Možda spava
<s>Možda spava je pesma srpskog pesnika Vladislava Petkovića Disa, objavljena 1913. godine.</s>

<s>Pesma je balada, neobična ljubavna pesma sva u izmaglici, snoviđenju, halucinaciji.</s><s>Pesnik govori o potrebi za ljubavlju, o želji da se oseti toplina i sreća uz drago biće.</s><s>Nejasan lik voljene je dokaz da Dis ne govori o konkretnoj ženi, nego je to simbioza prošlih, sadašnjih i budućih ljubavi.</s>

<s>Ovo je muzikalna pesma, što se postiže ponavljanjem prvog kao poslednjeg stiha u strofi i odabirom reči.</s>

<s>Pesnik koristi omiljene motive, oči, san, zvezde.</s><s>Od toga se samo pojam oči ponavlja 7 puta, a pojmovi kao što su oči, videti i gledati ponavljaju se čak na više desetina mesta.</s>

<s>Pesma ima 3 aspekta:
 Saznajni aspekt: pesnik želi da dozna istinu i sumnju da je tako nešto moguće, istina je skrivena, to je tajna koju pesnik pokušava da nađe.</s><s>Kosmički aspekt: pesnik je nezadovoljan stvarnim životom i beži u iracionalno, u prostranstvo kosmičke vizije.</s><s>Aspekt večite ljubavi: ljubav je neuništiva, ona se suprotstavlja vremenu, zaboravu i smrti.</s>

<s>Pesmu je 2013. godine na nemački jezik preveo Peter Handke.</s>

<s>Tekst pesme</s>

<s>Možda spava</s>

<s>Zaboravio sam jutros pesmu jednu ja,
pesmu jednu u snu što sam svu noć slušao:
da je čujem uzalud sam danas kušao,
kao da je pesma bila sreća moja sva.</s><s>Zaboravio sam jutros pesmu jednu ja.</s>

<s>U snu svome nisam znao za buđenja moć,
i da zemlji treba sunca, jutra i zore;
da u danu gube zvezde bele odore;
bledi mesec da se kreće u umrlu noć.</s><s>U snu svome nisam znao za buđenja moć.</s>

<s>Ja sad jedva mogu znati da imadoh san,
I u njemu oči neke, nebo nečije,
neko lice, ne znam kakvo, možda dečije,
staru pesmu, stare zvezde, neki stari dan.</s><s>Ja sad jedva mogu znati da imadoh san.</s>

<s>Ne sećam se ničeg više, ni očiju tih:
kao da je san mi ceo bio od pene,
il' te oči da su moja duša van mene,
ni arije, ni sveg drugog, što ja noćas snih;
Ne sećam se ničeg više, ni očiju tih.</s>

<s>Ali slutim, a slutiti još jedino znam;
Ja sad slutim za te oči, da su baš one,
što me čudno po životu vode i gone:
u snu dođu, da me vide, šta li radim sam.</s><s>Ali slutim, a slutiti još jedino znam.</s>

<s>Da me vide dođu oči, i ja vidim tad
i te oči, i tu ljubav, i taj put sreće;
njene oči, njeno lice, njeno proleće
u snu vidim, ali ne znam, što ne vidim sad.</s><s>Da me vide, dođu oči, i ja vidim tad:</s>

<s>njenu glavu s krunom kose i u kosi cvet,
i njen pogled što me gleda kao iz cveća,
što me gleda, što mi kaže, da me oseća,
što mi brižno pruža odmor i nežnosti svet,
njenu glavu s krunom kose i u kosi cvet.</s>

<s>Ja sad nemam svoju dragu, i njen ne znam glas;
ne znam mesto na kom živi ili počiva;
ne znam zašto nju i san mi java pokriva;
možda spava, i grob tužno neguje joj stas.</s><s>Ja sad nemam svoju dragu, i njen ne znam glas.</s>

<s>Možda spava sa očima izvan svakog zla,
izvan stvari, iluzija, izvan života,
i s njom spava, neviđena, njena lepota;
možda živi i doći će posle ovog sna.</s><s>Možda spava sa očima izvan svakog zla.</s>

<s>Poeme 1913.</s>

