Objekti skloništa u Sarajevu
<s>Objekti skloništa u krugu nekadašnje industrijske zone – Glavne željezničke radionice Sarajevo  nalaze se oko 180 metara sjeveroistočno od zgrade Hitne pomoći.</s><s>Vizualno je sagledivo iz pravca Ulice Džavida Haverića.</s>

<s>Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika na sjednici održanoj od 1. do 3. aprila 2014. godine donijela je  odluku da se zgrada proglasi za nacionalni spomenik BiH.</s><s>Ovu odluku Komisija donijelo je u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Chery, Amra Hadžimuhamedović, Dubravko Lovrenović i Ljiljana Ševo (predsjedavajuća)</s>

<s>Historija</s>

<s>Na prostoru udaljenom približno 2 km od današnjeg Marin-Dvora, 1882. god izgrađena je zgrada željezničke stanice  za vozove uskog kolosijeka, potom zgrada Carinarnice, a zatim 1895. godine Glavna željeznička radionica Sarajevo.</s>

<s>Tokom svog postojanja Glavna željeznička radionica Sarajevo je mijenjala nazive i vlasnike: 1895. godine je zvanično nazvana "Central – Werkstätte" (Centralna Željeznička Radionica); u periodu između 1900. – 1907. godine se naziva "Radionica bosanskohercegovačkih Zemaljskih željeznica u Sarajevuī; od 06.09.1950. g. Radionica dobija novi naziv "Željeznička radionica Vaso Miskin Crni".</s>

<s>Od  1952. godine, "Željeznička radionica Vaso Miskin Crni" se izdvaja iz sastava tadašnjih Jugoslovenskih željeznica; 1959. mijenja naziv  u "Fabrika željezničkih vozila Vaso  Miskin Crni"; 1964. mijenja naziv u "Industrija Transportnih sredstava i mašina Vaso Miskin Crni"; do 1972. postaje Tvornica Vaso Miskin Crni u sastavu "Energoinvesta" Sarajevo.</s><s>Prije 1992.</s><s>RO "Vaso Miskin Crni" se osamostaljuje izvan "Energoinvesta"; u ratnom (1992. – 1995.) i posljeratnom periodu, počinje propadanje i nestajanje ove fabrike: fabričke hale su razorene i uništene, rasprodate u poratnim procesima privatizacije, a unutar nekadašnjeg fabričkog kompleksa su izgrađeni trgovačko-komercijalni centri.</s>

<s>Uskotračni kolosijeci su se u Bosni i Hercegovini počeli demontirati krajem 60-ih i početkom 70-ih godina 20. stoljeća i na njihovom mjestu izgrađeni su stambeni objekti i neboderi Novog Sarajeva.</s>

<s>U vrijeme II svjetskog rata u Sarajevu, na lokalitetu nekadašnje Centralne radionice uskotračnih željeznica  fabričkog kompleksa izgrađenog još u austrougarskom periodu, čija je djelatnost bila proizvodnja željezničkih šina, lokomotiva i vagona, Vermaht – njemačka vojna uprava je izgradila četiri skloništa tipa Winkel, od kojih su sačuvana dva.</s><s>Ova skloništa su bila izgrađena u cilju zaštite  zaposlenih u tome strateškom objektu od izuzetno velike važnosti za tadašnju nacističku njemačku vojnu upravu u Sarajevu.</s>

<s>Tokom rata 1992. – 1995.  skloništa nisu korištena za sklanjanje ljudi.</s><s>U konstruktivno-građevinskom pogledu dva skloništa se nalazi u dobrom stanju.</s>

<s>Opis</s>

<s>Sva četiri skloništa su tipska – unificirana, izgrađena prema nacrtima inženjera Lea Winkela.</s><s>Danas na lokaciji postoje još dva.</s><s>Leo Winkel, rođen 15. rujna 1885. u Kelnu, Nakon studija arhitekture, radio je najprije kao graditelj (arhitekt / inženjer) u Gewerkschaft Deutscher Kaiseru, a od 1916. na Thyssen AG u Hambornu, sve dok 1936. nije osnovao vlastitu firmu.</s><s>Nakon licenciranja, ukupno je izgrađeno oko 100 tornjeva - skloništa od protivzračnih udara.</s><s>Nakon Drugog svjetskog rata, Leo Winkel je nastavio raditi kao arhitekt.</s><s>Umro je 1981. u Duisburgu.</s>

<s>Winkel-skloništa su tipski, unificirani objekti, projektirani sa namjenom da se u njima sklone i zaštite ljudi od razornog djelovanja zrakoplovnih bombi u vrijeme ratnih sukoba.</s><s>U konstruktivnom pogledu skloništa se sastoje od temeljne konstrukcije, vanjskog plašta (ljuske) izvedenog u formi vitkog konusa (od betona ili armiranog betona); armiranobetonskih tankih horizontalnih dijafragmi (međukatnih tavanica), i stepeništa  postavljenog u centralnoj vertikali.</s>

<s>Reference</s>

<s>Sarajevo</s>

