Милорад Медаковић
<s>Милорад Медаковић (Зрмања, новембар 1824 — Београд, 14/26. март 1897) је био новинар, историчар, Његошев ађутант, секретар и војвода кнеза Данила и чиновник руског посланства у Београду.</s>

<s>Биографија 
Рођен је као Михаило, у Зрмањи (Звониграду), код Грачца, на граници између Лике и Далмације, трећи по реду у породици са петоро деце, од мајке Саве и оца Ђорђа (Георгије), који је радио као царински службеник на тој граници (Војна крајина).</s>

<s>Основну школу је завршио у месту рођења.</s><s>Гимназију је учио у Сремским Карловцима и у Задру.</s><s>Под утицајем српског романтизма, одлучио је да промени своје име у Милорад, уместо Михаило, које му се чинило туђинско.</s>

<s>Још у гимназији је показао склоност ка писању и јавном ангажовању.</s><s>Прве радове је објавио у „Далматинској зори“.</s><s>Након што је завришио гимназију, по препоруци Ђорђа Николајевића, тадашњег дубровачког пароха и уредника „Српског далматинског магазина“, као и Гагића, пријатеља руског конзула, добио је 1844. државну службу код владике Његоша, у Цетињу у Црној Гори.</s><s>У Цетињу је остао четири године, радећи као учитељ, али и као владикин пријатељ и помоћник у државним пословима.</s><s>Сређивао је Његошеву библиотеку и преко поклона набављао књиге од Матице српске, Српске државне штампарије, Друштва српске словесности из Београда и Матице хрватске.</s><s>Они су му слали примерке својих издања за Библиотеку црногорску.</s><s>Обављао је и извесне дипломатске послове, објављивао радове у разним новинама, највише у „Српским новинама“ из Београда.</s><s>Помагао је владики око сакупљања народних песама, које су 1845. објављене под насловом „Огледало српско“ и пратио је владику на путовањима.</s><s>Крајем 1845.</s><s>Његош га је послао у Дубровник да изучи сликање дагеротипом, од Антуна Дрпоца, тамошњег апотекара, које је то било допунско занимање.</s><s>На тај начин, Медаковић је постао први фотограф у Црној Гори.</s><s>Међутим, о томе да се заиста бавио снимањем, сведочи његов извештај владики из фебруара/марта наредне 1846. године, у коме га је обавестио да је наручио хемикалије потребне за дагеротипијско снимање.</s><s>У јавности није позната ниједна његова дагеротипија, исто као ни његовог учитеља.</s>

<s>Његоша је пратио на путу у Боку Которску.</s><s>Једно време су боравили заједно на Перасту (1846).</s><s>Били су и у Бечу, када је штампан Горски вијенац и чију му је коректуру Његош поверио.</s><s>Његош га је интимно звао „Медо“ и испевао му је песму.</s><s>Са Његошем је 1847. боравио у Млецима (Венеција), где се бавио прикупљањем историјских података о Црној Гори, које је објавио у „Повијесници Црне Горе“.</s>

<s>Уочи буне 1848. је отишао, у Сремске Карловце, тада средиште народног покрета у Војводини, код брата Данила, у то време познатог новинара, који је краће време издавао часопис „Напредак“.</s><s>Одатле је наредне године, као новинар, отишао у Загреб, где је ступио у редакцију „Новина хорватско-славенско-далматинских“, Људевита Гаја, а био је и уредник „Славенског југа“.</s>

<s>Из Загреба је 1950. прешао у Београд, где је постао уредник листа „Шумадинка“, Љубе Ненадовића.</s><s>Након што је „Шумандинка“ цензурисана у Београду, а аустријске власти му нису дозволиле да издавање листа пресели у Нови Сад или Земун, поднео је молбу привременом упарвитељу Војводства Србије и Тамишког Баната за издавање листа „Посавка“ у Новом Саду, која је одбијена.</s><s>Затим је од Земаљске војне команде у Земуну, која се налазила ван Војводства, добио дозволу да издаје „Војвођанку“.</s><s>Она је излазила од јануара до јула 1851, када је такође цензурисана, на интервенцију Министарства спољних послова Србије.</s><s>У „Војвођанки“ су штампане готово све песме Милице Стојадиновић Српкиње.</s><s>Када је у Темишвару образована административна управа за Војводину, отишао је у Темишвар, где је постао издавач и главни уредник политичко-сатиричног листа „Јужне пчеле“.</s><s>Лист је у Темишвару излазио двапут недељно, од 15. октобра до 20. новембра 1851. године.</s><s>Током та два месеца изашло је 12 бројева.</s><s>Постојао је и књижевни додатак под називом „Фрушкогорка“.</s><s>Због недостатка ћириличних слова и сарадника, крајем исте године је био принуђен да издавање тог листа пресели у Нови Сад, где се тада налазило више српских научних радника, него у било ком другом месту.</s><s>У Новом Саду му се у то време налазио и брат Данило, браћа су заједнички уређивала и издавала лист.</s><s>У њему је објављивана грађа из историје Срба у Угарској, полемике о језику и правопису, шале, досетке и други забавни прилози, теме из Војводине и њеног привредног живота, што је у великој мери допринелео релативно значајном тиражу од 700-800 примерака.</s><s>Лист је понекад критиковао патријарха Рајачића и више српско свештенство, што се не заузимају довољно за српске интересе.</s><s>Овакав став према вишим клерикалним круговима српског свештенства у монархији одредио је судбину „Јужних пчела“, али и осталих листова које су уређивала браћа Медаковић.</s><s>Од 1852, уз „Јужне пчеле“ је издаван и „Недељни додатак, за народну књижевност, поучаваење и забаву“.</s><s>Лист је излазио до маја 1852. када је забрањен.</s><s>До тада је у Новом Саду објављено 15 бројева „Јужних пчела“.</s>

<s>Године 1854. је постао секретар, а затим и војвода књаза Данила, који је након Његошеве смрти преузео власт.</s><s>Код књаза Данила је остао у служби наредне три године.</s><s>У том периоду је израдио Законик за Црну Гору, који је објављен на Ђурђевдан 1855.</s><s>Наредне године је путовао у Петроград, како би код руског цара Александра II, издејствовао признање независности Црне Горе.</s><s>За ту и друге заслуге кнез Данило му је доделио златну Обилићеву медаљу и чин војводе.</s><s>Од тада се потписивао као војвода Милорад Георгијев Медаковић.</s><s>Руска влада га је одликовала Ореденом Свете Ане и Орденом Светог Станислава.</s>

<s>Због несугласица с кнезом, по питању руског утицаја и кнежевог напуштања традиционалног ослањања на Русију, те приближавања Француској, године 1858. је напустио Црну Гору.</s><s>Од 1861. је био чиновник у руском посланству у Београду, где је радио до смрти.</s><s>Обавештења и жеље српског владара и владе преносио је руском посланику, који је преко руских представника, утицао на Порту.</s>

<s>За рад на књижевном пољу Друштво српске словесности га је 13/25. јануара 1863. изабрало за свог редовног члана.</s><s>Од 29. јула/10. августа 1864. је био почасни члан Српског ученог друштва, а од 15/27. новембра 1892. почасни члан Српске краљевске академије.</s><s>Присуствовао је етнографској изложби у Москви 1867.</s>

<s>Како је у Србији сачувано веома мало докумената из Карађорђевог времена, међу првима је 1863. је податке из руских архива објавио Николај Фјодорович Дубровин, касније главни секретар Царске руске академије, а три године касније (1866) већи део његових расправа је на српски превео Милорад Медаковић, који је и сам радио у руским архивима и објавио књигу „Први србски устанак и његов жалостни свршетак“.</s>

<s>Веровао да је будућност балканских народа у чврстом јединству с Русима, а тврдње Аустрије да Русија жели да освоји и покори своју „браћу по крви“ је сматрао неоснованим, истичући да је циљ Русије ослобађање словенских народа од турског ропства.</s><s>Један је од последњих српских аутора који је писао старим превуковским правописом.</s><s>Према неким критичарима, такав начин писања је задржао као велики русофил.</s>

<s>Није се женио, нити је имао деце.</s><s>Цео иметак, земљиште касније названо Маринкова бара, данас насеље које у његову част носи име Медаковић (1 и 2) је завештао својим суграђанима, београдској сиротињи.</s><s>Основао је задужбину која је носила његово име.</s>

<s>Сахрањен је на Новом гробљу у Београду.</s>

<s>Дела 
Оставио је драгоцене етнографске податке који се односе на Црну Гору.</s><s>О тамошњем становништву је писао с великом љубављу.</s><s>Описао је њихове обичаје и живот у патријахалној заједници.</s><s>Написао је бројне радове који се односе на прошлост Србије и Црне Горе, али највећу вредност имају они који су мемоарског карактера.</s><s>„Законик обшти црногорски и брдски“, Земун 1850
 „Повестница Црне Горе од најстаријег времена до 1830.“, Земун (1850)
 „Живот и обијчаји Црногораца“, Нови Сад (1860)
 „О унији и Далмацији“, Београд (1864)
 „Устанак србски од 1806 – 1810 год“, превод од Н.</s><s>Дубровина, Нови Сад (1866)
 „Црна Гора и нека објашњења о њој“, Нови Сад (1868)
 „Ко је пријатељ Србији“, Београд (1882)
 „П.</s><s>П.</s><s>Његош, последњи владајући владика црногорски“, Нови Сад (1882)
 „Христијани на Балканском полуострву и њихова судбина“, Београд (1885)
 „Калај на Истоку“.</s><s>Београд (1887)
 „Повратак и положај краљице Мајке“, Београд (1888)
 „Срби на прослави у Кијеву“, (1888)
 „Одзив на Камаревљову етнографску карту Балканског полуострва“, Београд (1890)
 „Међународни положај г. Пироћанчев“, Београд (1893)
 „Први срспки устанак и његов жалосни свршетак“, Нови Сад (1893)
 „Цетиње црногорска престоница“, Нови Сад (1894)
 „Црногорским ускоцима при крају 19. века у Латинима“, Београд (1895)
 „Владика Данил“ (недовршено од Данило), Београд (1896)
 „Долазак кнеза црногрског у Србију“, Београд (189&)</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

