Gargantua i Pantagruel
<s>Gargantua i Pantagruel () roman je Fransoa Rablea u pet knjiga.</s><s>Satirična alegorija o dva džina Gargantui (otac) i Pantagruelu (sinu), njihovom životu, čudesnom rođenju, školovanju i fantastičnim dogodovštinama.</s>

<s>Prva knjiga Pantagruel objavljena je 1532, druga Gargantua 1534.</s><s>Treća knjiga je objavljena 1545, četvrta 1552. i poslednja, posle smrti pisca, 1564.</s><s>Knjige je Rable potpisao kao Alcofrybas Nasier što je anagram od f-r-a-n-c-o-y-s-r-a-b-e-l-a-i-s.</s>

<s>Istorija 
Francuski kaluđer i doktor lekarstva Fransoa Rable sastavljao je svoj duhoviti roman Gargantua i Pantagruel od 1532, kada je imao oko 37 godina, pa do kraja svog života.</s><s>Poslednja, peta knjiga Pantagruela objavljena je posthumno.</s><s>Svoju humanističku viziju čoveka u tom delu pisac je gradio na suprotstavljanju svemu što je zapažao u svojoj okolini, konkretnoj stvarnosti njegove epohe.</s>

<s>Iako je njegov roman pisan tokom 20 godina i sa mnogim prekidima on nikada nije odstupio od svoje prvobitne zamisli – kretanja ka dole, u dubinu zemlje, i ljudskog tela.</s><s>Tim kretanjem su zahvaćene sve slike i metafore, a silazak u hram Božanske Boce samo je sumiranje celokupne tematike.</s>

<s>Rableu je kao izvor za delo poslužilo usmeno predanje o džinu Gargantui i knjižica nepoznatog autora o neverovatnim dogodovštinama džina Gargantue.</s><s>Ime Pantagruela je sinonim za zlog duha koji ima vlast nad vodom u srednjovekovnim misterijama, legendama i farsama.</s>

<s>Rable i Bahtin</s>

<s>Celokupan sistem njegovih slika prisno je vezan za narodne izvore, što ga smešta među tvorce novih evropskih književnosti.</s><s>Bahtin nastoji da zagonetku Rableovog dela reši pomoću proučavanja ovih narodnih izvora, i tom prilikom ih deli na tri vrste:
Obredno predstavljačke forme (karneval, ulični gegovi i sl)
Književno-smehovna dela – usmena i pisana, na francuskom i latinskom i
forme uličnog govora.</s>

<s>Rableov naročit tip slikovnosti i estetičke koncepcije stvarnosti Bahtin naziva grotesknim realizmom.</s><s>Glavna osobina grotesknog realizma je modernizacija matrijalno-telesnih slika u književnosti renesanse.</s><s>Materijalno-telesno je tu pozitivno načelo, univerzalno i opštenarodno – suprotstavljeno svakoj apstraktnoj idealnosti.</s><s>Njegov nosilac je narod.</s><s>Prevođenje na materijalno telesni plan postiže se postupkom snižavanja.</s><s>Tako se sve visoko, duhovno, idealno, i apstraktno biva prevedeno.</s><s>Snižavanje seje i sahranjuje u zemlju.</s><s>Ubija i ponovo rađa, Spušta sve u ono dole, koje je i smrt i novo rođenje.</s>

<s>Groteskna slika 
Shvatiti Rablea znači dobro razumeti načela konstrukcije groteskne slike.</s><s>Ona prikazuje predmet u stanju promene, između smrti i rađanja, rasta i nastajanja.</s><s>Dve njene osnovne crte su odnos prema vremenu i ambivaletnost.</s><s>Linearnom vremenu cikličnog rađanja i umiranja, ambivalentnost daje moć da izrazi istoriju i istorijske smene.</s><s>Simbol ove slike je trudna starica sa osmehom u terakoti – smrt koja rađa – tu je život prikazan kao ambivalentan unutrašnje protivrečan proces.</s><s>Dva tela u jednom – to je osnovna tendencija groteskne slike.</s><s>Jedno koje umire, i jedno koje raste u utrobi.</s>

<s>Na grotesknoj slici telo je prikazano kao da prerasta sebe i spaja sa svim svetom – posebno na mestima telesnih otvora, i nagonskim radnjama kada se otkriva njegov suština – Pri prdenju, jedenju, seksu, porođaju...</s><s>Dvojno telo je izmešano sa svetom i ovaploćuje i predstavlja čitav materijalni svet kao apsolutno dole.</s>

<s>Grotesknu sliku obeležavaju hiperbolizmi – u samom početku svog dela, Rable daje galeriju groteskno uveličanih delova tela u genealogiji prvih divova.</s><s>To groteskno telo je nezavršeno, promenljivo, ono je u nastajanju, a u Rableovim grotesknim slikama pretežno su u pitanju donji delovi tela.</s>

<s>Razjapljena usta i gutanje imaju glavnu ulogu jer su oni vrata ka donjem delu, paklu tela.</s><s>Takav prizor je i onaj koji pominje Auerbah pri objašnjavanju Rableovog prikazivanja stvarnosti – kada pisac Alkofribas ulazi Panagruelova usta i u njima živi 6 meseci.</s>

<s>Podsmeh i ironija 
Prevladavši smehom sholastiku, Rable je raskrčio put za trijumf svojih narodnih divova.</s><s>Gargantua se vaspita humanistički kod Eudaemona, a u njegovim pariskim epizodama ismejani su “Sorbonići” predstavnici sholastike, posebno u sceni sa zvonima Notr Dama, i govoru Janka Klaćenog-Nedoklaćenog.</s><s>Obrazovanje koje se preporučuje oličeno je u Gargantuinom pismu Pantagruelu, o učenju jezika i slobodnih veština.</s><s>Preovladavanje novog je i u Telemskoj opatiji koju brat Jovan hoće da osnuje nasuprot svim opatijama koje su do tada postojale, i to, tvrdoglavo, direktnos suprotno dotadašnjim kanonima život kaluđera.</s>

<s>Kroz Panurgijevu odu dugovima koju prenosi na čitav svemir i ljudski organizam Rable se podsmeva i tadašnjim organicističkim teorijama društva koja se koriste za učvršćivanje vladajućeg poretka.</s><s>Savez Pantagruela i Panurgija jeste i savez divovske snage i težnji naroda koji oštrinom svog satiričkog viđenja razobličava feudalno društvo i njegove institucije.</s>

<s>Kroz Entelehiju, kraljevinu Ovejane Suštine Rable se podsmeva “hranjenju apstrakcijama i lečenju pevanjem”, a nasuprot ovog neplodonosnog kraljevstva je dvor Gastera kroz čije pronalaske Rable predstavlja istoriju razvitka ljudske civilizacije.</s><s>I toj snazi se smeje, uvidevši njenu ograničenost i prolaznost.</s>

<s>Rable i karneval 
U slikama mokraće i izmeta u Rableovom delu čuva se suštinska nerskidiva veza sa rođenjem, plodnošću i obnovom.</s><s>Tu je izmet materija između neba i zemlje, živog i mrtvog, a pražnjenja i obasipanja njime igrala su veliku ulogu u karnevalu luda.</s>

<s>Ulični govor u Gargantui i Pantagrelu nastao je u posebnom ilegalnom jeziku karnevala.</s><s>Među najbrilijatnijim primerima su prolozi u stilu lakrdijaškog izvikivača i vašarskog prodavca.</s><s>Ova narodna reklama je sva u superlativima, ali uvek ironična, ona se smeje sama sebi.</s><s>Na primer, u prologu Pantagruelu opisuju se načini kako se Letopis može koristiti pri lečenju zuboblje ili sifilisa.</s><s>Prolog se završava odvratnim, vulgarnim prokletstvom svim onima koji slepo ne poveruju sve ono što u knjizi piše.</s>

<s>Psovke se uglavnom odnose na aspekte ljudskog tela – kletve čitaocima izazivaju bolesti, sakate telo, ili teraju u Pakao.</s><s>U zavisnosti od knjige primaoci ovih kletvi su apstraktni neverni čitaoci, ideologije ili konkretne ličnosti’</s>

<s>Odličan primer snižavanja je krađa zvona Notr Dama – tipičan karnevalski gest koji u sebi objedinjuje svrgnuće-uništenje sa obnavljanjem i uskrsavanjem na novom materijalno telesnom planu.</s><s>Batine i tuče postoje u ravni koja nema životno obeležje već je narodsko-praznični karnevalski sistem.</s><s>Kralj je lakrdijaš kog narod bira, ruga mu se i na kraju ga tuče i presvlači.</s><s>Te batine su simboličko umiranje starog kralja, a prerušavanje je rađanje, nova mladost.</s>

<s>Rable prikazuje svrgnuća dva kralja.</s><s>Čemer-Ljutice i Anarha.</s><s>Prvi, pošto uspe da pobegne, ubije konja, pokuša da ubije magarca, ali ga vodeničari pretuku i presvuku.</s><s>Tako on postaje rob.</s><s>Anarha presvlači Panurgije i čini od njega prodavca zelenog sosa.</s>

<s>Dakle, tuča je karnevalsko raščlanjivanje tela, u kome su oštećeni delovi pobrojani.</s><s>Tako Jovan braneći vinograd pravi pokolj i pretvara krv u vino...</s><s>Pošto naprave lomaču za 660 vitozova Pantagruel i društvo prave gozbu.</s><s>Panurgijeva turska epizoda uvijena u slaninu je takva travestija mučeništva i čudesa.</s>

<s>Iz Dijablerije, dela srednjovekovnog misterija u kojoj su siromasi prerušeni u đavole harali gradovima, nastaje i povest o Vijonu i njegovoj osveti popu koji nije hteo da pozajmi kostim za njegovu predstavu.</s><s>Rable sa svojim romanom postupa kao i Vijon – koristi narodno praznični sistem slika da se obračuna sa svojim neprijateljem – gotskim vekom.</s>

<s>U stvarnosti, vladajući sistem ne vidi sopstveni kraj i sopstvenu komiku (nalik na farsu Janka Sorbonca koju samo on ne vidi.</s><s>On ne ume niti hoće da se smeje.</s><s>Za svoj rad ovaj karnevalski lik dobija karnevalsku nagradu – kobasice, čakšire i vino.</s><s>Ovde se može govoriti o Rableovom podsmehu kao protivteži vladajućoj ozbiljnosti.</s><s>Govor Janka Klaćenog Nedoklaćenog je parodija na veštinu argumentovanja, ali je i vešt prikaz slike već nemoćne starosti koja čini sorbonca starim kraljem koji je postao lakrdijaš.</s><s>Svi likovi koje Rable čereči i ubija predstavnici su dvotelesnog sveta koji umirući rađa, a slike fiksiraju sam trenutak prelaza koji sadrži oba pola.</s><s>Pošto se batina i grdi svet koji rađa, batine i poruga se preobraćuju u prazničnu smehovnu radnju.</s>

<s>Tako i nezajazova žena umire na porođaju posle praznika klanja stoke.</s><s>Utroba je hrana (škembići), utroba ispada (čmar).</s><s>Utroba rađa (rođenje Gargantue).</s><s>Slika iznutrce igra veliku simboličku ulogu u grotesknom realizmu.</s><s>Creva su čovekova unutrašnjost, život.</s><s>Kao i pražnjenj i izmet.</s><s>Klanje utrobe je smrt, a njena oplodnja je rođenje.</s><s>Najveći paradoks je jedenje škembića – kada utroba jede utrobu, čime se neraskidivo vezuju život, smrt, jelo, i rođenje.</s>

<s>Vino i hleb, telo i krvi Isusa, postaju deo neverovatne treavestije – borbe pekara i vinogradara koja je povod za rat između Gargantue i Čemer-Ljutice.</s>

<s>Stav prema ženama 
Motiv bračnog saveta parodira Francuski spor 16. veka – o prirodi žene i braka.</s><s>Rable naginje Galskoj tradiciji koja ima prema ženi negativan pogled, ali je Rableov stav u suštini ambivalentan – žena je materijalno dole koje rađa i snižava, ali i deo idealizirajuće tradicije srednjovekovlja.</s><s>Ženska priroda je dvojna – ona je u prevarnosti, čulnosti, pohoti, lažljivosti, materijalnosti i podlosti.</s><s>To stvara večnu temu poslednje tri knjige – temu rogova.</s><s>Tu je reč u svrgavanju ostarelog muža, o novom aktu začeća sa mladim.</s><s>Panurgije, videvši da i njega čeka sudbina karnevalskog kralja hoće da je izbegne.</s><s>Žena je svojm prirodom neprijatelj večnosti.</s><s>Njena utroba je nezasita i neiscrpna – žena je organski protivnik svemu starom, kao načelo koje rađa novo.</s>

<s>Smrt u karnevalu 
Sav Rableov svet je usmeren prema paklu – zemaljskom i telesnom.</s><s>Stvari se tako pretvaraju u brisoguz – gube svoju upotrebnu svrhu da bi postale oplođene materijalno telesnim načelom.</s><s>Slike i stvari su oslobođene logičkih spona.</s><s>Kako se stražnjica pojavljuje kao obratno lice, veliki broj brisguza prvenstveno su namenjeni licu.</s><s>Povezivanje brisoguza sa blaženstvom travestija je Avgustinovih učenja o istoj temi, kao i svih mističkih traganja od arche pa do vanzemaljskih oblika života.</s><s>Blaženstvo se ne rađa gore, već dole.</s><s>Heroji uživaju u Elisiju, a ne sveci u raju.</s>

<s>Videvši kako Znajša pošto je bio kratko mrtav priča o svrgavanju kraljeva na onom svetu, Panurgije to primenjuje na Anarha.</s><s>Panurgije greje Znajšinu glavu na svom nakitnjaku i tako afirmiše stvaralačku, isceliteljsku snagu donjeg dela.</s>

<s>Znajšin pakao je gozba, život organzovan kao najčistiji karneval, protivan površinskom svetu.</s><s>Uzdignuti su svrgnuti, niski ustoličeni.</s><s>Kao i brisogusi, i stari junaci dobijaju novu upotrebu.</s><s>Slika smrti je lišena svake tragične i zastrašujuće note – to je nužan maomenat u procesu rastenja i obnavljanja naroda – ona je naličje rođenja.</s><s>Gargantua se dvoumi da li da oplakuje smrt žene ili da slavi rođenje sina.</s><s>Smrt može nastupiti i od smeha, kao vesela smrt.</s>

<s>Njegovo delo takođe obiluje besmislicama – kao što je fiktivna parnica između Mrtvog Puvala i Lizoguza, koju Pantagruel rešava na isti način, a oduševljenje advokata je još jedna satira i travestija sudstva i sholastike.</s><s>Pisutne su i dvotonalne reči, česte u renesansi, takozvani blazoni – istovremeno oblikuju i pohvalu i pokudu – kao Panurgijevo i Pantagruelovo veličanje lude Tribulea gde se kazuje 208 epiteta pohvale gluposti.</s>

<s>U poslednje tri knjige slabe Pantagruelove mitske i karnevalske odlike i on postaje čovečniji i veći heroj, ali dobija apstraktno i pohvalno retoričko obležje.</s><s>To može da bude pohvala do tada ne viđenoj politici Gijom di Belea.</s><s>Putovanje u utopijsku zemlju smrti i vaskrsnuća travestira kolonijalna istraživanja.</s><s>Papski sukobi travestirani su dekretaljkama papomahnitaša.</s><s>Tu su i mnoge i druge, kao borba kobasica i Tridentski sabor (scena bure).</s>

<s>Svojim delom Rable stvara enciklopediju novog sveta, prvi put upotrebljavajući mnoge od reči.</s><s>Većina imena ima obeležje nadimka.</s><s>Sa brojeva u svojo estetici Rable skida sveto i mističko ruho i daje im groteskno, karnevalsko obeležje.</s><s>Pretendovanje na preciznost izaziva komičan efekat</s>

<s>Gargantua i Pantagruel je po formi pustolovno-satirični roman.</s><s>Sastoji se od 5 knjiga, od kojih je jedna o Gargantui, a 4 o Pantagruelu.</s><s>Rableovo delo je satirična alegorija koja se sastoji od neverovatnih dogodovština, grotesknih elemenata, persiflaža institucija, običaja u koje je upleo pronicljive opservacije, enciklopedijsku erudiciju, antičke reminiscencije, realne pojedinosti iz naravi i prilika ondašnjeg društva.</s><s>Satira i persiflaža na račun teologa i skolastičara izražena je u prvim dvema knjigama.</s>

<s>Rable je dublji smisao svog dela prikrio pričama, skatološkim temama, lascivnim pričama, pošalicama, eruditnim reminiscencijama, pučkim sprdačinama i jezičkim kalamburima.</s><s>U svom delu on se bavi problemima vere, političkog stanja, privrednog života, obrazovanjem.</s><s>Pored toga daje prikaz idealne društvene zajednice u poslednjim poglavljima „Gargantue“ o Telemskoj opatiji koja podseća Utopiju Tomasa Mora.</s>

<s>Reference</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>, preveo Thomas Urquhart, ilustrovao Gustave Doré</s>

<s>Romani 1532.</s><s>Francuska književnost</s>

