „nije riječ o prikazima velikih vođa, nemaju simbole komunizma kao što su zvijezde ili isklesani radnici i njihove supruge.</s><s>Oni su ikonografija slavlja i u potpunosti su neutralni.</s><s>Ta „ikonografija slavlja“ našla je svoje simbolično mjesto i u Vrankovićevu spomeniku.</s><s>Trokraka uspravljena skulptura koja niče iz organske forme stupa koji se pri vrhu proširuje i račva u tri svinuta kraka i po mišljenju samoga kipara može svojom stilizacijom usmjeriti u asocijacije prema stablu podrezanih grana (moguće podsjećanje na stradale borce NOB-a), iz čijeg živog korijena (podsjećanje na čokot loze) mogu niknuti mladice novog života.</s><s>Asocijacije, po autoru, mogu ići i prema stisnutoj šaci koja simbolizira čvrstoću i obranaški stav.</s><s>Da je Vranković u dosluhu s nekim rješenjima spomeničke skulpture koja već postoji u nas vidljivo je i u sličnosti s primjerice Janešovim spomenikom Sisačkom partizanskom odredu u šumi Brezovici kod Siska (1981.).</s><s>Janešova forma ima složeniju višedijelnu kompozitnost, elegantnije se proteže u visinu, ali ima sličan završetak s oblikom pupoljka koji se zatvara/otvara kao i na Vrankovićavu rješenju.</s><s>Smjer asociranja koji priziva stisnutu šaku otpora, mogao bi našu skulpturu povezati s jednim znatno ranijim rješenjem Tri šake Ivana Sabolića na brdu Bubanj kod Niša (1963.).</s><s>No Sabolićave šake doista su monumentalna posveta snažnoj ruci koja antejski niče iz zemlje i opasno prijeti.</s><s>Vrankovićava šaka, međutim, uz malo nategnutu asocijaciju, nema Sabolićava čvrstine i snage nego blago, gotovo gracilno, uvija „prste“ prema unutra.</s><s>Ona je, zaključimo, prije čaška čije se latice zatvaraju ili otvaraju, a teško ruka koja smjera nekoj odlučnoj gesti.“</s>

<s>Kritički diskurs
Uz ovaj opsežniji Srhojev osvrt valja napomenuti da Janešev spomenik u Brezovici kraj Siska sasvim sigurno nije mogao utjecati na Vrankovićevo rješenje spomenika u Svirčima, jer su oba spomenika podignuta iste, 1981. godine, kako to uostalom svjedoči i tekst Jakše Fiamenga o podizanju spomenika u Svirčima, objavljen u „Slobodnoj Dalmaciji“ od 20. rujna 1981. u kojem je objavljena fotografija već podignutog svirčanskog spomenika.</s><s>To je Srhoju bilo poznato, jer je on i sam taj članak Jakše Fiamenga on u svojem tekstu o Vrankovići izravno citirao, ali je pritom očito previdio kronološku usporednost tj. sinhronost oba ta spomenička rješenja, onog u Sisku i onog u Svirčima (za kojeg zabunom navodi da je izvedeno 1982., iako je dovršeno još koncem ljeta 1981. /dakle u potpuno isto vrijeme kada i Janešov spomenik kod Siska!/, a 27. 7. 1982. je samo svečano otvoreno), koja onemogućuje da je bilo koje od tih dvaju uspjelih rješenja utjecalo na ono drugo.</s>

<s>Što se tiče usporedbe spomenika u Svirčima s onim Sabolićevim kraj Niša, Srhoj ulazi u djelomičnu kontradikciju, navodeći da je Vrankovićevo rješenje „gracilno“, dok je uspoređujući prije toga ga s Janešovim, bio naveo da je manje „elegantno“ (s čime se teško složiti obzirom da se Janešovo sastoji od "snopa" vertikalnih formi, koje zbog svoje množine i mogu biti istanjene, a Vrankovićevo od jednog "stupa" koji zbog svoje nosivosti nije mogao biti odveć istanjen).</s><s>Iako su Srhojeve asocijacije u smjeru spomenika u Sisku i Nišu logične, obje njegove usporedbe su zapravo mehaničke, a ne generičke, jer je Vrankovićevo rješenje svirčanskog spomenika dosljedno sebi te je proporcionirano sukladno kako samoj temi, tako i specifičnim odlikama mjesta na kojem se sam spomenik nalazi.</s>

<s>Literatura 
 Dinko Vranković: Spomeničko područje palim borcima, Svirče, 1981. (ciklostil)
 Jakša Fiamengo: Dobra volja gradi spomenik, Slobodna Dalmacija, 20. rujna 1981.</s><s>Dinko Vranković: Spomen područje Svirče, 1982. (deplijan)
 Svirče – Spomenik palim borcima NOR-a Svirče, Prilozi povijesti otoka Hvara, VI, Hvar, 1982., str. 45-46
 Vinko Srhoj: Dinko Vranković, u: Moderno kiparstvo otoka Hvara, Zadar - Stari Grad, 2016., str. 84-87
 Sanja Horvatinjčić: Spomenici iz razdoblja socijalizma u Hrvatskoj - prijedlog tipologije, dizertacija, Sveučilište u Zadru, 2017., str. 219</s>

<s>Vanjske poveznice 
Spomenik na TZ Jelsa
Spomenik na Google maps
Spomenik Svirče na Topo Hvar
Spomenik palim borcima Svirče – Hvar (Hrvatska)
Spomenik Svirče na mapi Spomenik Database</s>

<s>NOB
Spomenici u Hrvatskoj
NOB
Hrvatska u Drugom svjetskom ratu
Narodnooslobodilačka borba
Jugoslavenska umjetnost</s>

