Splavarenje
<s>Splavarenje  je nastalo u srednjem vijeku, kada su se splavovi koristili kao najjeftiniji način za transport drva, robe i ljudi koristeći prirodne vodene tokove.</s>

<s>Splavarenje na Drini 
Godinama su splavari suvereno vladali rijekama i svojom splavarskom vještinom, hrabrošću, smjelošću i izdržljivošću izazivali divljenje.</s><s>Osnovnu konstrukciju splava činile su dugačke oblice borovih i smrčevih stabala, koje su se međusobno vezivale i zakivale.</s><s>Na splav se slagao i ostali materijal radi transporta.</s><s>Rijeka Drina je bila poznata po većem obimu transporta, koji je počinjao na rijeci Tari, nastavljao Drinom, a ne rijetko Savom do Beograda</s>

<s>Stogodišnje splavaranje niz rijeku Drinu prekinuto je izgradnjom hidroelektrana, a čuveni drinski splavari morali su da napuste rijeku i svoje zanimanje.</s>

<s>U pokušaju da od zaborava otrgne barem dio ove tradicije, Turistička Organizacija „Tara – Drina“ svake godine organizuje „Drinsku regatu“ na kojoj se, pored više stotina različitih plovila, nađe i po nekoliko autentičnih drinskih splavova od borovih debala.</s><s>Nekadašnji težak i opasan posao dopremanja drvenih stabala planinskim rekama iz nepristupačnih šuma, vremenom je postao turistička atrakcija.</s>

<s>Splavarenje u Sloveniji 
Drvo je nekad bila glavna sirovina i izvor prihoda u ovim krajevima.</s><s>Kako za one koji su ga prodavali, tako i za one koji su ga prevozili.</s><s>U doba kada nije bilo željeznice i cesta drvo se moglo prevoziti jedino preko rijeka.</s><s>Svaki je mladić tada htio postati splavar (ili flosar na njemačkom) jer su bili dobro plaćeni za savjesno obavljanje posla, a pritom su mogli upoznati svijet i nove ljude.</s>

<s>Splavarenje u Sloveniji i Austriji ima najveću tradiciju na rijeci Dravi.</s><s>Danas u Koruškoj postoje dva splavarska pristaništa, u Gortini pri Muti i Javniku, koji zatiželjnjnim posjetiocima pokazuju kako su se preko rijeke prevozili ogromni drveni trupci i kako je izgledao život splavara.</s><s>U seocetu Javnik, u splavarskoj kući, koja je sačuvala svoju autentičnost, nalazi se i muzej posvećen naraštajima splavara i njihovih porodica.</s>

<s>Nekadašnje zanimanje splavara (flosara - na njemačkom) bilo je vrlo popularno i cijenjeno.</s><s>Nebrojene sate teškog rada kratili su zvuci harmonike, zvonke pjesme i pauze za hranu.</s><s>Na poslu im nikad nije nedostajalo veselja i dobre volje.</s>

<s>Splavarenje u Njemačkoj 
Splavarenje u Njemačkoj ima tradiciju od ranog srednjeg vijeka i tamo je biloo široko rasprostranjena profesija.</s><s>Značajan je bio transport trupaca rijekom Rajnom prema Nizozemskoj.</s><s>Splavovi su bili od 200 do 400 metara dužine i 40 do 80 metara širine, i bili su među najvećim splavovima ikada napravljenim.</s><s>U splavu je bilo vezano oko 1700 trupaca, a gornji teret je dostizao i 2000 stabala.</s><s>Bilo je potrebno 400 do 500 ljudi da bi splav funkcionisao, noseći ogromne količine hrane, kuhinju, smještaj, klaonicu i šupe za stoku na splavu.</s><s>Upravljanje splavom značilo je težak fizički rad.</s><s>Zbog širenja željezničke i putne mreže, splavarenje je u velikoj mjeri prekinuto krajem 19. stoljeća.</s><s>Nakon 1945. na Rajni su postojali samo sporadični splavovi, a 1967. godine splavarenje na Rajni je potpuno zaustavljeno.</s>

<s>U gradovima Wolfach, Schiltach i Gengenbach tradicija splavarenja i proizvodnje splavova praktički se održava u klubovima, ali i u muzejima.</s><s>Legende i priče govore i o vremenu splavarenja u sjevernom Schwarzwaldu.</s>

<s>Nematerijalna kulturna baština 
Splavarenje je na UNESCO-voj Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog nasleđa čovječanstva kao zajednički element nematerijalnog kulturnog nasleđa u Austriji, Češkoj, Njemačkoj, Letoniji, Poljskoj i Španiji.</s><s>Odluku o upisu doneo je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na zasjedanju koje je održano od 28. novembra do 3. decembra u Rabatu, u Maroku.</s>

<s>U prošlosti, splavari koji su putovali na udaljena odredišta provodili su nedelje živeći i radeći zajedno na svom splavu.</s><s>Kao rezultat toga, nastala je zajednica koja dijeli znanje, vještine, tehnike i vrijednosti izrade i upravljanja drvenim splavovima.</s><s>Tradicija se gaji generacijama i ostaje jaka zahvaljujući kontinuiranoj usmenoj komunikaciji, posmatranju i učešću, uključujući omladinske kampove, lokalne škole, festivale i radionice.</s><s>Dugačke do 600 metara, širine 50 i visine 2 metra, danas se drveni splavovi uglavnom koriste za plovidbu rijekama.</s><s>Međutim, proces izgradnje ostaje isti i uključuje odabir drveta, transport do rijeke i povezivanje stabala u splavove.</s><s>Splavarenje drvetom podstiče saradnju i društvenu koheziju unutar i među zajednicama koje učestvuju, a sada je otvoreno za praktičare svih uzrasta, pola i društvenog i kulturnog porekla.</s><s>Zaštita vode i ekoloških sistema i održiva upotreba drveta duboko su ukorijenjeni u praksi, a redovna i živa razmjena iskustava obogaćuje naslijeđe i promovira zajedničke vrijednosti i kulturnu razmjenu preko granica.</s>

<s>Reference</s>

<s>Nematerijalna svjetska baština u Austriji
Nematerijalna svjetska baština u Češkoj
Nematerijalna svjetska baština u Njemačkoj
Nematerijalna svjetska baština u Letoniji
Nematerijalna svjetska baština u Poljskoj
Nematerijalna svjetska baština u Španiji</s>

