Babin Jar
<s>Babin Jar (; ) je klanac na zapadnom predgrađu ukrajinskog glavnog grada, Kijeva.</s><s>Babin Jar je mesto gde su nacisti 29. i 30. septembra 1941. godine pobili 33.771 kijevskog Jevreja.</s><s>Masakr u Babinom Jaru slovi kao čvrst dokaz umešanosti Vermahta u Holokaust.</s><s>Osim kijevskih Jevreja, ovde su nacisti tokom rata ubijali sovjetske ratne zarobljenike, komuniste, Rome, ukrajinske nacionaliste i ostale taoce.</s><s>Ukupno je tokom nemačke okupacije na Babinom Jaru pobijeno između 100.000 i 150.000 ljudi.</s>

<s>Pokolj septembra 1941.</s>

<s>Nemačke snage su ušle u Kijev 19. septembra 1941. godine.</s><s>Pet dana kasnije, mine koje su postavljali Sovjeti počele su da eksplodiraju kada je izbila i velika vatra koja je uništila veći deo centra grada.</s><s>SS kao i policijski zvaničnici, zajedno sa oficirima „Šeste Armije“ smatrali su ovo prihvatljivim opravdanjem za vršenje nasilja nad kijevskim Jevrejima koje su već počeli da progone.</s><s>Negde između 25. i 27. septembra, odlučili su da poubijaju sve Jevreje.</s><s>U nedelju, 28. septembra, tek imenovana „sporedna policija“ izdala je naređenje kijevskim Jevrejima, na ruskom, ukrajinskom i nemačkom jeziku.</s><s>Naređeno im je da se sledećeg jutra u samu zoru pojave na raskrsnici i da sa sobom ponesu lične dokumente, novac, sve vrednosti koje imaju, kao i toplu odeću.</s><s>Nikakav razlog nije ponuđen.</s><s>Izdat je proglas da će svi „jevreji“ koji se ne pojave, biti streljani.</s>

<s>Nekoliko hiljada Jevreja, očekujući deportaciju, stiglo je na raskrsnicu ulica Melnik i Dehtiarivska gde je u tom trenutku stajao i teretni voz.</s><s>Bili su usmereni su ka jevrejskom groblju, mestu kojeg su kontrolisali Nemci i ukrajinska policijai.</s><s>Nakon što su ušli, morali su da predaju sva dokumenta i vrednosti koje su imali, te da prođu nemački pseći čopor.</s><s>Ukrajinska policija ih je naterala da skinu odeću i odvezla ih je ka Babinom Jaru, mestu gdje su ih Nemci ubali puškama i mitraljezima.</s><s>Ubice su bili pripadnici Zonderkomando 4a, podjedinica Bezbednosne policije – odeljenje C (jedan od četiri Ajnzacgrupe).</s><s>U masakru su im pomagali rezervni policijski bataljon br. 45 i policijski bataljon br. 303.</s><s>Celo jutro i poslepodne Jevreji muškarci, žene, deca, kao i nejevrejski „muževi“ i žene zajedno sa svima onima koji su hteli da budu sa njima, stigli su na mesto zločina.</s><s>Masakr je nastavljen narednog dana kada je još Jevreja stiglo u Babin Jar.</s><s>Tako je provalija postala ogromna masovna grobnica.</s><s>Prema podacima bezbednosne policije, ubili su 33.771 Jevreja za dva dana.</s><s>Istoričari ove statistike smatraju veoma pouzdanima.</s>

<s>Masakri nakon 1941.</s>

<s>Mnogi Jevreji su ubijani u Babinom Jaru i nakon septembra 1941; iako podaci o zločinima koji su prezentovani nakon Drugog svetskog rata ne prikazuju one koji su kasnije ubijeni.</s><s>Naprimer, oko tri hiljade jevrejskih ratnih zarobljenika su ubijeni u septembru i početkom oktobra 1941. godine.</s><s>Oni koji nisu bili Jevreji, naročito nejevrejski zarobljenici Romi, takođe su ubijani u Babinom Jaru.</s><s>U februaru 1942. ubijen je i gradonačelnik Kijeva kao i neki drugi pripadnici organizacije „Ukrajinski nacionalisti“; iako se ovi zločini verovatno nisu fizički dogodili u Babinom Jaru, nacisti su tamo premestili leševe.</s><s>Nešto kasnije, nacisti su koristili i otrovne gasove da bi pogubili eventualne preživele.</s><s>U avgustu 1943, u skrivenoj operaciji koju je predvodio bivši komandant Zonderkomando 4a, Paul Blobel (pogubljen 1951), jevrejski stanovnici obližnjeg logora, morali su da prekopaju grobnicu da bi kremirali leševe koji su se nalazili u Babinom Jaru.</s><s>Četvorica preživelih procenjuju da je oko 100.000 leševa bilo zakopano, i to je bila zvanična sovjetska (danas ukrajinska) cifra žrtava u Babinom Jaru, od 1941. do 1943. godine.</s>

<s>Tokom rata, sovjetski mediji su izveštavali o masakru nad kijevskim Jevrejima, a u martu, sovjetsko-ukrajinske vlasti su odlučile su da podignu spomenik na tom mestu.</s><s>Namera za spomenik nikada nije zaživela, jer sovjetska vlast nije dozvoljavala da se komemorišu samo žrtve pojedinih nacionalnosti nego samo kao sovjetski građani.</s>

<s>Spomen-obeležje i sećanje</s>

<s>Sekretar Komunističke partije, Nikita Hruščov, nastojao je da ublaži sovjetske restrikcije.</s><s>„Literaturnaja gazeta“, ugledni ukrajinski časopis, objavio je pismo kijevskog pisca Viktora Nekrasova, koji je zahtevao spomenik posvećen žrtvama pogubljenim u Babinom Jaru.</s><s>U septembru 1961, Literaturnaja gazeta pravi novu senzaciju tako što objavljuje projevrejsku poemu ruskog pisca Jevgenija Jevtuščenka „Babin Jar“ (kasnije, nakon mnogo pritisaka dodao je patriotsku rečenicu o Rusiji).</s><s>Kompozitor Dmitrij Šostakovič je napisao priču o Babinom Jaru za svoju „Trinaestu Simfoniju“ koja je objavljena 1962. godine.</s>

<s>Sredinom šezdesetih bila su dva zvanična predloga za izgled memorijala, ali ni jedan od njih nije doveo do promena na lokalitetu.</s><s>Godine 1966, jedan moskovski časopis je u nastavcima objavljivao novele Anatolija Kuznjecova o Babinom Jaru, a godinu dana nakon toga, novele su objavljene kao knjiga.</s><s>Ovaj rad, koji predstavlja autorova sećanja, takođe je sadržavao izveštaje o masakru koje je načinila Dina Proničeva, jedan od šačice preživelih osoba.</s><s>Komunistička partija je započela sa uznemiravanjem Kuznjecova, koji je ubrzo pobegao u Ujedinjeno Kraljevstvo, gde je objavio i drugu verziju svoje knjige koja je sadržavala neke konkretnije stvari o ratnom vremenu antisemitizma.</s>

<s>U septembru 1991, mesec dana nakon sticanja nezavisnosti Ukrajine, država je sponzorisala komemoraciju masakra u Babinom Jaru.</s><s>Dodatni tekst je dodat na sovjetski spomenik, a na još jednoj lokaciji (daleko od zvaničnog mjesta ubijanja) lokalni Jevreji su postavili bronzanu menoru.</s><s>Ubrzo su se našli još neki komemorativni spomenici stradanju, uključujući i dva drvena krsta gde su prvi podigli članovi organizacije „Ukrajinski nacionalisti“ 1991. godine za 620 ubijenih nacionalista, i drugi, 2000. godine Ruska pravoslavna crkva u čast dvojice sveštenika za koje se pretpostavlja da su u novembru 1941. ubijeni u Babinom Jaru.</s><s>Godine 2001. u Babinom Jaru je izgrađen i spomenik, posvećen ubijenoj deci i postavljen kamen–temeljac za izgradnju muzeja „Babin Jar“.</s><s>Godine 2002. u Kijevu je vođena emotivna debata među Jevrejima zbog postajanja mogućnosti da se muzejski kompleks izgradi nad posmrtnim ostacima ubijenih.</s>

<s>Svest o Babinom Jaru se razvila iz raznih izvora kao što je bestseler Leona Urisa, „Egzodus“ (1958), koji ukratko spominje Babin Jar; suđenja za ratne zločine u Nirnbergu i drugim mestima; Babin Jar park u Denveru (otvoren 1970); prevodi Jevtučenkovih i Kuznjecovljevih radova; TV serijali – „Holokaust“ (1978) koji uključuju scene masakra i posetu spomeniku bivšeg američkog predsednika Džordža Buša Starijeg (1991) i pape Jovana Pavla II.</s>

<s>Spomenici</s>

<s>Vidi još</s>

<s>Operacija Barbarosa
 Masakr u Odesi 1941.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>SSSR u Drugom svjetskom ratu
Historija Ukrajine
Holokaust</s>

