Hrvatinići
<s>Hrvatinići su knezovi i vojvode bosanske od druge polovina 13. vijeka do kraja 15. vijeka.</s><s>Pouzdano se zna da je Hrvatin Stipanić (Stjepanić) držao grad Ključ u župi Banici, oblast Usora,  po kome je kao glavnom svom posjedu dobio nadimak Ključki.</s><s>Tako ga u svojoj darovnici njegovom sinu zove Stjepan II Kotromanić.</s>

<s>Hrvatin Stjepanić 
Na samom kraju XIII vijeka hrvatski ban Pavle Šubić (Bribirski), sa svojim bratom i sinom (obojica nose ime Mladen), pokušava prodor u Bosnu.</s><s>U oblasti Usori, našao je Hrvatina Stipanića, koji se oteo vlasti bosanskog bana Stjepana I Kotromanića i od koga je oduzeo jedan dio, upravo najvažniju župu Banicu.</s><s>Hrvatin i Bribirski su u to vrijeme pristalice napuljskih Anžuvinaca.</s><s>Stoga napuljski kralj Karlo II.</s><s>Hrvatinu, njegovim sinovima, braći i rođacima za iskazanu vjernost i stečene zasluge, poveljom od 14. juna 1299. potvrđuje posjed Donjih kraja.</s><s>To je prvi takav istorijski naziv jednog dijela oblasti Usora.</s><s>Istodobno je ugarski kralj Andrija III. pustošio posjede svojih političkih protivnika, pa su stradali i posjedi Hrvatina i njegove braće.</s>

<s>Za prevlasti Bribirskih i njihova gospodstva u Hrvatskoj, Hrvatin je kao de inferioribus Bosne comes bio njihov vazal, pa mu je ban  Pavle za vjernu službu poveljom izdanom u Skradinu 2. februara 1301. zagarantovao mir i sigurnost, obećavši da će ga zajedno sa svojom braćom i sinovima uvijek štititi i braniti njegove zemlje i posjede od svakog neprijatelja, a oni njima obećavaju biti vjerni u svakoj prilici.</s><s>Njihovi odnosi su se oko 1303. pomutili, najvjerovatnije zbog toga što je Hrvatin podupirao protivnike Bribirskih, zbog čega je Mladin I Bribirski udario na njega.</s><s>Sukobi su nastavljeni do 30. marta 1304, kada su u Splitu Bribirski izdali ispravu knezu, njegovoj braći i sinovima kojom im jamče neokrnjen posjed njihovih gradova i posjeda.</s><s>To su potvrdili ispravom od 21. februara 1305. u kojoj Hrvatinova braća nisu spomenuta.</s>

<s>Ponašanje Hrvatina i njegovih sinova prema hrvatskom gospodinu izvanredno se uklapa u  političku sliku nepokorene Bosne.</s><s>Hrvatin je bio s pravom uvjeren da mu se neće ništa dogoditi ako hrvatskom gospodinu ili banu pomogne da se uvuče u Bosnu.</s><s>Neće ga dirati domaći bosanski ban jer se boji ipak Bribiraca, a Bribirci će ga maziti jer ga trebaju.</s>

<s>Međutim, kad je bilo jasno da Bribirci nisu uspjeli u svojim namjerama niti im je pošlo za rukom istjerati Kotromaniće, Hrvatinići opet mijenjaju odluku i vraćaju se pravom svom vladaru.</s><s>I ponovno znaju da će ih ovaj dočekati raširenih ruku, da će ih ostaviti u onim župama nad kojima je priznao njihovu vlast.</s><s>Tako Bribirci nisu uspjeli unijeti nijednu promjenu u politički život Bosne i samo su pomogli da su se Kotromanići još više učvrstili ne samo na banskoj stolici, već i u gospodstvu bosanskom.</s><s>God. 1315.</s><s>Hrvatin se spominje kao pokojni.</s>

<s>Vukoslav Hrvatinić 
Hrvatinovom sinu Vukoslavu ban Stjepan II Kotromanić, kao veliki političar i državnik, izdao je darovnicu kojom su župe Banica (Ključ) i Vrbanja (Kotor Varoš) postale porodično vlasništvo Hrvatinića.</s>

<s>Naime, sa stajališta bosanskog bana Stjepana II Hrvatin i njegovi sinovi su nevjernici jer su se povezali s 
hrvatskim gospodinom.</s><s>Zato Stjepan II, u prvoj poznatoj darovnici Vukoslavu, koju L. Thälloczy datira oko 1322. g, hvali zbog toga koraka »jere ostavi hrvatskoga gospodina i Bapšića«.</s><s>Bapšići su po svoj prilici Babonići koji, od 1287. g. drže Zemlenik, župu u Usori.</s><s>Slično kao i u dignitariju ugarskih isprava tako se i u ovoj Stjepanovoj darovnici spominju svjedoci, kao dobri Bošnjane.</s><s>To su: tepčija Radoslav s braćom, knez Dabiša s braćom, knez Dragaš, župan Krkša (također svi s braćom).</s><s>Zatim se nabrajaju i „ostali svjedoci“: od Zagorja (župan Poznan), od Rame (knez Ostoja), od Uskoplja (Hrvatin Vlković), od Usore (vojvoda Vojko i Vraneš Čeprnić), ot Soli (župan Budoš, čelnik Hlap), ot Trebotia (župan Ivan), a pristav »od dvora« je Vuk Sčitković, vojvoda bosanski!</s><s>Prema tome, izvanredni su podaci o pratnji bana Stjepana II i njegova brata Vladislava.</s><s>Stjepan II je gospodar: Zagorja, Rame, Uskoplja, Usore, Soli i Trebotića.</s>

<s>Prisutno je dvanaest svjedoka, jer je  knez Vukoslav zahtijevao jamstvo i najvažnijih banovih dostojanstvenika i savjetnika, dobrih ljudi, koji su kao banovi činovnici vladali bosanskim zemljama.</s><s>Činjenica, nadalje, da su Stjepan II i Vladislav pristali na tako svečanu zakletvu knezu Vukoslavu upućuje na zaključak koliko je Vukoslavova „izdaja“ hrvatskoga bana Pavla, to jest „hrvatskog gospodina“ za Stjepanovu Bosnu bila važna.</s>

<s>Vukac Hrvatinić 
Vukac Hrvatinić, vojvoda (?, na poč.</s><s>14. vijeka – ?, nakon 10. aprila 1378), najmlađi sin kneza Hrvatina Stjepanića.</s><s>Od oca je baštinio župu Vrbanju s gradom Kotorom.</s><s>Prvi se put spominje u nedatiranoj povelji banice Elizabete i sina joj Stjepana II Kotromanića.</s><s>Njome su banica majka i mladi ban zakleli knezu Vukcu da neće biti njihov talac.</s><s>Otada je knez bio vjeran bosanskim vladarima.</s><s>Nakon promjene na bosanskom prijestolju 1353. spominje se knez Vukac s bratijom u dvjema poveljama (vjerovatno iz 1353-1354) kneza Vladislava Kotromanića, njegove žene Jelene te njihovih sinova, bana Tvrtka i kneza Vuka.</s>

<s>Kada su na početku 1357. neki članovi roda Hrvatinića napustili bosanskog bana Tvrtka, Vukac mu je ostao vjeran.</s><s>Kada je u ljeto 1363. ugarski kralj Ludovik I zaratio s Bosnom te dolinom Vrbasa prodro s vojskom do grada Sokola, središta župe Plive, tamo ga je zaustavio Vukac i odbranio opsjedani grad.</s><s>Za to mu je Tvrtko 11. augusta 1366. darovao župu Plivu.</s><s>Tvrtko tada naziva Vukca vojvodom.</s><s>Posljednji put se Vukac pominje među svjedocima i ručnicima kralja Tvrtka I Kotromanića u povelji kojom je on 10. aprila 1378. potvrdio Dubrovčanima povlastice svojih prethodnika.</s>

<s>Hrvoje Vukčić Hrvatinić 
Naslijedio ga je njegov sin Hrvoje Vukčić Hrvatinić, najpoznatiji Hrvatinić.</s><s>Nakon krunidbe u Zadru za ugarskoga kralja (1403), Ladislav je postavio Hrvoja za glavnog namjesnika u Ugarskoj, Hrvatskoj, Dalmaciji i Bosni te ga imenovao hercegom splitskim, darovavši mu uz to ostrva Brač, Hvar i Korčulu.</s><s>Otada je Hrvoje nosio titulu herceg Splita, potkralj Dalmacije i Hrvatske, veliki vojvoda bosanski i knez Donjih kraja.</s><s>Nakon mnogih sukoba Sigismund je oduzeo Hrvoju župu Sanu, ostrva Brač, Hvar i Korčulu, a Split uzeo pod svoju zaštitu.</s><s>Hrvoje je tada zatražio pomoć nezadovoljnih bosanskih velikaša i Osmanlija.</s><s>Neopravdano mu se pripisuje „slava“ da je doveo Osmanlije u Bosnu.</s>

<s>Matija Vojsalić Hrvatinić 
Posljednji poznati član porodice Hrvatinića je Matija Vojsalić Hrvatinić.</s><s>Bio je praunuk Vojislava Hrvatinića, brata Hrvoja Vukčića.</s><s>Bio je drugi i posljednji od dva osmanska kralja Bosne.</s><s>Osmanski sultan Mehmed II ga je 1472. godine proglasio kraljem Bosne.</s><s>Na toj poziciji, koja je nosila malo pravih ovlasti, naslijedio je Matiju Radivojevića Kotromanića.</s><s>Godinu dana prije ugarski kralj Matija Korvin je bosanskim kraljem proglasio Nikolu Iločkog.</s><s>Vojsalić je smijenjen 1476. godine zbog stvaranja urote s Mađarima protiv Osmanskog carstva.</s><s>Tada se posljednji put spominje, i to u dubrovačkim zapisima.</s>

<s>Literatura 
 Nada Klaić, Zagreb : Eminex, 1994.</s><s>-Srednjovjekovna Bosna 
 Hamdija Kreševljaković, Naše starine I, Zavod za zaštitu spomenika kulture BiH, Sarajevo, 1954.</s><s>-Stari bosanski gradovi
 Ivo Bojanovski, Arheološki pregled 23, Savez arheoloških društava Jugoslavije, Beograd, 1982, 140–142.</s><s>-Ključ na Sani, Ključ – srednjovjekovni grad.</s><s>Vjekoslav Klaić, Poviest Bosne
 Sima Ćirković, Beograd 1964 -Istorija srednjovjekovne bosanske države</s>

<s>Hrvatinići
Donji Kraji</s>

