Škola sekstijevaca
<s>Škola sekstijevaca bila je rimska filozofska škola.</s><s>Utemeljio ju je oko 50. pne.</s><s>Kvint Sekstije, a kasnije nastavio njegov sin Sekstije Niger.</s><s>Škola je bila od malog značaja i brzo se ugasila, negdje oko 19. godine n.e., uglavnom zahvaljujući zabrani stranih kultova.</s><s>Radilo se o filozofiji u klasičnom smislu, kao o načinu života; naglašavala je asketizam i moralnu poduku.</s><s>Škola je sebe karakterizirala uglavnom kao filozofsko-medicinsku školu i kombinirala je pitagorejske, platonske, kiničarske i stoičke elemente.</s><s>O školi je sačuvano vrlo primarnih izvora, a sekundarne literature gotovo i nema.</s><s>Jedini izvori o Kvintu Sekstiju jesu Klaudije Mamerto i Seneka Mlađi.</s>

<s>Filozofija
Sekstijevci su, poput helenističkih škola, razvili sustav prema eudajmonije (blaženstva).</s><s>Ostvarenje takvog cilja bilo je moguće postizanjem suglasja između riječi i života, prakticiranjem vegetarijanske prehrane,  noćnim preispitivanje savjesti i vjerom da netjelesna snaga prožima čovjekovo tijelo.</s><s>Ispitivanjem filozofije Papirija Fabijana zaključuje se da je škola također kritizirala bogatstvo te da je držala kako su vrlina i izbjegavanje konzumerizma bili neophodni za vječnu sreću.</s><s>Također se naglašavalo poštenje.</s><s>Za razliku od stoicizma, škola se zalagala za izbjegavanje politike.</s>

<s>Iako Seneka Mlađi povezuje ovu školu sa stoicizmom, sekstijevci nisu bili toliko skloni rigoroznim logičkim vježbama ili bilo kakvom nejasnom apstraktnom razmišljanju.</s><s>U tom je smislu škola bila bliža kiničarima nego stoičarima.</s>

<s>Među poznatim pripadnicima ove škole bili su Senekin učitelj Sotion, retor i filozof Papirije Fabijan, gramatičar Krasicije Pasikle i liječnik Aulo Kornelije Celzo.</s><s>Škola je izvršila određeni utjecaj filozofa i državnika Seneku Mlađeg.</s>

<s>Reference</s>

<s>Antička filozofija</s>

