Aldo Moro
<s>Aldo Moro (; Malje, 23. septembar 1916 — blizina Rima, 9. maja 1978) bio je italijanski demohriščanski političar i premijer u dva mandata, najpoznatiji kao žrtva otmice i ubistva od strane radikalno leve organizacije Crvene brigade, koja je postala najpoznatiji zločin perioda tzv. Olovnih godina u Italiji.</s>

<s>Politička karijera 
Kao član Hrišćanske demokratije bio je izabran 1946. godine u Konstituantu (Ustavotvornu skupštinu), a od 1948. godine poslanik je u Predstavničkom domu parlamenta Republike Italije.</s><s>Bio je profesor kaznenog postupka na unbiverzitetu u Bariju, a zatim (do smrti) na rimskom univerzitetu.</s><s>Smatra se najozbiljnijim posleratnim italijanskim političarom.</s>

<s>Bio je predsednik parlamentarne grupe Hrišćanske demokratije, ministar pravde (1955–1957), ministar prosvete (1957–1959), sekretar Demohrišćanske stranke (1959–1964), predsednik koalicionih vlada levog centra - demohrišćani, socijaldemokrati, republikanci, socijalisti - (1963–1968), ministar spoljnih poslova (1969–1972 i 1973–1974), te ponovo predsednik vlade (1974–1976).</s><s>Predsednik Hrišćanske demokratije postao je 1976. godine.</s><s>Zagovarao je saradnju demohrišćana sa socijalistima i komunistima.</s>

<s>Kao predsednik Demohrišćanske stranke otet je 16. marta 1978. godine od strane pripadnika Crvenih brigada, koja mu je organizovala suđenje i u ime narodnog suda osudila ga na smrt.</s><s>Ubijen je, a njegovo telo pronađeno je u prtljažniku automobila u Rimu.</s><s>Bio je jedan od protagonista modernijih političkih saveza u Italiji, a na međunarodnom planu pristalica dobrosusedskih odnosa s tadašnjom SFR Jugoslavijom.</s>

<s>Otmica</s>

<s>U rano jutro 16. marta 1978., prvak italijanske Demohrišćanske stranke i bivši premijer Aldo Moro, iz svoje je kuće krenuo u Parlament kako bi formirao novu vladu, prvi put temeljenu na istorijskom sporazumu demohrišćana i sve jačih komunista.</s><s>Nije daleko stigao: u vojnički preciznoj akciji, pet Morovih telesnih čuvara ubijeno je za manje od minuta, a sam Moro je otet i odveden u nepoznatom pravcu.</s>

<s>Već sutradan, ostavljena je poruka Crvenih brigada, ekstremne levičarske organizacije, u kojoj je objašnjeno kako ta teroristička organizacija preuzima odgovornost za otmicu.</s><s>Kao dokaz da je oteti političar živ, poslana je fotografija na kojoj je bio Moro, a iza njega je jasno mogao da se vidi zastor sa zastavom Crvenih brigada.</s><s>Italija je bila na nogama.</s><s>Godine 1990. u jednom milanskom stanu, koji je bio baza Crvenih brigada u vreme otmice, slučajno je nađeno sklonište s više od 400 fotokopija pisama za koja je utvrđeno da su pisana Morovom rukom u vreme zatočeništva.</s><s>Taj je nalaz promenio pogled na ceo događaj.</s>

<s>Crvene su brigade nakon otmice u više navrata slale svoje zahteve vladi, ucenjujući je Morovim životom.</s><s>Međutim, vladajući demohrišćani uporno su odbijali pregovore.</s><s>Danas se sumnja da je bila posredi urota, u koju su bili upleteni ne samo najviši italijanski politički funkcioneri, već čak i neke strane organizacije, poput CIA-e, te italijanska tajna antikomunistička organizacija Gladio, kojima nikako nije odgovarala Morova politika dijaloga s komunistima.</s><s>Tako su Crvene brigade, koje su u nagodbi videle opasnost otupljivanja oštrice radničkog pokreta, zapravo nesvesno poslužile kao instrument svojih protivnika.</s><s>Bilo kako bilo, zvanična je Italija zanemarivala sve ozbiljnije pretnje terorista da će Moro, ako se ne pristupi pregovorima, biti likvidiran.</s><s>Na Morove poruke iz zatočeništva, u kojima preklinje svoje kolege i prijatelje demohrišćane za spas, vlada je odgovorila angažujući psihopatologa Franka Ferakutija, koji je izjavio da Moro pati od stokholmskog sindroma, prihvatanja nazora otmičara.</s><s>Treba znati da ni jedan demohrišćanin nikad nije javno izrazio sumnju u ovu spornu tvrdnju.</s><s>Namera je bila očita: diskreditovati Mora u očima javnosti.</s>

<s>Ujutro 9. maja sramotna vladina politika urodila je tragičnim plodom: Aldo Moro je nađen mrtav u kolima, u rimskoj ulici Kaitani, koja je, simbolično, na pola puta između štaba demohrišćana i komunista.</s><s>Ubica Prospero Galinari, terorist, izvršilac koji je s jedanaest metaka ustrelio Mora, kasnije je uhapšen i osuđen.</s><s>Nekoliko dana pre smrti Aldo Moro uputio je bivšim prijateljima koji su ga napustili sledeću poruku:</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura</s>

<s>Premijeri Italije
Italijanski političari
Biografije, Hladni rat
Žrtve ubistva</s>

