Yuan Shikai
<s>Yuan Shikai (; 16. septembar 1859 – 6. jun 1916) bio je kineski vojskovođa i državnik, poznat po važnoj, ali kontroverznoj ulozi koju je igrao prilikom transformacije Kine iz monarhije u republiku, a pri čemu je od 1912. do smrti služio kao prvi predsjednik Republike Kine, te nakratko od 1915. do 1916. kao posljednji kineski car.</s>

<s>Rodio se u provinciji Henan u relativno imućnoj porodici, koja mu je pružila solidno konfucijansko obrazovanje.</s><s>Nakon što je dva puta pao na carskom ispitu nužnom za službu u upravi tadašnje dinastije Qing, odlučio je započeti vojnu karijeru kupivši porodičnim novcem čin u Huai armiji.</s><s>Brzo je postao štićenik generala Li Hongzhanga koji ga je 1885. poslao u vojno-diplomatsku misiju u susjednu Koreju, gdje se sljedećih nekoliko godina suprotstavljao nastojanjima Japana da tu zemlju dovede u svoju interesnu sferu.</s><s>Iz Koreje je povučen 1894. godine nedugo prije izbijanja rata sa Japanom, te je tako izbjegao odgovornost za katastrofalni poraz.</s><s>Yuan Shikai je sljedeće godine imenovan zapovjednikom Nove armije, koja je obučavana i opremljena po zapadnim uzorima, a brzo je postao blizak saveznik nepopularne carice Cixi.</s><s>Za vrijeme Bokserskog ustanka njegove trupe ne samo što se nisu priključile ustanicima, nego su brutalno gušile ustanak i pomagale stranim trupama pri napadu na carsku prijestolnicu Peking.</s><s>Yuan Shikai je nakon toga Novu armiju ojačao i proširio u Beiyanšku armiju, te zadržao de facto kontrolu nad njom čak i kada je nakratko smijenjen s mjesta njenog zapovjednika 1909. godine.</s><s>To je došlo do izražaja nakon izbijanja republikanskog ustanka 1911. godine, kada su carske vlasti Yuan Shikaija vratile na mjesto zapovjednika nadajući se da će on ugušiti ustanak.</s><s>Yuan je krajem godine porazio ustanike u bitci kod Yangxije, ali je odmah potom sa njima započeo pregovore, pri čemu su mu ponudili mjjesto predsjednika nove republikanske Kine.</s><s>Yuan je ponudu prihvatio, natjeravši posljednjeg cara Pu Yia na abdikaciju, te je u proljeće 1912. godine preuzeo dužnost predsjednika.</s><s>Njegov mandat su obilježila nastojanja da, usprkos nominalnog zalaganja za demokraciju, preuzme svu vlast i zavede autokratski režim, pri čemu je uglavnom uspio, slomivši otpor Kuomintanga čiji su čelnici prisiljeni na egzil; sa druge strane, nije uspio spriječiti Tibet i Mongoliju da se otcijepe od kineske vlasti i proglase nezavisnost, a i njegovo podilaženje Japanu prilikom ponižavajućih 21 zahtjeva 1915. godine je izazvalo duboko nezadovoljstvo u nacionalističkim krugovima.</s><s>Godine 1915. se nakratko proglasio carem, a što je izazvalo još jednu pobunu, zbog koje je nekoliko mjeseci kasnije abdicirao i ponovno preuzeo dužnost predsjednika.</s><s>Ubrzo nakon toga je umro od uremije; njegova smrt je stvorila vakuum moći u Kini koji su iskoristili ambiciozni gospodari rata i započeli turbulentni period koji će trajati do 1928. godine.</s>

<s>Vanjske veze 
 Early support for Yuan among overseas Chinese
  This etext first published in 1917 contains a detailed account of Yuan Shikai, his rise and fall.</s><s>Map of Yuan's mausoleum.</s>

<s>Kineski vojskovođe
Kineski političari</s>

