Sekstije Niger
<s>Sekstije Niger () bio je rimski pisac djela iz farmakologije, koji je živio za vrijeme Augustove vladavine ili nešto kasnije (1. stoljeće n.e.).</s><s>Možda je identičan sa sinom filozofa Kvinta Sekstija, koji je nastavio njegovu filozofsku školu.</s>

<s>Život i djelo</s>

<s>Na temelju Pedanija Dioskorida i Plinija Starijeg, koji spominju Nigerovo djelo, možemo zaključiti da je Niger svoje djelo napisao nakon što je Juba II, kralj Mauretanije, napisao svoju raspravu o euforbiji, za koju su Dioskorid i Plinije znali iz Nigera, te prije no što je Plinije napisao svoje Poznavanje prirode, dakle u razdoblje između kraja 1. stoljeća pne. i prve polovice 1. stoljeća n.e. Celije Aurelijan omogućuje nam da dodatno suzimo mogući datum, budući da ovaj pisac Sekstija Nigera spominje kao prijatelja Tulija Basa, kojeg citira Skribonije Largo: budući da je Skribonije pisao početkom i sredinom 40-ih, to bi trebalo suziti razdoblje Nigerova djelovanja na vrijeme prije 40. g. n.e.</s>

<s>Nigerovo farmakološko djelo bilo je materia medica napisana na grčkom i, prema Erotijanu, imala je naslov περὶ ὕλης ("O materijalu", "O [medicinskim] tvarima").</s><s>Dioskorid ga naziva učenikom Asklepijada iz Bitinije i s omalovažavanjem govori o njemu i ostalima iz te škole zbog nedostatka brige u istraživanju lijekova koju preporučuju.</s><s>Unatoč tom nepoštivanju, čini se jasnim da je Niger bio glavni izvor Dioskorida kao i Plinija.</s><s>Mnoge Plinijeve knjige sadrže dugačke dijelove slične Dioskoridovim odlomcima; a za sve ove knjige Plinije kao izvor navodi Nigera.</s><s>Suprotno starom stajalištu da je Plinije koristio Dioskorida, Wellmann primjećuje da ponekad Plinije, a ponekad Dioskorid pruža detaljniju obradu teme i da su njih dvojica bili gotovo suvremenici.</s><s>Za razliku od Dioskorida, Plinije piše o Nigeru s velikim poštovanjem kao "vrlo marljivom medicinskom piscu" (diligentissimus medicinae), visoko ga je cijenio i Galen ga je također visoko cijenio.</s><s>Djelo je obrađivalo medicinske učinke biljaka i životinja; obrada narodnih vjerovanja može se vidjeti u Nigerovim komentarima o daždevnjaku:</s>

<s>Sextius venerem accendi cibo earum, si detractis interaneis et pedibus et capite in melle serventur, tradit negatque restingui ignem ab iis.</s><s>Sekstije kaže da se njihovom konzumacijom povećava seksualna želja, ako se čuvaju u medu s uklonjenim crijevima i glavom i nogama, ali poriče da oni mogu gasiti vatru.</s>

<s>Na temelju pregleda paralelnih odjeljaka kod Dioskorida i Plinija, Wellmann zaključuje da su među Nigerovim uzorima bili botaničar Teofrast i pisac o zmijama Apolodor.</s>

<s>Mnogi misle da je Sekstije Niger bio i filozof, sin Kvint Sekstija i njegov nasljednika na čelu filozofske škole, tzv. škole sekstijevaca, koja je nakratko procvjetala u Augustovo doba, ali je zamrla do vremena Seneke Mlađeg.</s><s>Škola je imala sličnosti sa stoicizmom i pitagorejstvom i preporučivala je vegetarijanstvo; iako je stariji Sekstije pisao na grčkom, filozofija je imala rimski karakter.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura
 Deichgräber, Karl, 1931, 'Sextius Niger' RE Suppl.</s><s>V 971, 34-972, 24.</s><s>Lana, I., 1953, 'Sextiorum Nova et Romani Roboris Secta' RFIC 31, 1953, 1-26 and 209–34.</s><s>Wellman, Max, 1889, 'Sextius Niger' Hermes 24, 530–69.</s>

<s>Rimski liječnici
Rimski filozofi</s>

