Milan Petrović (lekar)
<s>Milan Petrović (Niš, 15/28. maj 1886 — Zemun, 22. oktobar 1963) bio je lekar, potpukovnik u srpskom sanitetu, specijalista pedijatrije, urednik Srpskog arhiva za celokupno lekarstvo, predsednik suda časti Srpskog lekarskog društva i jedan od osnivača Pedijatrijske sekcije SLD.</s><s>Bavio se zubarstvom, obišao je svet brodom, a Srbiju sanitetskim vozom (kao komandant voza).</s><s>Učesnik je dva rata.</s>

<s>Život i karijera 
Kao najmlađe dete u porodici Dimitrija i Vaske, rođen je u Nišu 15/28. maja 1886.</s><s>Otac mu je bio poznati niški trgovac i kafedžija, iz porodice Petrović koja se doselila u Niš u prvoj polovini osamnaestog veka.</s><s>Dimitrije i Vaska Petrović imali su devetoro dece, četiri sina i pet kćeri: Mariolu, Danicu, Lepu, Katu i Dragu, sinove Tasu i Milana.</s>

<s>Osnovnu školu i gimnaziju pohađao je u Nišu,</s>

<s>Nakon završene mature 1904, ispraćen od svoje mnogobrojne rodbine otišao je u Beč, da izuči medicinu i postane doktor,</s>

<s>U to periodu izvestan broj studenata iz Srbije studirao je medicinu u Francuskoj, pa je i Milan odlučio da studije nastavi na univerzitetu u Pariz, „da u novoj kulturnoj sredini produbi svoje obrazovanje i nauči Francuski jezik“.</s><s>Nakon šesnaest meseci provedenih na studijama u Parizu Milan se vratio u Beč, i 1909. okončao studije medicine na Bečkom univerzitetu.</s>

<s>Po završenom fakultetu u Beču Milan Petrović se početkom 1910. godine vratio u Niš i iste godine otišo na odsluženje vojnog roka.</s><s>U vojsci je prvo položio ispit za rezervnog sanitetskog poručnika, a zatim kao honorarni lekar u Moravskoj stalnoj vojnoj bolnici u Nišu pohađao je i obavio obavezan lekarski staž.</s><s>Kao lekar stažista u vojsi imao je sreće da asistira velikanu srpske ratne hirurgije dr Mihailu Petroviću (1863—1934), što će mu u kasanijem samostalnom radu, na mestu brodskog lekara, značajno koristiti.</s>

<s>U prvim danima rada sa pacijentima shvatio da srpskom zdravstvu nedostaju lekari, koji će se brinuti za obolelu decu, što ga je motivisalo da 1910. nastavi studije u Beču, ovoga puta u svojstvu specijalizanta pedijatrije kod profesora dr Ešeriha, (kod koga je kao student medicine bio hospitant više od godinu dana).</s>

<s>Nakon završene specijalizacije iz pedijatrije Petrović se aprila 1911. vratio u Niš i slučajno saznao iz novina za oglas jedne holandske brodske kompanije koja je tražila brodskog lekara.</s><s>Kako mu je boravak u Beču narušio zdravlje, predosećao je da će mu toplija klima pomoći da se brže oporavi, i tako je doneo odluku da svoju karijeru nastavi kao brodski lekar.</s><s>Nakon višemesečne plovidbe po morima sveta vratio se u Srbiju, i nastavio sa radom u svom rodnom gradu Nišu, prvo kao opštinski a zatim i kao sreski lekar.</s>

<s>Po otpočinjanju Balkanskih ratova mobilisan je u srpsku vojsku i odmah raspoređen na dužnost komandira sanitetskog voza.</s><s>Na ovoj dužnosti je ostao sve do 1915. godine, odnosno do povlačenja srpske vojske preko Albanije.</s>

<s>Kao komandant sanitetskog voza, lekar i zubni lekar u poljskim bolnicama srpske vojske na ostrvu Vido, Krfu i Solunskom frontu, Petrović je dao veliki doprinos očuvanju zdravlja i života mnogobrojnih vojnika i civila u Balkanskim i Prvom svetskom ratu.</s>

<s>Nakon završetka Prvog svetskog rata Petrović se krajem 1918. godine vratio u Niš, gde se ponovo uključio u rad Moravske stalne vojne bolnice.</s><s>Nakon godinu dana provedenih u Nišu porodica Petrović se preselila u Beograd decembra 1919. godine, u kome mu je njegova supruga Mara rodila dvoje dece, sina Dimitrija i ćerku Miru.</s>

<s>Na prvo radno mestu u Beogradu u svojstvu pedijatra postavljen je maja 1920. u svojstvu sekundarnog lekara Dečjeg odeljenja Opšte državne bolnice, kojim je rukovodio dr Milenko Materni (1875—1929).</s><s>Paralelno sa ovim poslom radio je i i u Francusko-srpskom dispanzeru „Kap mleka“, („Goutte de lait“)  u Beogradu od 1921. do 1929. godine.</s><s>Tokom rada u ovom dispanzeru (1923) Milan Petrović je objavio knjigu „Ishrana odojčeta i malog deteta.</s>

<s>Svoja medicinska usavršavanja nastavio je u oblasti pedijatrije, prvo kod profesora Ešeriha u Beču a zatim i kod profesora Nobekura u Parizu.</s><s>Nakon povratka sa ovih usavršavanja rešenjem Ministarstva zdravlja od 8. jula 1924. godine Petrović je u zvanju specijaliste za dečje bolesti imenovanje za sekundarnog lekara Dečjeg odeljenja Opšte državne bolnice, a 20. juna 1929. godine i na dužnost šefa tog istog Odeljenja, a kome ga je zatakao početak Drugog svetskog rata.</s>

<s>U Drugom svetskom ratu u jugoslovenskoj vojsci bio je mobilisan kao rezervni sanitetski pukovnik.</s><s>Nakon zarobljavanja na početku rata i prisilnog rada u zarobljeništva u Nemačkoj, od aprila do septembra 1941, Petrović je otpušten kući.</s><s>I ako bolestan, nastavio je da obavlja dužnosti šefa Dečjeg odeljenja Opšte državne bolnice u Beogradu.</s>

<s>Dela 
Sa lekarskom diplomom iz 1909.</s><s>Petrović je poneo i zubarsku veštinu koju je izučio u Beču.</s><s>Ovu svoju veštinu on će zajedno sa dr Milošem Popović znalački primeniti u ratu, kada su njih dvojica pokrenuli rad jedine zubne stanice u srpskoj vojsci u poljskoj bolnici u Vodenom na Solunskom frontu; ...„koja je ušla u istoriju stomatologije budući da je za skoro dve godine rada zbrinula 17.900 pacijenata, a njeni lekari su obavili 30.366 stomatoloških intervencija“...</s><s>Kao komandir sanitetskog voza u Balkanskim i Prvom svetskom ratu samo u Balkanskim ratovima organizovao je evakuiaciju oko 110.000 srpskih, savezničkih i neprijateljskih ranjenike i bolesnike, pri čemu je svaki voz prevalio po 30 do 40.000 kilometara.</s><s>O tome Petrović u svojoj knjizi Trnovit put Srbije, 1914-1918, piše:</s>

<s>Tokom 1947. osnovao je Dečje odeljenje Gradske bolnice u Zemunu, a bio je i jedan od ključnih inicijatora i osnivača Jugoslovenskog društva za zaštitu dece, Jugoslovenske lige protivu tuberkuloze, Udruženja pedijatara Jugoslavije.</s>

<s>Obavljao je i dužnost glavnog urednika časopisa Srpski arhiv za celokupno lekarstvo, (posle dugogodišnjeg rukovođenja dr Jovana Danića).</s><s>Tokom osmogodišnjeg uređivanja Srpskog arhiva za celokupno lekarstvo (1925—1933), Petrović će, uprkos svih teškoća, svake godine organizovati štampati po deset svezaka.</s>

<s>Napisao je i objavio preko četrdeset naučnih radova, koji su objavljeni u domaćim i inostranim medicinskim časopisima, u SAD, Francuskoj, Grčkoj, kao i nekoliko knjiga od kojih su najznačajnije: 
 Sanitetski vozovi u ratovima 1912–1918 Ishrana odojčeta i malog deteta Lečenje bolesne dece u Jugoslaviji 
 Tragedija naših regruta Priznanja 
Dr Milan Petrović je za svoj dugogodišnji rad odlikovan najvišim srpskim i jugoslovenskih odlikovanjima: 
 Krst milosrđa (1913), 
 Orden svetog Save V reda (1915), 
 Zlatne medalja za revnosnu službu (1918), 
 Albanska spomenica (1920), 
 Orden Belog orla V reda (1920), 
 Spomenica za oslobođenje i ujedinjenje 1914-1918 (1920), 
 Orden Svetog Save IV reda (1928), 
 Orden Jugoslovenske krune IV reda (1935), 
 Orden Jugoslovenske krune III reda (1937).</s><s>Dr Petrović je za svoje zazluge imenovan za:
 Predsednika Srpskog lekarskog društva, 
 Glavnog urednika Srpskog arhiva - časopisa za celokupno lekarstvo (osam godina), 
 Počasnog predsednik Pedijatrijske sekcije Srpskog lekarskog društva.</s>

<s>Vidi još 
 Sanitetski voz
 Vojna bolnica Niš
 Srpsko lekarsko društvo</s>

<s>Napomene</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Stanojević V.: Istorija srpskog vojnog saniteta & Naše ratno sanitetsko iskustvo, Beograd, 1925.</s><s>Pešić V., Pavlović B.: Prvi pedijatri i prve pedijatrijske ustanove u Srbiji — prilog za istoriju pedijatrije Srbije, Beograd, 2006.</s><s>Stojančević, Vladimir: Jugoistočna Srbija u XIX veku (1804—1878)'', Prosveta, Niš, 1996.</s>

<s>Biografije, Niš
Srpski lekari
Istorija Niša</s>

