Synthpop
<s>Synthpop (skraćeno od synthesizer pop), znan još i kao techno-pop, bio je podžanr novog vala koji se pojavio tokom 70-ih godina, a vrhunac popularnosti ostvario je tokom 80-ih godina; glavna karakteristika synthpopa kao pravca bilo je korištenje sintesajzera kao dominantnog instrumenta.</s><s>Korijeni synthpopa mogu se naći već u 60-im i 70-im godinama, kada se sintesajzer postepeno koristio u progresivnom rocku, elektronici, art rocku i discu, a posebice u opusu tzv. "krautrock" bendova poput Kraftwerka, koji se smatraju pionirima u korištenju sintesajzera u muzici.</s><s>Kao zasebni žanr, synthpop se razvio u kontinentalnoj Europi, Ujedinjenom Kraljevstvu i Japanu kao dio šireg, post-punk pokreta, odnosno kao podžanr novog vala, krajem 70-ih i tokom cijelih 80-ih godina.</s>

<s>Pionirima syntpopa smatraju se Kraftwerk, njemački bend koji je već sredinom 70-ih godina pobrao kritike zbog svog korištenja sintesajzera, posebice u pjesmi "Autobahn".</s><s>Drugi rani pioniri su japanski bend Yellow Magic Orchestra te britanski novovalni bendovi Ultravox, the Human League i Berlin Blondes.</s><s>The Human League su koristili monofone sintesajzere kako bi proizvodili jednostavan i oštar zvuk.</s><s>Ipak, pravim začetkom syntpopa smatra se 1979. godina, kada se Gary Numan probio na vrh top lista singlom "Cars", odnosno albumom The Pleasure Principle, nakon čega su brojni bendovi početkom 80-ih godina počeli koristiti sintesajzere, uključujući debitante poput Depeche Modea, Talk Talka ili Eurythmicsa, ali i iz 70-ih godina prisutne Japan i Orchestral Manoeuvres in the Dark.</s><s>S druge strane, YMO je u Japanu otvorio put synthpop bendovima kao što su P-MODEL, Plastics i Hikashu.</s><s>Razvoj jeftinih polifonih sintesajzera, definiranje MIDI standarda i korištenje dance beatova, dovelo je do toga da je synthpop postao komercijalniji i pristupačniji pravac.</s><s>Sve ovo, kombinirano s prihvaćanjem synthpopa od strane stilski samosvjesnih izvođača utjecajnog novog romantizma te usponom MTV-ja, dovelo je do toga da su mnogi britanski synthpop bendovi (npr. Culture Club, Cutting Crew, Duran Duran, Spanadu Ballet i drugi) imali velikog uspjeha u Sjedinjenim Državama.</s>

<s>Povremeno se termin "synthpop" koristi simultano s terminom "elektropop", mada je potonji podžanr synthpopa koji se više bazira na jednom jačem, elektronskom zvuku.</s><s>S druge strane, synthpop autori su bili skloniji kombiniranju stilskih elemenata pravca s idejnim odlikama novog vala, poput složenih i ambijentalnih melodija te kompleksnih i samosvjesnih tekstova.</s><s>Od sredine do kraja 80-ih, bendovi poput Erasurea i Pet Shop Boysa su razvili specifičan plesni zvuk koji je poharao američke top liste, ali je pravac već pred kraj 80-ih počeo gubiti na popularnosti, tako da je novovalni synthpop bendova kao što su a-ha ili Alphaville lagano gubio borbu s nadolazećim houseom i technom.</s><s>Krajem 90-ih godina, indietronica i electroclash pokreti počeli su buditi novi interes za novi val, a veliko oživljavanje pravca desilo se u 21. vijeku kada su komercijalni uspjeh ostvarili izvođači kao što su Lady Gaga, Rihanna, La Roux, Owl City, M83 i Chvrches.</s>

<s>Iako su neki kritičari isticali navodni nedostatak emocije i muzikalnosti u pokretu, synthpop je bio jedan od najutjecajnijih muzičkih pravaca 80-ih godina.</s><s>Sintesajzer je postao relevantan instrument zahvaljujući upravo synthpopu, a pravac je direktno utjecao na formiranje podžanrova kao što su house i techno, kao i, posredno, na druge žanrove i individualna djela.</s>

<s>Stilske odlike</s>

<s>Primarna stilska odlika synthpopa bila je korištenje sintesajzera, drum mašinā i sekvencera, koji su ponekad zamijenjivali i sve ostale instrumente.</s><s>Borthwick i Moy su žanr opisali raznovrsnim, ali tvrdeći da je "... karakteriziran širokim spektrom vrijednosti koje izbjegavaju stilove, ritmove i strukture rocka", koji su zamijenjeni "sintetičkim teksturama" i "robotskom rigidnošću", često definirani ograničenjima nove tehnologije, poput monofonih sintesajzera, koji su mogli svirati samo jedan po jedan ton.</s>

<s>Mnogi synthpop muzičari su imali ograničene muzičke sposobnosti, oslanjajući se zapravo na tehnologiju za stvaranje i reproduciranje muzike.</s><s>Rezultati su često bili minimalistički, s ritmovima koji su "u pravilu satkani od jednostavnih, ponovljenih rifova bez, takoreći, ikakve harmonijske 'progresije' ".</s><s>Rani synthpop je opisivan kao "jeziv, sterilan i maglovito zlokoban", pri čemu se koristila šumeća elektronika s malo promjene u infleksiji.</s><s>Uobičajene teme synthpop tekstova bile su izolacija, urbana anomija te osjećaji emocionalne hladnoće i ispraznosti.</s>

<s>U drugoj fazi razvoja žanra, tokom 80-ih godina, uvođenje dance beatova i više konvencionalnih rock instrumentacija učinilo je synthpop muziku mnogo toplijom i prihvatljivijom, ali i ograničenom na klasične konvencije trominutnog popa.</s><s>Sintesajzeri su sve više korišteni kako bi imitirali konvencionalne i klišejizirane zvukove orkestra i puhačkih instrumenata.</s><s>Inicijalno visoke, sintesajzerom stvorene melodije i jednostavni programi udaraljki prepustili su mjesto gustoj i komprimiranoj produkciji te konvencionalnijem zvuku udaraljki.</s><s>Tekstovi su načelno bili optimističniji te su se bavili temama koje su bile češće u pop glazbi, poput ljubavi, eskapizma i aspiracija.</s><s>Prema riječima Simona Reynoldsa, vrhunac synthpopa 80-ih godina bili su "emotivni, povremeno i operatski pjevači" poput Marca Almonda, Alison Moyet i Annie Lennox.</s><s>Kako su sintesajzeri dokinuli potrebu za velikim grupama muzičara, ovi su pjevači nerijetko bili članovu dueta, u kojima bi partner svirao cjelokupnu instrumentaciju.</s>

<s>Iako je synthpop djelomično proizašao iz punk rocka, pravac je odbacio tendenciju punka prema autentičnosti i često je namjerno težio ka artificijalnosti, pozivajući se na kritički ismijane pravce poput disca ili glam rocka.</s><s>Jako malo je dugovao izvornim korijenima pop muzike (jazz, blues i folk muzika) te je, umjesto da je uzore tražio u Americi, svjesno išao u Europu, ponekad i Istočnu Europu, po uzore, što je vidljivo u djelima i etimologiji bendova kao što su Spandau Ballet ili Ultravox, posebice na pjesmi "Vienna".</s><s>Kasni synthpop je doživio još jednu stilsku promjenu te se približio soul muzici.</s>

<s>Razvoj</s>

<s>Korijeni</s>

<s>Elektronski muzički sintesajzeri koji su se mogli praktično iskoristiti u studiju pojavili su se sredinom 60-ih godina, otprilike istovremeno kada se i rock formirao kao distinktni žanr.</s><s>Moogov sintesajzer, što ga je 1964. godine izumio Robert Moog i koji je stvarao potpuno elektronički generirane zvukove, zamijenio je dotadašnji mellotron, vrstu elektromehaničkih, polifonih klavijatura za reprodukciju semplova.</s><s>Prijenosni minimoog, koji je bio jednostavniji za korištenje, posebice tokom live nastupa, ubrzo je postao popularan među progresivnim rock bendovima kao što su Pink Floyd (klavijaturist Richard Wright) i Yes (klavijaturist Rick Wakeman).</s><s>Instrumentalni prog rock bio je posebno značajan u kontinentalnoj Europi, omogućivši bendovima kao što su Kraftwerk, Tangerine Dream, Can i Faust da izbjegnu jezičnu barijeru.</s><s>Njihov dominantno sintesajzerski "krautrock", zajedno s opusom Briana Enoa (koji je jedno vrijeme bio klavijaturist Roxy Musica), bit će snažan utjecaj na kasniji synthrock, odnosno synthpop.</s>

<s>Godine 1971. godine, Wendy Carlos (tada je navedena kao Walter Carlos, dok je promjenu spola izvršila 1979. godine) je napisala sintesajzerski soundtrack za Kubrickov kultni film A Clockwork Orange; bio je to prvi put da su mnogi u Ujedinjenom Kraljevstvu uopće čuli za elektronsku glazbu.</s><s>Philip Oakey, vokal i klavijaturist Human Leaguea, i Richard H. Kirk, klavijaturist Cabaret Voltairea, kao i muzički kritičar Simon Reynolds, svi su redom naveli taj soundtrack kao inspiraciju.</s><s>Elektronika je u ovom periodu povremeno dolazila i u mainstream, primjerice kada je jazzist Stan Free s bendom Hot Butter imao Top 10 hit u Britaniji 1972. godine s obradom pjesme "Popcorn" Gershona Kingsleyja iz 1969. godine, koja je realizirana uz Moogov sintesajzer.</s>

<s>Sredinom 70-ih godina, došlo je do uspona elektronskih art muzičara kao što su Jean-Michel Jarre, Vangelis i Tomita.</s><s>Tomitin album Electric Samurai: Switched on Rock (1972.) sadržavao je elektronske obrade suvremenih rock i pop pjesama, realizirane uz pomoć sinteze govora i analognih sekvencera.</s><s>Godine 1975., Kraftwerk su imali svoj prvi nastup u Britaniji, na kojem su posjetitelje Andyja McCluskeyja i Paula Humphreysa inspirirali da "odbace svoje gitare" i postanu synth izvođači; McCluskey i Humphreys su 1978. godine osnovali kultni synthpop bend Orchestral Manoeuvres in the Dark.</s><s>Kasnije tokom iste godine, Kraftwerk su imali svoj prvi britanski hit s pjesmom "Autobahn", koja je bila 11. na britanskim ljestvicama.</s><s>BBC Four je u dokumentarcu Synth Britannia opisao Kraftwerk kao ključ za budući razvoj synthpopa u Britaniji.</s><s>Godine 1977., Giorgio Moroder je s Donnom Summer napisao disco hit "I Feel Love", čiji će programirani beatovi biti veliki utjecaj na kasniji synthpop.</s><s>Velik utjecaj imat će i Berlinska trilogija Davida Bowieja, koju su sačinjavali albumi Low (1977.), "Heroes" (1977.) i Lodger (1979.); suradnik na svim albumima bio je Brian Eno.</s>

<s>Nastanak</s>

<s>Rani gitarski punk-rock koji je postao prominentan tokom 1976. i 1977. godine, inicijalno je bio nesklon "neautentičnom" zvuku sintesajzera, no dogodilo se da su mnogi novovalni i post-punk bendovi koji su proizašli iz punk-rocka prigrlili taj instrument kao jednu od glavnih osnovica njihova zvuka.</s><s>Britanski punk i novovalni klubovi bili su otvoreni prema onome što je smatrano "alternativnim" zvukom.</s><s>Specifični "uradi sam" stav punk glazbe dokinuo je tradiciju prog-rocka, koja je nalagala potrebu za godinama iskustva prije nego je izvođač mogao doći na pozornicu i svirati sintesajzer.</s><s>Američki duo Suicide, koji je proizašao iz njujorške punk scene, koristio je drum mašine i sintesajzere kako bi stvorio hibridni zvuk između elektronike i post-punka na svom istoimenom albumu iz 1977. godine.</s>

<s>Album Izitso Cata Stevensa iz travnja 1977. godine nadogradio je njegov klasični pop-rock stil s naglašenim korištenjem sintesajzera, čime je glazba s albuma stilski bila bliska synthpopu; pjesma "Was Dog a Doughnut?" posebno se ističe kao jedan od ranih primjera techno-pop fusion glazbe, a nastala je uz korištenje sekvencera.</s><s>Izitso je na koncu zauzeo sedmo mjesto na Billboard 200 top listi, dok je pjesma "(Remember the Days of the) Old Schoolyard" bila Top 40 hit.</s><s>Istog mjeseca, Beach Boysi izdaju album Love You, kojega je vođa benda, Brian Wilson, izveo koristeći gotovo u cijelosti Moogove i ARP sintesajzere, uz aranžmane koji su bili djelomično inspirirani albumom Switched-On Bach (1968.) Wendy Carlos.</s><s>Iako su ga neki kritičari i muzičari (poput Patti Smith ili Lestera Bangsa) nahvalili, album je imao slabašan komercijalni učinak.</s><s>Album se smatrao revolucionarnim u pogledu korištenja sintesajzera, dok su neki Wilsonovo ekstenzivno korištenje instrumenta usporedili s ambijentom zabavnog parka, ali opisali i kao rani primjer synthpopa.</s><s>U srpnju 1977. godine, Donna Summer je objavila već spomenuti singl "I Feel Love", kojega je koautorizirao Giorgio Moroder, a koji je bio pionirski uradak u sklopu Hi-NRG podžanra te je utjecao na kasnije izvođače kao što su Divine i Dead or Alive, mada isti nikada nisu bili kritički uspješni te su uglavnom smatrani šundom.</s><s>U ovom je periodu Warren Cann, bubnjar benda Ultravox kupio drum mašinu Roland TR-77, koja je prvi put korištena na njihovom singlu "Hiroshima Mon Amour" iz 1977. godine.</s>

<s>Bend Be-Bop Deluxe je u veljači 1978. godine izdao album Drastic Plastic, u sklopu kojega je izašao i singl "Electrical Language", na kojemu je Bill Nelson svirao sintesajzer gitaru, a Andy Clark sintesajzer.</s><s>Japanski bend Yellow Magic Orchestra je na svojim albumima Yellow Magic Orchestra (1978.) i Solid State Survivor (1979.) razvio zvuk koji je opisan kao zabavan i lagan, uz snažan naglasak na melodiju.</s><s>Upravo su oni uveli ritamsku mašinu TR-808 u popularnu muziku, a izvršit će snažan utjecaj na rane britanske synthpop bendove.</s><s>Tokom 1978. godine su i the Human League, kasniji utjecajni britanski bend, izdali svoj debitantski singl "Being Boiled", dok se američki post-punk bend Devo počeo postepeno okretati prema električnom zvuku.</s><s>U tom je periodu synthpop privukao određene kritičare, ali je imao malo komercijalnog odjeka.</s>

<s>Tokom te iste 1978. godine, britanski punkom inspirirani bend Tubeway Army želio je da njihov debitantski album bude primarno gitarski.</s><s>Međutim, tokom iste godine, frontmen benda, Gary Numan, pronašao je minimoog sintesajzer u studiju u kojem su snimali, a koji je ostao od nekog drugog benda, te je krenuo eksperimentirati na njemu.</s><s>Ovaj je "slučajni susret" doveo do velike promjene u bendu, koji se vrlo brzo prebacio na elektronski novi val, što je bilo vidljivo na njihovom drugom albumu, Replicas (1979.).</s><s>Singl s tog albuma, "Are 'Friends' Electric?" (svibanj 1979.), bio je apsolutni hit na britanskim top listama.</s><s>Numan je svoju ulogu u bendu opisao kao onu gitarista koji svira klavijature, kao onu osobe koja je "punk pjesme pretvarala u elektronske pjesme".</s><s>Otkriće da se sintesajzeri mogu iskoristiti drugačije nego u prog-rocku i discu inspirirala je Numana da krene u solo vode.</s><s>Na svom debitantskom solo albumu, The Pleasure Principle (1979.), Numan je svirao isključivo sintesajzer, ali je zadržao basista i bubnjara za ritam sekciju; i album i singl s albuma, "Cars", bili su apsolutni #1 hitovi na britanskim top listama.</s><s>Numanov debitanski solo album se danas uzima kao službeni početak synthpopa kao potpuno formiranog, samostalnog ženra u sklopu novovalnog pokreta.</s>

<s>Giorgio Moroder je tokom 1979. godine surađivao s duom Sparks na albumu N1 in Heaven.</s><s>Istovremeno, synthpop bend P-MODEL je debitirao u Japanu s albumom In a Model Room; u tom su periodu nastale i druge japanske synthpop grupe poput Plasticsa i Hikashua.</s><s>Zeitgeist revolucije u elektronskoj muzici, njezinoj izvedbi i produkciji, utjelovljen je od strane nazovi producenta Trevora Horna iz benda the Buggles u njihovom međunarodnom hitu "Video Killed the Radio Star" iz 1979. godine.</s><s>Ta je pjesma označila globalnu revoluciju u razvoju synthpopa, a potpomogla joj je i činjenica da je spot za tu pjesmu bio prvi spot emitiran na MTV-ju, kada je program krenuo s emitiranjem 1981. godine.</s>

<s>Nekoliko mjeseci nakon izlaska singla, the Buggles su u siječnju 1980. godine izdali i debitantski album, The Age of Plastic, koji je, iako nije bio hit na top listama kao i singl koji ga je najavio, opisan kao prvi veliki korak u jednoj novoj eri elektropopa, ali i kao veliki uzor za Devov synthpop album Freedom of Choice, kojega mnogi danas smatraju njihovim pivotalnim uratkom.</s>

<s>Komercijalni uspjeh</s>

<s>Pojava synthopopa je opisana kao "možda najvažniji pojedinačni događaj u melodijskoj muzici od pojave Merseybeata".</s><s>Do početka 80-ih godina, sintesajzeri su postali značajno jeftiniji i jednostavniji za korištenje.</s><s>Nakon definiranja MIDI standarda 1982. godine i razvoja digitalnog zvuka, stvaranje čisto elektronskih zvukova, kao i njihova manipulacija, postali su mnogo jednostavniji.</s><s>Sintesajzeri su dominirali pop muzikom tokom ranih 80-ih godina, posebice kroz njihovu popularnost među bendovima novog romantizma.</s>

<s>Novi romantizam je bio supkulturni pokret koji se razvio u londonskim klubovima Billy's i Blitz, a bio je povezan uz bendove kao što su Duran Duran, Visage ili Spandau Ballet.</s><s>Ti su bendovi prezentirali specifičan vizualni stil koji je kombinirao elemente glam rocka, naučne fantastike i romantizma.</s><s>Duran Duran je često navođen kao bend koji je uveo plesne beatove u synthpop kako bi stvorio slušniji i topliji zvuk, što im je donijelo seriju hit singlova.</s><s>Ubrzo će njihov uspjeh na britanskim top listama pratiti brojni drugi bendovi koji su koristili sintesajzere kako bi stvorili pamtljive, trominutne pop uratke.</s><s>Nova postava Human Leaguea s novim producentom dovela je do stvaranja nešto komercijalnijeg zvuka predstavljenog na albumu Dare (1981.), koji je izrodio seriju hit singlova; među njima se posebno ističe "Don't You Want Me", koji je krajem 1981. godine bio top singl u Britaniji.</s>

<s>Synthpop je svoj komercijalni vrhunac u Britaniji dosegao tokom zime 1981./1982. godine, kada su bendovi kao što su Orchestral Manoeuvres in the Dark, Japan, Ultravox, Soft Cell, Depeche Mode pa čak i Kraftwerk imali Top 10 hitove.</s><s>Početkom 1982. godine, sintesajzeri su bili toliko dominantni da je Unija muzičara pokušala ograničiti njihovu uporabu.</s><s>Do kraja godina, tim su se bendovima pridružili i drugi synth muzičari poput Thomasa Dolbyja te bendova Blancmange i Tears for Fears.</s><s>Tako nagli rast synth izvođača doveo je do svojevrsnog antisynth pokreta među ranim pionirima žanra, tako da su bendovi poput Spandau Balleta, Human Leaguea, Soft Cella i ABC-ja počeli ubacivati konvencionalnije utjecaje i instrumente u svoje pjesme.</s>

<s>Synthpop je u Sjedinjenim Državama također smatran podžanrom novog vala, a tamošnji mediji su ga inicijalno nazivali "techno-pop" i "elektropop"; žanr je postao popularan primarno zahvaljujući MTV-ju, koji je 1982. godine došao do medijskih središta poput New Yorka i Los Angelesa.</s><s>Synthpop je dobro iskoristio popularnost video spotova, a hit "I Ran (So Far Away)" (1982.) benda A Flock of Seagulls smatra se prvim britanskim hitom koji je došao među deset najboljih pjesama na Billboardovoj top listi zahvaljujući popularnosti samog spota.</s><s>Američke radio stanice su u ovom periodu izvršile i promjenu prema "novoj muzici", što je također pomoglo u popularizaciji britanskih bendova.</s><s>Veliki uspjeh britanskih bendova u Americi u tom periodu ubrzo je proglašen drugom britanskom invazijom.</s><s>Synthpop je tako dobio ulaznicu za globalnu pozornicu i ubrzo je postao dominantni žanr diljem svijeta, a osim britanskih i američkih bendova, veliku popularnost počeli su ostvarivati i bendovi iz kontinentalne Europe; primjeri takvih izvođača su Telex (Belgija), Yello (Švicarska), Azul y Negro (Španjolska), a-ha (Norveška) te njemački izvođači Peter Schilling, Sandra, Propaganda, Modern Talking i Alphaville.</s>

<s>Sredinom 80-ih godina, neki od ključnih izvođača bili su engleski solisti Howard Jones, za kojega je S.T. Erlewine rekao da je "spojio tehnološki-intenzivni zvuk novog vala s veselim optimizmom hipija i popa iz kasnih 60-ih godina", iako je imao i nekoliko kompleksnijih pjesama, te Nik Kershaw, čiji je "fino izrađeni synthpop" inkorporirao gitare i tradicionalnije pop utjecaje koji su se posebno dopadali tinejdžerskoj publici; njegovi daleko najuspješniji singlovi bili su "I Won't Let the Sun Go Down on Me" (1983.) i "The Riddle" (1984.).</s><s>Od bendova koji su u ovom periodu ostvarili značajan uspjeh u sklopu synthpopa bili su Talk Talk, Depeche Mode, Culture Club, Alphaville, Frankie Goes to Hollywood i Duran Duran.</s><s>Nešto plesniji ritam promovirao je britanski trio Bronski Beat, koji se na svom albumu The Age of Consent (1984.) bavio temama homofobije i alienacije; album je ušao među Top 20 u Britaniji te među Top 40 u Sjedinjenim Državama.</s><s>Sličan uspjeh imali su i Thompson Twinsi, koji su vrhunac popularnosti ostvarili s britanskim #1 albumom Into the Gap (1984.), iz kojega je proizašlo nekoliko hit singlova.</s><s>Već spomenuti a-ha je inicijalno odbačen kao "teeny bop senzacija", ali njihovo specifično kombiniranje syhtpopa s tradicionalnim gitarama i pravim bubnjevima učinilo ih je mnogo pristupačnijima; tokom 1985. godine, reizdanje njihova singla "Take On Me" je, zahvaljujući spotu emitiranom na MTV-ju, zasjelo je na drugo mjesto britanskih, odnosno prvo mjesto američkih top lista.</s>

<s>Pad popularnosti</s>

<s>Synthpop se nastavio razvijati i krajem 80-ih godina, mada u formatu koji je bio znatno bliži dance muzici, kao što je vidljivo u radovima britanskih bendova kao što su Pet Shop Boys, Erasure i the Communards.</s><s>Potonji su svoje prve hitove imali upravos obradom disco klasika "Don't Leave Me This Way" (1986.) i "Never Can Say Goodbye" (1987.).</s><s>Synthpop bendovi iz ove kasne faze imali su značajnog uspjeha na američkim dance top listama.</s><s>Među njima su američki bendovi Information Society, koji su imali dva Top 10 singla 1988. godine,  Anything Box i Red Flag; britanski bend When in Rome imao je hit sa svojim debitantskim singlom "The Promise", dok je kanadski bend Kon Kan imao hit s pjesmom "I Beg Your Pardon" iz 1989. godine.</s><s>Nekoliko njemačkih synthpop bendova, kao što su Camouflage, Cetu Javu, C.C.C.P. and Celebrate the Nun, također je imalo solidan uspjeh na top listama.</s>

<s>Već sredinom 80-ih godina, američka scena se počela oštro i snažno okretati protiv europskog synthpopa, uz rast popularnosti novog podžanra, heartland rocka, te obnovu interesa za roots rock.</s><s>S druge strane, u Britaniji, pojava indie rock bendova, pri čemu su prednjačili the Smiths, označila je kraj synth-baziranog novog vala te početak gitarske muzike koja će dominirati rock scenom tokom 90-ih godina.</s><s>Do 1991. godine, synthpop je postao komercijalno neisplativ u Sjedinjenim Državama, gdje su alternativne radio stanice reagirale na pojavu grungea i alternativnog rocka.</s><s>Poneki su bendovi čak i tokom 90-ih godina nastavili koristiti synthpop zvuk, mada se tu radilo o iznimkama kao što su Savage Garden, the Rentals i the Moog Cookbook.</s><s>U istom periodu, indietronica bendovi, poput Stereolaba, EMF-a, Utah Saintsa i Disco Inferna, istraživali su mogućnosti elektronske glazbe kombinirajući indie zvuk sa onim sintesajzera.</s>

<s>Oživljavanje</s>

<s>Indietronica je na početku novog milenija postala izrazito popularan žanr zahvaljujući razvoju digitalne tehnologije, koja je omogućavala kombiniranje indie zvukova s mogućnostima elektronske glazbe; većina tih bendova radili su s malim ili nezavisnim diskografima, a među njima se ističu Broadcast (Ujedinjeno Kraljevstvo), Justice (Francuska), Lali Puna (Njemačka) te Ratatat i the Postal Service (Sjedinjene Države).</s><s>Slično ovome žanru, krajem 90-ih godina, u New Yorku se razvijao podžanr electroclash, koji je kombinirao synthpop, techno, punk i umjetnost performansa.</s><s>Pionir žanra bio je I-F sa svojom kompozicijom "Space Invaders Are Smoking Grass" (1998.), dok su kasniji značajniji autori bili Felix da Housecat, Peaches, Chicks on Speed i Fischerspooner.</s><s>Podžanr je privukao pozornost publike početkom milenija, kada su se razvile scene u Londonu i Berlinu, ali ubrzo je nestao kao samostalno prepoznatljiv žanr jer su njegovi predstavnici eksperimentirali s različitim muzičkim formama i stilovima.</s>

<s>Početak milenija donio je novi interes za elektronsku glazbu i pojavu snažne nostalgije za 80-im godinama, što je za posljedicu imalo svojevrsno oživljavanje synthpopa zahvaljujući bendovima kao što su ADULT. i Fischerspooner.</s><s>Tokom 2003. i 2004. godine, oživljeni synthpop se počeo gurati u mainstream zahvaljujući bendovima kao što su Ladytron, the Postal Service, Cut Copy, The Bravery i The Killers, koji su svi redom koristili zvukove sintesajzera kao kontrast tada dominantnim žanrovima post-grungea i nu metala.</s><s>The Killersi su uživali posebnu popularnost te su se često puštali na radio postajama, a njihov album Hot Fuss (2004.) je upao među Top 10 albuma na Billboard 200 listi.</s><s>Doduše, upravo su Killersi, kao i the Bravery te the Stills, napustili synthpop nakon svojih debitantskih albuma te su krenulu istraživati rock muziku 70-ih godina, mada su brojni drugi izvođači prihvatili oživljeni synthpop, posebice ženske solo izvođačice.</s><s>Nakon enormnog uspjeha Lady Gage s pjesmom "Just Dance" (2008.), britanski i svjetski mediji počeli su pisati o novoj eri ženskih synthpop zvijezda, navodeći kao primjere Little Boots, La Roux i Ladyhawke.</s><s>Muški izvođači koji su se pojavili u istom periodu bili su Calvin Harris, Empire of the Sun, Frankmusik, Hurts, Ou Est Le Swimming Pool, Kaskade, LMFAO i Owl City, čiji je singl "Fireflies" (2009.) zasjeo na prvo mjesto Billboard Hot 100 liste.</s><s>Tokom 2009. godine, popularnost je stekao underground podžanr s direktim stilskim korijenima u synthpopu, znan kao chillwave; on je lansirao nove zvijezde nezavisne muzičke scene kao što su Washed Out, Neon Indian i Toro y Moi.</s><s>Ostali synthpop izvođači s kraja 2000-ih i početka 2010-ih godina bili su The Naked and Famous, Chvrches, M83 i Shiny Toy Guns.</s>

<s>Američka pjevačica Kesha također je opisivana kao elektropop izvođač, a imala je enormni uspjeh sa singlom "TiK ToK" (2009.), koji je devet tjedana bio na vrhu Billboard Hot 100 liste.</s><s>Žanru se vratila i na svom povratničkom singlu "Die Young" (2012.).</s><s>Ostale mainstream izvođačice koje su tokom 2010-ih godine imale izlete u ovaj žanr su Madonna, Katy Perry, Jessie J, Christina Aguilera i Beyoncé.</s>

<s>Kao i tokom 80-ih godina, (oživljeni) synthpop je imao značajan utjecaj i u Japanu.</s><s>Od 2003., ženski bend Perfume je, u suradnji s Yasutakom Nakatom iz CAPSULE-a, stvarao technopop muziku koja je kombinirala synthpop iz 80-ih godina chiptuneovima i elektro houseom.</s><s>Proboj na sceni ostvarile su s albumom GAME (2008.), koji je probudio interes japanske mainstream pop scene za technopopom.</s><s>Ubrzo su i druge ženske izvođačice krenule slijediti ovaj primjer, a među njima Aira Mitsuki, immi, Masami Mitsuoka, SAWA, Saori@destiny i bend Sweet Vacation.</s><s>Pjevačica Kyary Pamyu Pamyu imala je isti uspjeh kao i Perfume s albumom Pamyu Pamyu Revolution (2012.), čiji je producent također bio Nakata, koji je bio na vrhu elektronskih top lista na iTunesu, kao i na vrhu japanskih muzičkih top lista.</s><s>Slično kao i u J-Pop, K-Pop je također imao period dominacije i popularnosti synthpopa, kojeg su obilježili ženski bendovi kao što su f(x), Girls' Generation and Wonder Girls.</s>

<s>Kritike</s>

<s>Unatoč velikom uspjehu, synthpop je redovito nailazio na oštre kritike, a povremeno i na otvoreni animozitet među muzičarima i novinarima.</s><s>Synthpop muzika je znala biti opisana kao "anemična" ili "bezdušna".</s><s>Rani synthpop, a posebice Gary Numan, također je naišao na oštre kritike u britanskim medijima krajem 70-ih i početkom 80-ih godina zbog naglašenog njemačkog utjecaja, a novinar Mick Farren je išao toliko daleko da je pravac opisao kao "Memorijalnu svemirsku patrolu Adolfa Hitlera".</s><s>Godine 1983., Morrissey iz Smithsa je izjavio "kako nema ničeg odbojnijeg od sintesajzera".</s><s>Tokom tog desetljeća, prigovori su često bili usmjereni prema kvaliteti kompozicija i ograničenim muzičkim sposobnostima izvođača.</s><s>Gary Numan je primijetio kako postoji "animozitet" i "jako puno neznanja" u odnosu na synthpop, posebice u činjenici da su kritičari vjerovali da su sve "to uradili strojevi".</s>

<s>Andy McCluskey, frontmen benda Orchestral Manoeuvres in the Dark, prisjetio se kako je velik broj ljudi "vjerovao da je oprema pisala pjesme", dodavši: "Vjerujte mi, da je na sintesajzeru ili drum mašini bila tipka na kojoj je pisalo 'hit singl', ja bih ju stiskao jednako često kao i bilo tko drugi – ali takve tipke nema.</s><s>Sve su to napisale stvarne osobe i sve su to svirale svojim rukama".</s>

<s>Prema Simonu Reynoldsu, sintesajzeri su u nekim dijelovima doživljavani kao instrumenti "neplodnih pozera", odnosno kao kontrast falusoidnoj gitari.</s><s>Poveznica synthpopa s alternativnom seksualnošću dodatno je pojačana nastupima synthpop izvođača i izvođača novog romantizma, koji su često precipirani kao da mijenjaju spolne uloge, poput Philipa Oakeyja (The Human League), koji je imao asimetričnu frizuru i koristio je sjenilo za oči, Marca Almonda (Soft Cell) i njegove "perverzne" kožne jakne, izvođača u suknjama poput Martina Gorea iz Depeche Modea te ranog stila "domine", što ga je prezentirala Annie Lennox (Eurythmics).</s><s>Ovo je u Sjedinjenim Državama rezultiralo time da su britanski synthpop izvođači tamo opisani kao "bendovi engleskih frizura" ili "art pederi", iako su upravo ti britanski bendovi u velikoj mjeri bili popularni diljem Sjedinjenih Država, posebice na radiju i MTV-ju.</s><s>Iako je dio publike bio pretjerano negativan prema synthpopu, pravac je ostvario veliku popularnost među onima koji su bili otuđeni od dominantne heteroseksualnosti mainstream rock kulture, posebice među LGBT zajednicom i ženama.</s>

<s>Ostavština i utjecaj</s>

<s>Sredinom 80-ih godina, synthpop je pomogao u etabliranju sintesajzera kao primarnog instrumenta mainstream popa.</s><s>Također je utjecao i na mnoge mainstream rock izvođače poput Brucea Springsteena, ZZ Topa i Van Halena.</s><s>Snythpop je bio i snažan utjecaj na house muziku, koja je proizašla iz post-disco plesne kulture ranih 80-ih, kada su neki DJ-jevi pokušali stvoriti manje pop-orijentiranu muziku koja je inkorporirala različite utjecaje od latin soula, duba, rapa i jazza.</s>

<s>Američki muzičari poput Juana Atkinsa, koji je koristio pseudonime Model 500 i Infiniti te bio dio benda Cybotron, razvili su specifičan stil elektronske dance muzike pod utjecajem synthpopa i funka, koji je doveo do nastanka detroitskog techna sredinom 80-ih godina.</s><s>Kontinuirani utjecaj synthpopa bio je vidljiv i u dance muzici 90-ih, uključujući i trance.</s><s>Hip hop umjetnici poput Mobba Deepa semplirali su sythpop pjesme iz 80-ih godina.</s><s>Žanr su u suvremenoj muzici prihvatili i mnogi popularni izvođači kao što su Rihanna, Jay Sean, Taio Cruz i Lily Allen.</s>

<s>Povezani članci</s>

<s>Spisak synthpop izvođača i bendova
 Novi val
 Post-punk
 Elektropop
 House
 Techno</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>S. Borthwick and R. Moy (2004), Popular Music Genres: an Introduction, Edinburgh: Edinburgh University Press
 P. Bussy (2004), Kraftwerk: Man, Machine and Music (3rd ed.), London: SAF
 T. Cateforis (2011), Are We Not New Wave?: Modern Pop at the Turn of the 1980s, Ann Arbor MI: University of Michigan Press
 
 *
 B. R. Parker (2009), Good Vibrations: the Physics of Music, Boston MD: JHU Press
 Simon Reynolds (2005), Rip It Up and Start Again Postpunk 1978–1984, London: Faber and Faber
 J. Stuessy and S. D. Lipscomb (2008), Rock and Roll: its History and Stylistic Development (6th ed.), London: Pearson Prentice Hall</s>

<s>Muzički žanrovi
Novi val
Elektronska muzika
1970-e u muzici
1980-e u muzici
1990-e u muzici
2000-e u muzici
2010-e u muzici</s>

