Manfred von Richthofen
<s>Manfred Albreht Frajher fon Rihthofen (; Breslau, 2. maj 1892 — Vo sir Som, 21. april 1918) je bio nemački pilot u Prvom svetskom ratu.</s><s>Sa ukupno 80 priznatih vazdušnih pobeda i danas se smatra „asom nad asovima“.</s>

<s>Rihthofen je imao mnogo nadimaka.</s><s>Nemci su ga zvali Crveni borbeni letač (der rote Kampfflieger).</s><s>Francuzi su ga zvali Mali crveni (petit rouge), Crveni đavo (le Diablo Rouge) ili jednostavno Džoni.</s><s>Na engleskom govornom području bio je poznat pod nadimkom Crveni vitez (Red Knight) ili Crveni baron (Red Baron).</s><s>Nadimak Crveni baron (Der Rote Baron) ubrzo se ustalio i u Nemačkoj i zadržao se sve do danas.</s>

<s>Detinjstvo i mladost 
Manfred fon Rihthofen rođen je 2. maja 1892. godine u gradu Breslau u Šleziji, Nemačka (danas Vroclav u Poljskoj).</s><s>Kada je imao 9 godina, njegova porodica preselila se u Švajdnic (danas Svidnica u Poljskoj).</s><s>U svojoj mladosti Rihthofen se aktivno bavio jahanjem i lovom, tako da je po završetku kadetske obuke 1911. godine stupio u 1. Ulanski puk - Kajzer Aleksander III.</s>

<s>Sa početkom Prvog svetskog rata, Rihthofen je kao izviđač u svom konjičkom puku, učestvovao u borbama i na Zapadnom i na Istočnom frontu.</s><s>Međutim, zahvaljujući mitraljezima i bodljikavoj žici konjica je izgubila svoju prvobitnu ulogu zbog čega je korišćena u rovovskom ratu kao obična pešadija.</s><s>Dugi periodi neaktivnosti i jednoličnost vojničkog života u rovovima motivisali su Manfreda da podnese zahtev za prijem u nemačko ratno vazduhoplovstvo.</s><s>Zahtev mu je uskoro odobren i krajem maja 1915. godine prebačen je u vazduhoplovstvo.</s>

<s>Pilotska karijera</s>

<s>Inspirisan slučajnim susretom sa nemačkih lovačkim asom Osvaldom Belkeom, Manfred je odlučio da i sam postane pilot.</s><s>Kasnije će upravo Belke izabrati Rihthofena u sastav svoje elitne lovačke eskadrile Jasta 2 (Jagdstaffel).</s><s>Fon Rihthofen je 17. septembra 1916. godine ostvario svoju prvu vazdušnu pobedu iznad Kambrea u Francuskoj.</s>

<s>Posle svoje prve pobede Rihthofen je pisao svom prijatelju koji je bio zlatar u Berlinu i naručio da mu izradi srebrni pehar na kojem je bio ugraviran datum kada je ostvario svoju prvu vazdušnu pobedu kao i tip aviona koji je oborio.</s><s>Ovu tradiciju nastaviće sve do svoje šezdesete pobede kada je morao da je prekine zbog nedostatka srebra u blokiranoj Nemačkoj.</s>

<s>Rihthofen je, kao i većina njegovih kolega pilota na obe strane, bio veoma sujeveran.</s><s>Nikada nije odlazio u borbu bez poljupca voljene osobe.</s><s>Ovaj ritual ubrzo se proširio i među ostalim pilotima lovcima.</s>

<s>Posle svoje 18. pobede Rihthofen je odlikovan najvećim nemačkim vojnim odlikovanjem u Prvom svetskom ratu, Orednom za zasluge (Plavi Maks) (Pour la Mérite).</s><s>23. novembra 1916. godine oborio je britanskog asa Lenoa Hokera poznatog pod nadimkom „britanski Belke“.</s><s>Tokom ove akcije još uvek je leteo na avionu Albatros D.II.</s><s>Ipak, posle ove akcije shvatio je da mu je potreban lovac koji će imati veće manevarske sposobnosti iako je to značilo da će maksimalna brzina biti manja.</s><s>Međutim, Albatros je bio glavni lovački avion u naoružanju nemačkog ratnog vazduhoplovstva tako da će nastaviti da leti na ovom tipu aviona sve do sredine 1917. godine.</s><s>Od septembra 1917. godine leteo je na novom trokrilnom avionu Foker Dr.I koji će u njegovim rukama steći slavu skoro istu kao i sam Crveni baron.</s>

<s>Leteći cirkus 
 U januaru 1917. godine.</s><s>Rihthofen je preuzeo komandu nad Jastom 11, u čijem sastavu su se nalazili neki od najpoznatijih nemačkih pilota koje je u navećem broju slučajeva obučavao upravo Crveni baron.</s><s>Od aprila 1918. godine u sastavu njegove eskadrile nalazio se i Ernst Udet.</s>

<s>Avioni Jaste 11 imali su crvene oznake, dok su neki bili potpuno ofarbani u crvenu boju.</s><s>Eskadrila je najčešće bila smeštena u šatorima kako bi bila bliže liniji fronta i kako bi lakše izbegla neprijateljska bombardovanja.</s><s>Zbog ovakvog imidža Jasta 11 je dobila nadimak „Leteći cirkus“ ili „Rihthofenov cirkus“.</s>

<s>Rihthofen je svoju eskadrilu vodio sa neverovatnim uspehom koji je kulminirao tokom „krvavog Aprila“ 1917. godine.</s><s>U ovom periodu oborio je 20 britanskih aviona čime je ukupan broj pobeda povećao na 52.</s><s>U julu iste godine bio je ranjen u glavu zbog čega nije mogao da leti nekoliko nedelja.</s><s>Po oporavku postaje komandant 1. lovačkog jata (Jagdgeschwader 1) koje je bilo sastavljeno od eskadrila Jasta 4, 6, 10 i 11.</s><s>Po svedočenjima njegovih potčinjenih, povreda glave ostavila je trajne posledice.</s><s>Rihthofen je često osećao mučnine i glavobolje po povratku sa letenja, često je menjao raspoloženje, pa čak i borbenu taktiku.</s><s>Upornost i tvrdoglavost sa kojom je progonio metu, ne obazirući se na događanja oko sebe, što će na kraju i dovesti do njegove pogibije, nije karakteristično za njegov način borbe koji je primenjivao pre ranjavanja.</s>

<s>Rihthofen je bio briljantni taktičar ali nije bio za vođu.</s><s>Komandu nad drugim lovačkim jedinicama primio je ne zato što je to želeo, već zato što se to od njega očekivalo.</s><s>Njegovi potčinjeni opisivali su ga kao izdvojenu i bezosećajnu osobu koja nije imala smisla za humor iako su neke njegove kolege tvrdile suprotno.</s><s>Ovo mišljenje se još više uvrežilo nakon ranjavanja.</s>

<s>Prema nekim izvorima u Nemačkoj je 1918. godine vladao užasan strah da bi pogibija Rihthofena, koji je u međuvremenu postao nacionalni junak, zadala užasan udarac moralu nacije.</s><s>Zbog toga su ga njegovi pretpostavljeni zamolili da se povuče, što je on odbio.</s>

<s>Posle Rihthofenove smrti, aprila 1918. godine komanda nad Letećim cirkusom dodeljena je Vilhelmu Rajnhardu koga je sam Crveni baron izabrao za svog naslednika.</s><s>Rahnhard je komandovao Letećim cirkusom sve do svoje smrti u letačkoj nesreći 3. jula 1918. godine u Aldersdorfu.</s><s>Posle Rajhardove smrti komandu nad jedinicom preuzeo je Herman Gering koji će kasnije postati vođa nemačke Luftvafe.</s>

<s>Pogibija</s>

<s>Dana 21. aprila 1918. godine.</s><s>Rihthofen je pogođen jednim zrnom kalibra .303 (standardna britanska municija koju su koristile i puške i mitraljezi) dok je leteo iznad Morlankur grebena u blizini reke Some.</s><s>Ubrzo potom je umro.</s><s>Neposredno pre nego što je pogođen Crveni baron je bio u poteri za britanskim Sopvit kamelom kojim je upravljao kanadski pilot, poručnik Vilfrid „Vop“ Mej iz 209. eskadrile RAF-a.</s><s>U isto vreme na repu Crvenog barona bio je Mejov školski prijatelj, kapetan Artur „Roj“ Braun; u trenutku kada se Crveni baron okrenuo da proveri svoj rep, tj. u pravcu Brauna, pogođen je metkom koji je dolazio odozdo i sa leđa i koji je ukoso prošao kroz njegov grudni koš.</s>

<s>Rihthofen je zatim izveo užurbano, ali kontrolisano sletanje blizu puta Braj-Korbi, severno od sela Vo-sur-Som, u sektoru koji su kontrolisale Australijske imperijalne snage.</s><s>Njegov Foker nije oštećen prilikom sletanja.</s><s>Prema nekim izvorima Rihthofen je izdahuo nekoliko sekundi nakon što se australijski vojnici stigli do aviona i poslednje što je izgovorio bilo je kaputt (u slobodnom prevodu „gotov sam").</s><s>Međutim, preovlađujuće mišljenje je da je Crveni baron izdahnuo odmah nakon sletanja.</s>

<s>Najbliža jedinica australijskog ratnog vazduhoplovstva, 3. eskadrila, preuzela je odgovornost za posmrtne ostatke Crvenog barona.</s>

<s>Savremeni istoričari smatraju da je Crveni baron najverovatnije pao kao žrtva protivavionske vatre sa zemlje, konkretno narednika Sedrika Popkina iz australijske 24. mitraljeske čete.</s><s>Popkin je jedini otvorio vatru sa desne strane na Rihthofenov avion, neposredno pre nego što je sleteo.</s><s>Mnogi australijski pešadinci su takođe pucali na Rihthofenov avion tako da postoji mogućnost da je neko od njih ispalio smrtonosni metak.</s><s>Britanski RAF je obaranje Rihthofena pripisao Braunu.</s><s>Međutim, Crveni baron je poživeo najviše 20-30 sekundi nakon ranjavanja, a Braun u ovom periodu nije otvarao vatru na njegov avion.</s>

<s>Komandir 3. eskadrile, major Dejvid Blejk ukazao je na mogućnost da je Crveni Baron oboren dejstvom jednog od njegovih pilota koji su takođe učestvovali u borbi tog popodneva.</s><s>Nakon izvršene autopsije major Blejk je promenio mišljenje i postao je jedan od zagovornika teorije da je smrtonosni metak došao sa zemlje.</s>

<s>Manfred fon Rihthofen sahranjen je 22. aprila 1918. godine uz sve vojne počasti, na groblju u Bertangleu u blizini Amijena.</s><s>Posle rata, posmrtni ostaci Crvenog barona su ekshumirani i preneti u porodičnu grobnicu u Vizbadenu, Nemačka.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Allmers, Henning.</s><s>"Manfred Freiherr von Richthofen's Medical Record: Was the "Red Baron" fit to fly?" Lancet 1999, 354. pp.</s><s>502–504.</s>

<s>Njemački lovački asovi
Biografije, Prvi svjetski rat
Biografije, Wrocław</s>

