Јован Вељковић
<s>Јован Вељковић (Параћин, 1798 – Београд, 2. мај 1874) је био пуковник и попечитељ правосуђа Кнежевине Србије.</s>

<s>Биографија</s>

<s>Вељковићи воде порекло од Миљка Биљарца, народног првака и ктитора школа, градитеља црква за време Турака.</s><s>Биљарци воде порекло са Косова.</s><s>Пред почетак Првог српског устанка су се налазили у Параћину.</s>

<s>Јованов отац Вељко Миљковић је био параћински кнез и један од вођа устанка под Карађорђем, пуковник и попечитељ правосуђа.</s><s>Осим најстаријег Јована, имао је још сина Антонија и кћерку Каравиљку.</s>

<s>Јован је у договору с кнезом Милошем 1832. године је покренуо буну у параћинској нахији, након чега је поред параћинске још шест нахија, у складу с Букурешким мировним споразумом из 1812. године, враћено Србији.</s>

<s>Од 1832. године био је старешина Параћинске капетаније, која је са Ражањском и Алексиначком капетанијом чинила Параћински нахију.</s><s>Вршећи ту дужност, надгледао је 1833. исељавање Турака из сокобањског краја.</s><s>Био је старешина локалне власти Бањског округа 1835, а почетком 1836. је постављен за исправника Алексиначког окружја.</s>

<s>Средином тридесетих година 19. века прикључио се опозицији против кнеза Михаила.</s><s>Био је је један од организатора Милетине буне у параћинском крају.</s><s>Године 1837. учествовао је у решавању пограничних спорова са Турском у околини Ниша.</s>

<s>Након установљавања Апелационог суда марта 1839. је постао његов члан.</s><s>У Јовановој буни безуспешно је покушавао да умири побуњене војнике у Крагујевцу, који су га због тога ухапсили, а пуштен је на слободу тек после завршетка побуне.</s><s>Као члан Апелационог суда је био у делегацији која је 1840. године дочекала кнеза Михаила приликом његовог доласка у Србију.</s>

<s>Пошто су га присталице Обреновића из оптужиле да је вучићевац 1840, напустио је службу.</s><s>Затим се поново вратио у службу као судија у Крушевачком суду и његов председник.</s><s>Био је један од организатора Вучићеве буне у моравском и ресавском крају.</s><s>Након бекства кнеза Михаила, са осталим уставобранитељским првацима је тражио од турских званичника пренос власти на Вучића и Петронијевића.</s>

<s>Када су пограничне српске власти разориле арнаутске воденице, уследио је напад на српску караулу у Козничком срезу, а вероватно би се све завршило на овом сукобу да Турци нису поставили територијалне претензије.</s><s>Тада је кнез Милош посало Јована Вељковића, као главног војног комисара и који је и претходно решио нека спорна питања с нишким пашом, а потом и са изаслаником лесковачког паше у Козничком срезу.</s>

<s>Од новембра 1842. године био је члан Совјета, по доласку на власт кнеза Александра Карађорђевића је постављен за попечитеља финансија.</s><s>Током такозване Тенкине завере, заједно са другим уставобранитељима, дао је оставку на место у Совјету.</s><s>Затим се поново вратио у Својет, након Етем-пашине мисије 1858. и ту дужност је обављао до 1859. године.</s><s>Након повратка кнеза Милоша у Србију није се више бавио политиком.</s>

<s>Када је 1862. године бомбардован Београд, као старац се пријавио да се бори на барикадама с пушком у руци.</s>

<s>Одликован је турским орденом Нишан ифтихар.</s>

<s>Био је колекционар оружја и претплатник првих издања „Београдских новина“.</s>

<s>Умро је 1874. године у Београду, у својој кући на Врачару.</s>

<s>Породица 
Његов старији син, Јеврем Вељковић је завршио војну школу у Пруској и био је ађутант кнеза Михаила, а млађи син Стојан је докторирао права и био је министар правде, председник Касационог суда, заједно са Јованом Ристићем творац Устава из 1869. и професор Римског и Кривичног права не Београдском Лицеју.</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

