Mimesis
<s>Појам мимезис већ дуго времена веома стабилно влада западном филозофијом, а западна естетика је тај појам увела у тумачење процеса имитације или неке врсте опонашања.</s>

<s>Имитација је представљала нешто што је увек мање вредно и важно у односу на сâм предмет опонашања или оригинал.</s><s>Још од Старих Грка па до данашњих дана, цела традиција је у том појму видела нешто негативно.</s><s>С једне стране, концепт мимезиса се узимао у обзир када је суђено о уметничким делима, а с друге када се судило самој метафизици .</s>

<s>У савременој филозофији, Платонова критика уметности добија једну нову, савременију форму која се може свести на то, да је концепт мемезе само један од елемената класичне метафизике и која уметност схвата само као “дериват” природе .</s>

<s>Мимезис не имитира природу, па самим тим он ништа ни имитира или опонаша, али ако се у њему ствара стварност, истина или природа, мемезис функционише и то као, као момент који се испуњава у тренутку када се испуњава и сама стварност.</s><s>Мимезис, према томе, као додатак саме стварности, представља и саму стварност по себи..</s><s>Са друге стране, ако мимезис не имитира природу већ је конституише, онда је сам процес мимезиса процес који ствара нешто из ничега - закон о невластитости који је својствен мимезису .</s>

<s>Сам мимезис не припада никоме, а Платон, је говорио  да је онај који имитира најгори од своје врсте јер:</s>

<s>„... он је у процесу опонашања нико, чиста маска или чисти лицемер и као такав врло неодредив (inassignable), сакривен, и немогуће га је сместити у одређену врсту или фиксирати га за једну функцију која би била његова властита...“</s>

