Tajno vijeće
<s>Tajno vijeće (njem.</s><s>Geheimer Rat) je na područjima Svetog Rimskog Carstva i kasnijih njemačkih monarhija bilo vijeće savjetnika (Geheimes Ratskollegium, Geheimes Konseil, Geheimes Kabinett, Geheimer Staatsrat) koje je odmah ispod kneza i obično pod njegovim predsjedanjem odlučivalo o najvažnijim državnim poslovima i proglašavalo zakone.</s><s>Prethodnik tajnog vijeća do početka 17. stoljeća bilo je dvorsko vijeće.</s>

<s>Naziv Geheimer Rat ne potječe od njemačke riječi geheim (tajna) nego od Heim (dom), pa bi zapravo točan prijevod bio "zemaljsko vijeće".</s>

<s>Tajno vijeće Habsburške Monarhije</s>

<s>Osnovao ga je Ferdinand I. 1526.</s><s>Tajno vijeće nije bilo nadleštvo u pravnom smislu te riječi nego stalno kraljevo vijeće čiji su članovi davali kralju samo svoje mišljenje o pojedinim pitanjima.</s><s>S njima bi se kralj savjetovao u prvom redu o vanjskoj politici, zatim o najvažnijim i općim pitanjima unutrašnje politike te o financijskim i vojnim pitanjima.</s><s>Kralj bi potom saslušavši sve savjete sam donosio odluke.</s>

<s>Članovi Tajnog vijeća bili su: vrhovni dvorski meštar (Oberhofmeister), dvorski kancelar (der Kanzler), vrhovni dvorski maršal (Oberhofmarschall) i dvoje-troje učenih pravnika.</s><s>Svi oni nosili su titulu tajnih savjetnika (die Geheimräte).</s><s>Članovi Vijeća bili su isključivo Nijemci.</s><s>Tek je 1646. ušao jedan član iz Ugarsko-hrvatskog kraljevstva.</s>

<s>Vijeće se sastajalo svaki dan ujutro u nekoj dvorani u dvoru u Beču i pretresalo aktualna pitanja.</s><s>Sjednicama bi samo po potrebi predsjedavao kralj.</s><s>Do Leopolda I. broj tajnih savjetnika toliko se povećao da je on 1659. od četvorice najobrazovanijih tajnih savjetnika osnovao Tajnu konferenciju (die geheime Konferenz) koja je djelomično preuzela zadatke Tajnoga vijeća.</s><s>Ti savjetnici dobili su titule redovnih tajnih savjetnika, dok su preostali spali na titularne tajne savjetnike i bavili se samo pravnim pitanjima.</s><s>Njih se pozivalo na sjednice samo onda kad bi ih se htjelo saslušati.</s>

<s>Leopold I. osnovao je od nekoliko tajnih savjetnika i posebne komisije koje su se bavile određenim pitanjima vanjske politike (tako su osnovane komisije za odnose s Njemačkom, Francuskom, Venecijom, Turskom itd.).</s><s>Neki su savjetnici mogli istodobno biti članovi više komisija.</s><s>Za neka nenadana pitanja osnivane su privremene izvanredne komisije, dok su za neka unutrašnja pitanja, u prvom redu za financijska i vojna, postavljene specijalne deputacije.</s>

<s>Josip I. je 1705. na čelo Tajne konferencije postavio vrhovnog dvorskog meštra, a 1709. podijelio ju je na Užu i Širu konferenciju.</s><s>Užoj konferenciji dodijeljeni su u nadležnost vanjski poslovi, a Široj unutrašnji.</s>

<s>Literatura</s>

<s>Ivan Beuc, Povijest državne vlasti u Hrvatskoj (1527.-1918.), Zagreb 1969., str. 175. - 176.</s><s>Ferdo Šišić, Politika Habsburgovaca spram Hrvata do Leopolda I., Zagreb 1938., str. 121. - 122.</s>

<s>Habsburška Monarhija</s>

