Kusam ibn Abas
<s>Kusam ibn Abas (; Meka, sredina 620-ih – Širin-Kint ili Samarkand, 676/677) bio je mladi pratilac i rođak islamskog poslanika Muhameda, sin Abasa ibn Abdul-Mutaliba i Lubabe bint al-Haris.</s><s>Obnašao je dužnost guvernera Hidžaza i upravitelja hadža tokom Alijeve vladavine kalifatom, a kasnije je učestvovao u osvajanju Transoksijane.</s><s>Uz njegovu smrt vežu se brojne legende i danas je najpoznatiji po samarkandskoj grobnici oko koje se u abasidskom periodu razvio sakralni kompleks, a potom u timuridskom i nekropola Šah-e Zinda, jedna od najposjećenijih lokacija u Centralnoj Aziji.</s>

<s>Biografija 
Biografske informacije o Kusamu ibn Abasu pojavljuju se u primarnim izvorima kao što su Sirat Rasul Alah od ibn Ishaka, al-Sira al-nabavija od ibn Hišama, Kitab al-tabakat al-kubra od ibn Sada, Kitab al-muhabar od Muhameda ibn Habiba al-Bagdadija, Džamharat al-nasab Kurejš va ahbaruha od al-Zubajra ibn Bakra, Ansab al-ašraf i Futuh al-buldan od al-Balazurija, al-Garat od Ibrahima al-Sakafija, Kitab al-buldan od al-Jakubija, Tarih al-rusul va al-muluk od al-Tabarija, Tarih-e Buhara od Naršahija, Nahdž al-balaga od Šarifa al-Razija, Kandija-je hurt od nepoznatog autora (ur.</s><s>I. Afšar), Kitab al-išarat ila marifat al-zijarat od Alija al-Haravija, al-Kamil fi al-tarih od ibn al-Asira, Vafajat al-ajan va anba al-zaman od ibn Halikana, Tarih al-Džahangušaj od Ata-Malika Džuvajnija i al-Rihla od ibn Batute.</s><s>Noviji historičari i drugi naučnici koji su rekonstruirali Kusamov život uključuju W. Bartholda, H. al-Ziriklija, G. A. Pugačenkovu, C. E. Boswortha, R. Marefat i braću Özoguz.</s>

<s>Rani život 
Kusam je rođen u arabijskom gradu Meki, kao sin Abasa ibn Abdul-Mutaliba i Lubabe bint al-Haris.</s><s>Njegov otac Abas pripadao je kurejškom klanu Banu Hašimu i bio je stric islamskog poslanika Muhameda.</s><s>S očeve strane, Kusam ibn Abas je dakle bio rođak Muhameda ibn Abdulaha i Alija ibn Abi Taliba, a sva trojica imali su zajedničkog djeda Abdul-Mutaliba.</s><s>Abasova supruga i Kusamova majka Lubaba, poznata i kao Um al-Fazl (dosl.</s><s>Fazlova majka) ili Lubaba al-Kubra (dosl. starija ili velika), bila je kćer al-Harisa ibn Hazna iz amirskog klana Banu Hilala, sestra Muhamedove supruge Mejmune, te druga žena koja je prihvatila islam (nakon Hatidže).</s><s>Prema pisanju historičara al-Tabarija, Abas i Lubaba su imali sedmero djece – kćer Um Habib i šest sinova: Kusama, Abdul-Rahmana, Mabada, Ubajdulaha, Abdulaha i Fazla.</s>

<s>Precizan datum Kusamovog rođenja nije poznat, no na temelju raspoloživih informacija može se približno datirati u sredinu 620-ih.</s><s>Naime, historičar ibn Sad prenosi razgovor Kusamove majke Lubabe i Muhameda u kojem ga ona obavještava da je saznala za trudnoću njegove kćerke Fatime, a on joj odgovara da je dobro informirana i da će uskoro dojiti novorođenče zajedno s Kusamom.</s><s>Sukladno ovim podacima, može se zaključiti da je Kusam rođen prvih godina poslije hidžre (622), odnosno prije rođenja Fatiminog sina Hasana (625).</s><s>Ibn Sad također navodi da je Lubaba prema Muhamedovoj preporuci kasnije uistinu dojila Hasana zajedno s Kusamom.</s>

<s>Drugi ranoislamski historičari bilježe Kusama kao mladog ashaba, jednog od rijetkih prisutnih za vrijeme sahranjivanja Muhameda.</s><s>Skupa s bratom Fazlom, ocem Abasom, slugama Usamom i Šukranom te Alijem, Kusam je prvo učestvovao u obrednom pranju.</s><s>Prilikom gusula, Ali je privukao Muhamedovo tijelo grudima, Abas, Fazl i Kusam su mu pomagali da ga okrene, a Usama i Šukran su lijevali vodu na tijelo bez skidanja košulje.</s><s>Neposredno kasnije, Kusam, Fazl, Abas, Ali i Šukran su spustili Muhamedovo tijelo u grob.</s><s>Tokom ovih događaja Kusam je imao oko osam godina, a o njegovom životu tokom vladavine prve trojice kalifa (Abu Bakra, Omara i Osmana) nikakvi detalji nisu poznati.</s><s>Njegov privatni život isto je nepoznanica i prema većini dostupnih genealogija nije imao potomstva, iako određeni izvori spominju sina Halida i kunju Abu Džafar ("otac Džafara").</s><s>Pojedini hadisi ističu Kusamovu fizičku sličnost s Muhamedom, međutim, takve predaje muhadiski gledano nisu autentične (sahih) i suvremeni historičari smatraju ih kasnijim abasidskim pokušajem pripisivanja vrlina svojim precima, zbog jačanja legitimiteta njihove vlasti.</s><s>Sam Kusam muslimanom je postao relativno kasno, slijedeći primjer svog oca nakon osvajanja Meke (630).</s>

<s>Politička karijera 
Usprkos tome što su podaci o Kusamovom životu za vrijeme vlasti prve trojice kalifa oskudni, poznato je da je bio odan Aliju i da je odbijao prisegnuti Abu Bakru.</s><s>Nedugo nakon Alijevog preuzimanja kalifata, Kusam je postavljen na položaj guvernera (amira) Meke.</s><s>Historičar W. Madelung u svojoj opsežnoj monografiji navodi da je Ali najvjerojatnije ovlastio Kusama početkom decembra 656. (36.</s><s>AH) prilikom boravka njegove vojske u Basri, neposredno nakon pobjede u bitki kamile i uoči putovanja u Kufu.</s><s>Ova pretpostavka temelji se na historijski ovjerenom imenovanju Abdulaha ibn Abasa za guvernera Basre odnosno Zijada ibn Abiha za njegovog zamjenika, zbog čega Madelung drži izglednim da je istovremeno postavio i Kusama za guvernera Meke odnosno Omara ibn Abi Salamu za guvernera Bahreina.</s><s>Još prije toga, Ali je na položaj guvernera jemenske Sane postavio Ubajdulaha ibn Abasa, Kusamovog i Abdulahovog brata.</s>

<s>Imenovanje trojice braće iz Banu Hašima za guvernere izazvalo je negodovanje Malika al-Aštara i dijela pristaša koji su prigovorili Aliju zbog navodne kurejške privilegiranosti, no on im je objasnio da su mu ključni ljudi potrebni za nadolazeće bitke i da se većina njegove porodice bori skupa s njima.</s><s>Kusam je na navedenom položaju zamijenio Harisa ibn Rabija (Abu Katadu al-Numana), ansarita također postavljenog od strane Alija.</s><s>Tradicionalni izvori ne spominju Kusama kao učesnika bitke kamile, stoga Madelung ističe mogućnost da ga je Ali u grad poslao iz Medine ili Rabaze, nakon što su pobunjenici na čelu s Aišom, Talhom i Zubajrom napustili Meku.</s><s>Svejedno, Kusamova porodica odigrala je važnu ulogu u pomaganju Alija prilikom izbijanja građanskog rata – historičar al-Balazuri bilježi da je Kusamova majka Lubaba iz Meke obavještavala Alija o potezima pobunjenika.</s><s>Iako je izglednije da je Lubaba u to vrijeme već bila mrtva, ovi podaci prema Madelungu svjedoče o čvrstoj vezi Alija i Abasida.</s>

<s>U proljeće 657.</s><s>Ali je Kusamu dao namjesništvo nad Medinom, zajedno s postojećim nad Mekom.</s><s>Kusam je tako zamijenio Sahla ibn Hunaifa, dotadašnjeg guvernera Medine koji je napustio grad zbog priključenja Alijevoj vojsci uoči bitke kod Sifina, a kojeg je Ali postavio na taj položaj u oktobru 656. kada je sam napuštao Medinu zbog pohoda na Basru.</s><s>Osim Meke i Medine, Kusamove ovlasti su istovremeno proširene i na Taif, zbog čega ga se u historijskim djelima ponekad naziva i guvernerom Hidžaza.</s><s>U kontrastu spram Madelungovog tumačenja kronologije Kusamove političke karijere, historičar C. E. Bosworth u svojoj biografiji pruža obrnuti redoslijed preuzimanja namjestništva, navodeći kratko da je prvo postao guverner Medine neposredno nakon Alijevog stupanja na vlast (36.</s><s>AH), odnosno guverner Meke i Taifa godinu kasnije (37.</s><s>AH) kada su Aiša, Talha i Zubajr pokrenuli pobunu.</s>

<s>Upravljanje hadžom
Godine 38.</s><s>AH (658/659.</s><s>AD) Kusamu je povjeren i položaj upravitelja hadža (amir al-hadž).</s><s>U al-Razijevoj Nahdž al-balagi sačuvano je Alijevo pismo u kojem savjetuje Kusama da dobro postupa s ljudima, daje im pravne upute (fetve) i koristi novac iz pokrajinske riznice (bajt al-mal) u dobrotvorne svrhe:</s>

<s>Muavijina zavjera
Krajem 39.</s><s>AH odnosno tokom aprila i maja 660.</s><s>AD, Kusam je bio meta Muavijine zavjere da iskoristi hadž kao krinku za širenje propagande i skupljanje narodne podrške njegovom pravu na kalifat.</s><s>Muavija je razradio ovaj plan nakon raznih neuspjeha da proširi svoj utjecaj u Arabiji, a Meku je odabrao iz razloga što se radilo o gradu Kurejša koji su se među prvima usprotivili Alijevoj vlasti i stoga je očekivao da će biti skloniji suradnji s njim nego Medina i ostali dijelovi Arabije.</s><s>Potajno je pozvao Jazida ibn Šadžaru al-Rahavija, jednog od zapovjednika sjeverne sirijske vojske i pobožnog muslimana, uputivši ga u Meku da okupi hodočasnike, zatraži od njih pokornost Muaviji i objavi im rat u slučaju neposlušnosti, te naposljetku moli s njima i preuzme upravljanje hadžom.</s><s>Muavija je ovom prilikom optužio Kusama da je "jedan od onih koji su ubili Osmana i prolili njegovu krv", rekavši Jazidu da će njegovo svrgavanje biti zadovoljstvo za obojicu i samog Boga.</s><s>Historičar W. Madelung drži da su Muavijine optužbe neosnovane i u skladu sa službenom omejadskom propagandom kojom se sve pripadnike Banu Hašima kolektivno okrivljavalo za smrt Alijevog prethodnika.</s>

<s>Unatoč tome što je Jazid ibn Šadžara nasjeo na Muavijinu podvalu, imao je prigovore u vezi s uporabom nasilja u Svetoj džamiji tokom mjeseca hodočašća, odgovorivši Muaviji da je spreman poći samo ako mu se daju odriješene ruke da za postizanje mirovnog sporazuma djeluje po vlastitom nahođenju.</s><s>Također, dao je Muaviji do znanja da ukoliko nije zadovoljan ničim drugim osim nasiljem (gašm), upotrebom mača i teroriziranjem nevinih, trebao bi potražiti nekog drugog.</s><s>Muavija se na to povukao i uvjerio ga da se u potpunosti uzda u njegova načela i postupke.</s><s>Jazidu je potom povjerio vojsku od tri hiljade ljudi, neobaviještenih o cilju misije sve do odlaska iz Sirije.</s><s>Prošavši kroz Vadi al-Kuru i al-Džuhfu, pritom zaobilazeći neprijateljsku Medinu, stigli su u Meku dana 27. aprila 660. (10. zul-hidžeta 39.</s><s>AH).</s>

<s>Saznavši da su Sirijci stigli do al-Džuhfe, Kusam se javno obratio stanovnicima Meke, obavijestio ih o prijetnji i pozvao da otvoreno kažu jesu li se skupa s njim spremni suprotstaviti neprijatelju.</s><s>Budući da isprva nitko nije progovorio, poručio im je da su svoje namjere razjasnili šutnjom i sišao s propovjedaonice, spreman da napusti grad.</s><s>Na ovo je reagirao vratar Šajbah ibn Osman al-Abdari iz Banu Abdul-Dara, klana tradicionalno zaduženog za čuvanje ulaza Kabe, pozivajući Kusama da ostane u Meki, uz uvjeravanje da narod stoji iza njega i Alija te da će se pokoravati njegovim naredbama.</s><s>Ipak, Kusam nije imao povjerenja u narod i inzistirao je na napuštanju grada odnosno sklanjanju u obližnjoj jaruzi, tvrdeći da je to do dolaska pojačanja jedini način da spasi svoj život i pokrajinsku riznicu (bajt al-mal).</s><s>U Meku je iz Medine istovremeno stigao Abu Said al-Hudri, ansarit i Kusamov osobni prijatelj koji ga je također pozvao da ne odlazi iz grada, objašnjavajući mu da je od iračkih hodočasnika u Medini saznao da mu Kufljani šalju pojačanje na čelu s Makilom ibn Kaisom al-Rijahijem.</s><s>Kusam je na to Abu Saidu pokazao Alijevo pismo u kojem ga na temelju obavještajnih podataka upozorava na neprijateljski pohod:</s>

<s>Ali je istovremeno naredio Makilu ibn Kaisu da istjera Muavijinu ekspediciju iz Hidžaza, zbog čega je pismom savjetovao Kusama da ostane nepokolebljiv dok mu pojačanje ne stigne.</s><s>Nakon što je Abu Said al-Hudri pročitao pismo, Kusam mu je rekao da mu Alijeva obavijest nije od koristi jer je saznao da će sirijska konjica stići u Meku prije Makila, odnosno da trupe potonjeg neće doprijeti prije svršetka hadža.</s><s>Abu Said je svejedno nastavio nagovarati Kusama da ostane u gradu i tako osvjetla obraz pred svojim imamom i narodom, argumentirajući da će se neprijatelj zasigurno ustručavati napasti svetište čija je nepovredivost na snazi ne samo u islamu, već je to bila i ranije u tzv. dobu neznanja (džahilija).</s><s>Kusam je naposljetku odlučio ostati u gradu.</s><s>Kada je Jazid ibn Šadžara stigao u Meku, naredio je glasniku da poruči puku da će svi biti sigurni, osim onih koji se pokušaju miješati u "njihove aktivnosti i ovlasti".</s><s>Kurejši, ansariti, ashabi i pobožni muslimani smjesta su pohitali da postignu mirovni sporazum između dviju strana.</s><s>Na ruku im je išlo to da su obje strane izbjegavale sukob – Kusam zato što nije vjerovao stanovništvu Meke, a Jazid zato što je bio čovjek sklon asketskoj pobožnosti i gnušao se mogućnosti oskrnavljenja Kabe.</s>

<s>Jazid ibn Šadžara se uskoro sam obratio narodu Meke, sugerirajući da je poslan u grad da moli s ljudima, naređuje dobro i odvraća od zla.</s><s>Shvatio je da se Kusamu ne sviđa ono zbog čega je došao jer nerado se molio s njim, dok su on i njegovi Sirijci također mrzili da se mole s guvernerom.</s><s>Kada bi se Kusam složio, obojica su se trebala odreći vođenja molitve i izbor propovjednika prepustiti narodu Meke, a kada bi to Kusam to odbio, onda bi se izboru usprotivio i Jazid, zlobno dobacujući da je u poziciji da ga zarobljenog odvede u Siriju jer nema nikog tko bi ga zaštitio.</s><s>Jazid je zatražio od Abu Saida al-Hudrija da djeluje kao posrednik, na što je Kusam spremno pristao.</s><s>Narod je naposljetku za imama izabrao Šajbaha ibn Osmana al-Abdarija i molio se s njim, dok je Jazid shvatio da nema željenu potporu i stoga je odlučio brzo napustiti Meku.</s><s>Konjanici Makila ibn Kaisa stigli su u grad neposredno nakon hadža gdje su ih informirali o odlasku Sirijaca, stoga su krenuli u potjeru i kod Vadi al-Kure zarobili desetoricu koji su zaostajali za glavninom.</s><s>Jazid je obaviješten o zarobljavanju njegovih trupa, no nije se usudio vratiti i upustiti se u bitku.</s><s>Makil je zatim nesmetano prošao kroz Dumat al-Džandal i odveo zarobljenike u Kufu.</s>

<s>Kraj namjesništva
Kusam je prema svemu sudeći zadržao položaj guvernera tokom cijelog ili većeg dijela Alijeve vladavine.</s><s>Posljednje mjesece njegovog namjestništva obilježio je vrhunac vojnog sraza Alija i Muavije, zbog čega je makar nakratko gubio mandat nad Mekom.</s><s>Na ljeto 660.</s><s>Muavijin zapovjednik Busr ibn Abi Artat pokrenuo je pohod protiv Hidžaza i Jemena, sa zadatkom da osvoji Medinu, Meku, Sanu i al-Džanad.</s><s>Za razliku od pobožnog i miroljubivog Jazida ibn Šadžare čija misija ranije nije urodila plodom, Muavija je ovog puta odabrao Busra jer je pokazivao izrazitu beskrupuloznost i brutalnost.</s><s>Busr je prvo zauzeo Medinu, zaprijetio stanovnicima masakrom ukoliko se ne pokore Muaviji i na poziciju guvernera postavio Abu Hurajru.</s><s>Alijev guverner Abu Ajub al-Ansari je nešto prije toga napustio grad i sklonio se u Kufu, a precizan datum kada je na tom položaju prethodno zamijenio Kusama nije poznat.</s><s>Nakon što se osigurao kontrolu nad Medinom, Busr i njegova vojska od 2600 do 3000 ljudi krenuli su prema Meki, usput ubijajući i pljačkajući.</s>

<s>Saznavši da se Busrove trupe približavaju Meki, Kusam se ovog puta smjesta sklonio iz grada, zajedno s brojnim stanovnicima.</s><s>Oni koji se nisu priključili masovnom egzodusu za novog guvernera izabrali su Šajbaha ibn Osmana, čovjeka prihvatljivog Jazidu ibn Šadžari.</s><s>Pred Busra je izišla kurejška delegacija i on im je poručio da ukoliko bude djelovao po vlastitom nahođenju, neće ostaviti živu dušu u gradu.</s><s>Stanovnici su ga potom preklinjali da se smiluje svom narodu i plemenu, a on je odgovorio šutnjom i na taj način ih je držao u neizvjesnosti.</s><s>Ranoislamski historičar al-Sakafi navodi da je Busr ponovo prošao Mekom prilikom povratka iz Jemena, što W. Madelung smatra evidentno pogrešnim i dodaje da je Kusam najvjerojatnije brzo vratio kontrolu nad gradom nakon Busrovog izlaska iz Meke.</s><s>Prema određenim izvorima, Kusama je 660. zamijenio Omejad Utba ibn Abi Sufjan, postavši osamnaesti guverner Meke.</s>

<s>Kasni život i smrt</s>

<s>Mauzolej</s>

<s>Lokacija</s>

<s>Historija</s>

<s>Arheologija</s>

<s>Arhitektura</s>

<s>Umjetnost</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s></s>

<s>Arapski vojskovođe
Rašidunski guverneri
Ashabi
Muhamedova porodica
Biografije, Meka
Biografije, Medina</s>

