Međunarodni dan maternjeg jezika
<s>Međunarodni dan materinskoga jezika obilježava se svake godine 21. veljače od 2000. godine, s ciljem unapređivanja, učenja i razvoja materinskog jezika, te njegovanja jezične i kulturne različitosti i višejezičnosti.</s>

<s>UNESCO-v dokument 16/C iz 1970. godine kaže »Materinski jezik označuje put ljudskog bića i pomoću njega ono ulazi u društvo, čini svojom kulturu grupe kojoj pripada i postavlja temelje razvoju svojih intelektualnih sposobnosti.«</s>

<s>Povijest</s>

<s>UNESCO je 1999. godine na 30. zasjedanju Glavne skupštine na prijedlog Bangladeša proglasio dan 21. veljače Međunarodnim danom materinskoga jezika.</s><s>Važnost toga dana potvrđena je godine 2001. aklamacijom na 31.</s><s>Glavnoj skupštini.</s><s>Tada je usvojena Deklaracija o kulturnoj različitosti, gdje u 5. članu piše: »...svakoj se osobi mora omogućiti izražavanje i stvaranje djela na jeziku koji izabere, posebice na materinskome jeziku...« Od tada se svake godine slavi u svijetu Međunarodni dan materinskoga jezika kao jedan od zajedničkih simbola ravnopravnosti svih naroda (na žalost, u praksi još uvijek nepostignute).</s>

<s>Bit će da nije slučajno da je Međunarodni dan materinskoga jezika prihvaćen na prijedlog Bangladeša.</s><s>Kada je 1947. u Britanskoj Indiji prestala britanska kolonijalna vlast, stvorene su dvije neovisne države, Indijska Unija (s hinduskom vjerskom većinom) i Pakistan (s muslimanskom većinom).</s><s>Bile su podijeljene i neke indijske etničke provincije.</s><s>Tako je Bengalija podijeljena na indijsku saveznu državu Zapadni Bengal (glavni grad Kalkuta) i na nekadanju pakistansku pokrajinu Istočni Bengal, teritorijalno nepovezanu s glavninom Pakistana.</s><s>Pakistanska je vlada provodila centralističku politiku.</s><s>Među ostalim je nametala jezik urdu cijelomu ondašnjem Pakistanu.</s><s>To je bio jedan od razloga ratu u kojem je u Istočnom Bengalu godine 1971. proglašena neovisna država Bangladeš (glavni grad Dhaka), s bengalskim kao službenim jezikom (uglavnom istim kao u indijskoj saveznoj državi Zapadni Bengal).</s>

<s>Hindi i urdu</s>

<s>Bangladeš ima razloga da se brine za status materinskih jezika.</s><s>Uz temu indijskoga potkontinenta, vrijedno je spomenuti još jedan jezični problem.</s><s>U sadašnjem je Pakistanu službeni jezik standardni urdu, u Indiji imaju u pojedinim saveznim državama službeni status domaći standardni jezici, ali hindi je službeni jezik ne samo u državama gdje je domaći nego ima službeni status, uz engleski jezik, i u Uniji kao cjelini.</s><s>Ali tu se pojavljuje i jedna lingvistička zanimljivost.</s><s>Standardni hindi i standardni urdu zapravo su specifična lingvistička cjelina u smislu da u poredbenoj gramatici arioindijskih jezika ne mogu figurirati ni hindi ni urdu nego neki zajednički oblik koji se ponekad naziva hindustani.</s><s>Uz neke manje razlike hindi i urdu imaju osnovne (»pučke«) jezične crte identične, pa i u civilizacijskom rječniku imaju zajedničku englesku jezičnu komponentu, ali bitna je razlika, uz pismo (hindi domaće, urdu arapsko), što je glavnina civilizacijskoga rječnika u urduu perzijsko-arapska, u hindiju sanskrtska.</s>

<s>Iz te situacije na indijskome potkontinentu može se nešto naučiti i u širem jezikoslovnom smislu.</s><s>Pakistanci koji se služe urduom i oni Indijci koji se služe hindijem imaju bezuvjetno pravo smatrati urdu odnosno hindi svojim materinskim jezikom.</s><s>"Lingvisti komparatisti nemaju apsolutno nikakva prava da im to poriču zato što je za poredbenu gramatiku civilizacijski rječnik savršeno nevažan.</s><s>S druge strane ni na same jezikoslovce ne valja »vršiti pritisak« da bi kriterije koji vrijede u većini lingvističkih disciplina, prije svega u normativnoj gramatici, morali primjenjivati i u svojem kabinetskome komparatističkom radu.</s>

<s>Istina jest da je izložena jezična stvarnost prilično složena, ali nije moguće nikakvo pojednostavnjivanje.</s><s>Svaki bi pokušaj mogao završiti samo stvaranjem ovakve ili onakve nepravde.</s><s>S druge strane, izložena stvarnost s indijskoga potkontinenta, to jest poluotoka, može poslužiti (mutatis mutandis) i za neke bar ograničene usporedbe na južnoslavenskome prostoru. "</s>

<s>Represije 
Materinski je jezik blago prema kojemu se svaki čovjek mora odnositi i s ljubavi i s poštovanjem.</s><s>I svakomu bi to moralo biti omogućeno, bar prema riječima iz Deklaracije citirane na početku ovog teksta.</s><s>Ali prosječan bi Europejac bio iznenađen kada bi saznao kolikim je ljudima to onemogućeno i u samoj Europi, a da se i ne govori o drugim kontinentima, prije svega o Africi.</s><s>Čak Francuska, tradicionalan simbol ljudskih prava, u pogledu materinskoga jezika Bretonaca i Korzikanaca ponaša se krajnje diktatorski.</s><s>No najgore je stanje u subsaharskoj Africi, osobito u bivšim francuskim kolonijama.</s><s>Ne može se doduše reći da u takozvanoj Crnoj Africi nema baš nikakva napretka, ima ga ali samo u nekom smislu prije svega u bivšim britanskim kolonijama (time se ne želi reći da su Britanci humanije postupali u kolonijalno doba, naprotiv, ali nisu se otvoreno i organizirano trudili za nametanje engleskoga jezika).</s>

<s>Danas u Crnoj Africi samo razmjerno neznatna privilegirana manjina vlada jezikom bivšega kolonizatora.</s><s>To je u većini država danas jedini službeni jezik.</s><s>Zato je ta manjina zapravo očito privilegirana i otvoreno se brine da se taj privilegij nastavi i u budućnosti.</s><s>Danas se izvan Europe sukobljavaju tri procesa: imperijalističko forsiranje engleskoga ne samo kao jedinoga međunarodnoga, kastinsko čuvanje bivšega kolonijalnog jezika, i sporo, gotovo osmotsko napredovanje novih neeuropskih standardnih jezika.</s><s>"Ono što je najgore i praktički sramotno jest da se međunarodna tijela i međunarodne organizacije prave kao da u tom pogledu nema nikakva problema."</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>UNESCO-va službena stranica posvećena Međunarodnom danu materinskoga jezika 
 O Međunarodnom danu materinskoga jezika na UN-ovoj službenoj stranici</s>

<s>Svjetski dani
Jezici</s>

