Pokušaji državnih udara u Venezuel 1992.
<s>Pokušaji državnih udara u Venezueli tokom 1992. godine bili su pokušaji preuzimanja vlasti u Venezueli od strane Huga Cháveza i njegovog Bolivarskog revolucionarnog pokreta-200.</s><s>Prvi pokušaj puča zbio se 4. veljače 1992. godine, a vodio ga je osobno Chávez, dok se drugi pokušaj odvio 27. studenog 1992. godine, dok je Chávez bio u zatvoru, a povela ga je skupina mladih časnika vjernih pokretu MBR-200.</s><s>Pokušaji puča bili su usmjereni protiv korumpiranog predsjednika Carlosa Andrésa Péreza i to u periodu kada je vlada započela s provođenjem neoliberalnih reformi s ciljem smanjivanja zaduženosti, što je izazvalo velike prosvjede diljem zemlje.</s>

<s>Prvi pokušaj puča, onaj iz veljače, bio je ekstenzivno isplaniran od strane Cháveza, koji je u tom trenutku uživao podršku oko 10% venezuelanskih vojnika.</s><s>Nakon ulaska u Caracas i preuzimanja ključnih lokacija, Chávezov je cilj bio zarobiti Péreza prije nego se vrati u predsjedničku palaču s međunarodnog putovanja.</s><s>Puč je inicijalno trebao izvesti admiral Hernan Gruber Odreman, najviše rangirani časnik među pučistima, ali je isti odustao kada je saznao da bi Rafael Caldera trebao preuzeti vlast nakon puča.</s><s>Nekoliko sati kasnije, satnik Miguel Rodríguez Torres trebao je izvesti puč, ali, kako je Pérez znao za planirani puč, osiguranje je predsjednika smjestilo u automobil bez upaljenih svjetala te ga brzinski poslalo na autocestu; shvativši da je prevaren, Torres je naredio pučistima da pucaju po predsjednikovom automobilu.</s><s>Posljednji pokušaj izveden je nekih pola sata kasnije, kada su pučisti trebali napasti palaču Miraflores, samo da bih dočekala zasjeda čuvara koji su bili upozoreni na njihov dolazak; Pérez se tokom napada sakrio i tako preživio.</s><s>Odgovor vlade uslijedio je vrlo brzo, kada je Pérez generalu Ochoi izdao naredbu da se vojno obračuna s pučistima.</s><s>U nasilju koje je uslijedilo, 18 vojnika je ubijeno, dok je 51 ozlijeđen.</s><s>Pučisti su ubrzo pohapšeni i poslani u zatvore, međutim, iako je puč bio neuspješan, Chávezu je donio enormnu popularnost, posebice među siromašnim stanovnicima, koji su u njemu vidjeli borca za njihova prava protiv korumpiranog režima.</s>

<s>Dana 27. studenog 1992., skupina mlađih časnika mornarice i ratnog zrakoplovstva, među kojima je bio i Luis Reyes Reyes, inicirala je novi pokušaj puča.</s><s>Pučisti su bili u kontaktu s Chávezom dok je ovaj bio u zatvoru te su odradili bolju pripremu, naučivši nešto iz grešaka prethodnoga puča.</s><s>Časnici su ubrzo preuzeli zgradu državne televizije Venezolana de Televisión te nekoliko značajnih zračnih baza, međutim Pérez je i dalje imao otvorene komunikacijske kanale, što mu je uvelike olakšalo situaciju.</s><s>Već do 9:00 (puč je započeo u 4:30) sati, bilo je jasno kako će puč propasti, odnosno kako je njegov krah bio samo pitanje vremena.</s><s>Pučisti su pokušali osloboditi Cháveza iz zatvora, ali bezuspješno, što su vladine snage iskoristile da ponovo preuzmu zračne baze.</s><s>Oko 15:00 sati, preostali pučisti pobjegli su u Peru, čime je puč i formalno završen.</s><s>Ukupan broj žrtava popeo se na 172, što je bilo osjetno više nego u veljači.</s>

<s>Iako su oba puča iz 1992. godine bila neuspješna, osigurala su da Chávez u javnosti stekne ugled borca za siromašne i protiv korumpiranog sistema.</s><s>Chávez je vrlo brzo pušten iz zatvora te je iskoristio stečenu popularnost kako bi se 1998. godine kandidirao za predsjednika.</s>

<s>Historija Venezuele
1992
Venezuela #1992</s>

