Светолик Јакшић
<s>Светолик Јакшић (Чачак, 22. март 1868 — Берлин, 26. март 1928) је био дипломата, новинар и публициста.</s>

<s>Биографија 
Рођен је у Чачку, од мајке Анке рођене Милијановић из Чачка и оца Марка, родом са Језера на Дурмитору, по занимању адвоката.</s><s>Породица се средином 70. година 19. века преселила у Ваљево.</s><s>Основну школу је завршио у Чачку, гимназију у Ужицу, Београду и Ваљеву.</s><s>Завршио је права на Великој школи у Београду 1892. године.</s>

<s>Након школовања је почео да ради у дипломатији, где је напредовао од писара до звања генералног конзула.</s><s>Године 1892. је почео да ради као писар у српском посланству у Берлину, где је остао наредне три године.</s><s>Захваљујући Иви Павловићу, у то време отправнику послова у Берлину успео је да уђе у највише берлинско друштво.</s>

<s>Потом се вратио у Београд, где је постао заступник шефа пропаганде у Министарству иностраних дела и шеф Конзуларног одељења тог министарства.</s><s>Након тога је био генерални конзул у Скопљу и вицеконзул у Битољу.</s><s>На карају је био секретар посланства у Цариграду, где је остао пуне три године и за то време уређивао „Цариградски гласник“, у то доба једини српски лист у  Отоманском царству.</s>

<s>Из политичких разлога 1902. године је из Царигарада премештен у Министарство унутрашњих дела и постављен за начелника у Пожаревцу.</s><s>Убрзо након тога је дао оставку на државну службу и посветио се новинарству.</s>

<s>Први објављени књижевни рад ме је била приповетка „Срећна Даринка“ у листу „Српче“.</s><s>Још као студент био је стални сарадник у „Виделу“, под вођством Милутина Гарашанина, где је објавио велики број политичких, књижевних чланака и превода, под псеудонимом Хари ().</s><s>Док је радио као секретар посланства у Цариграду, уређивао је „Цариградски гласник“.</s><s>Његвои путопису, књижевне критике, радов из историје позоришта и ументности, објављивани су и у „Ваљевским новинама“, „Домовини“, „Колу“, „Доситију“, „Дубровнику“, „Зори“, „Политици“, „Велики Србији“, „Српском листу“, „Српском књижевном гласнику“.</s><s>Такође је објављивао преводе са руског језика.</s><s>Српска књижевна задруга га је изабрала у одбору за издавање одабраних превода (1897).</s>

<s>Године 1902, након што је напустио државну службу, покренуо је дневне новине „Штампа“, који је издавао и уређивао све до августа 1914. године.</s><s>Ове новине је до Царинског рата 1907. дотирала Аустроугарска.</s><s>Лист му је више пута узапћиван, јер није штедео ни Владу, ни режим последњег Обреновића.</s><s>Водио је оштре и жучне полемике са свима, а истовремено је писао и књижевне критике, чиме се бавио и пре покретања овог листа.</s><s>Посебно је много писао о мостарској „Зори“.</s><s>Захваљујући његовим способностима као новинара, критичара и полемичара, дуго је сврставан је међу најјаче српске новинаре, али је истовремено имао и много непријатеља.</s>

<s>Године 1913. је био власник и одговорни уредник „Илустровне ратне хронике“.</s><s>Био је оштар полемичар и политички критичар радикалске владе, с Николом Пашићем на челу.</s>

<s>У периоду 1916—1917 је боравио у Швајцарској.</s><s>Након што се српска влада повукла на Крф, учествовао је у политичкој акцији усмереној ка уклањању Николе Пашића и његове владе.</s><s>Акцију је предводио Слободан Јовановић, окружен познаницима и пријатељима, међу којима су се налазили и заступник министра иностраних дела Јован Јовановић Пижон, регентов секретар Драгомир Јанковић, дипломата Бошко Чолак-Антић и други.</s><s>Половином 1916. израдио је памфлет под насловом „Писмо Србима у Солуну изазвано Меморандумом оне гомиле која се зове "народним посланицима“, у коме је предлагао нову ванпарламентарну владу.</s><s>Влада на Крфу је 26. августа/9. септембра 1916. донела одлуку да против њега и других учесника акције поведе истрагу и изведе их на суд због покушаја преврата и радњи против државе, заједно са осталим учесницима акције.</s>

<s>Написао је више текстова против Солунског процеса и брошуре намењене војсци на Крфу, агитујући против идеје о заједници са Хрватима и залагао само за српске интересе, те измирење са Аустроугарском.</s><s>Осумњичен је за сарадњу са Аписом у завереничкој акцији против регента Александра Карађорђевића, да је током рата био агент немачке службе и да је са Слободаном Јовановићем био писац устава за будућу владу.</s><s>Оптужен је за издају и осуђен на десет година робије, због чега је остао да живи у емиграцији, у Швајцарској, Бечу и Берлину.</s><s>Амнестиран је 1927. године.</s>

<s>Крајем 1927. године се разболео и отишао на лечење у Берлин, где је након четири месеца у Аугуста болници напрасно умро од капље на срцу.</s><s>Привремено је сахрањен на руском гробљу у Берлину.</s>

<s>Породица</s>

<s>Имао је браћу Гргура (1871—1955), који је био дипломата, историчар и универзитетски професор, Михаила који је био официр, Бранислава ( —1928) школовани пољопривредник и управник државног пољопривредног добра „Косанчић“ у Бачкој и Младена (1882—1913), пешадијског капетана I класе.</s>

<s>У Берлину је упознао Лужичку Српкињу, рођену као Јелисавета Ела Берник, касније познатију под именом Алиса Тепер.</s><s>Венчали су се у Бечу 1899, после чега је она променила име у Лујза Јакшић (1870—1942).</s><s>Радила је као наставница у Вишој женској школи.</s><s>Новчано му је помогла да покрене дневне новине „Штампа“ (1902).</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

<s>Албум старог Чачка 1870-1941, Музеј Чачак
Srpski novinari</s>

