Vilmos Zsolnay
<s>Vilmos Zsolnay je bio mađarski poduzetnik, tvorničar, pronalazač i umjetnik u mediju keramike, osnivač Tvornice keramike Zsolnay, koju je je od male obiteljske manufakture razvio do ugledne tvrtke svjetskoga glasa, najveće u Austro-Ugarskoj.</s>

<s>Životopis
Rođen je u Pečuhu 19. travnja 1828. u obitelji pečujskog trgovca Miklósa Zsolnaya.</s><s>Nakon završetka politehničke škole u Beču, vratio se u Pečuh, gdje je vodio očevu robnu kuću na glavnom gradskom trgu.</s>

<s>Godine 1865. bart Ignac, kojem je njihov otac 1852. prepustio malu manufakturu uporabnog posuđa od kamenjače, glinenih cijevi i jednostavnih arhitektonskih elemenata za lokalno tržište, poziva ga da mu se pridruži u vođenju tvrtke.</s><s>Vilmos to s oduševljenjem prihvaća, te s mnogo elana počinje istraživati lokalna ležišta sirovina.</s><s>Kako bi skupio novac za unaprjeđenje poduzeća, investira u izgradnju željeznice i eksploataciju šuma.</s>

<s>1868. od gradonačelnika Pečuha traži registraciju "Prve pečujske tvornice šamotnog betona i vatrostalnih glinenih proizvoda", te osim terakote i uporabnog posuđa, počinje proizvoditi i ukrasne predmete.</s><s>Razvojem tvornice povlači se iz drugih poduzetničkih aktivnosti i sav kapital ulaže u proizvodnju keramike, kako bi sustigao slične tvornice u Austriji i Češkoj, čiji su proizvodi bili preplavili i mađarsko tržište.</s><s>Nadao se da bi proizvodima visoke kvalitete, originalnosti i umjetničke vrijednosti mogao svojoj tvrtci osigurati dobru budućnost.</s><s>Stoga već zarana počeo pozivati inozemne stručnjake: školovane keramičare i umjetničke managere, među kojima je bio i Alexander Schmidt, kasniji upravitelj glasovite Tvornice porculana u Meissenu.</s><s>Do 1872.</s><s>Zsolnayeva tvornica brojala je trideset radnika.</s>

<s>Prvi veći uspjeh Zsolnayeva je tvrtka postigla na Svjetskoj izložbi u Beču 1873.</s><s>Tu se prvi puta predstavila s dekorativnim predmetima: smeđe i plavo glaziranim neorenesansnim vrčevima, kobaltom oslikanim mađarskim vrčevima i posudama izrađenim po uzoru na one starorimske.</s><s>Žiri je Zsolnaya nagradio brončanom medaljom, a Franjo Josip ga je odlikovao svojim ordenom.</s><s>To će sve pospješiti širenje tržišta proizvoda njegove tvrtke na razne strane: najprije Englesku, Francusku, Italiju, SAD.</s>

<s>Zanimljivo je da je i sam Vilmos u svojoj tvornici radio kao, osim kao organizator, i kao običan primjenjeni umjetnik: primjerice, oslikavao je velike veze kobaltnim crtežima, u tehnici "flowering".</s><s>U to vrijeme osobito su zanimljive bile posude iz serije "Pannonia" , koje su za uzor imale brončanodobnu keramiku otkrivenu u Zadunavlju.</s>

<s>Zsolnay je neumorno tragao za usavršavanjem svekolike sirovinske osnove, kao i tehnike paljenja svoje keramike.</s><s>Od 1874. u poduzetničkoj grani posla pomaže mu sin Miklós, a u umjetničkom planiranju i samom dekoriranju i njegove kćeri Teréz i Julija, a kasnije i njezin suprug Tádé Sikorsky.</s><s>Njima se uskoro pridružuje i bečki đak Armin Klein, te Austrijanac Keleman Kaldewey.</s>

<s>Zahvaljujući stalnom usavršavanju proizvodnje i tehničkim inovacijama,Zsolnay uspjeva proizvesti izrazito finu fajansnu sirovinu, koja je u kombinaciji s inovativnim ukrašavanjem koje je sumiralo odlike fajanse i porculana, te je na Svjetskoj izložbi u Parizu 1878. to postignuće verificirano Grand prixom, a francuska je vlada istom prigodom Zsolnaya odlikovala redom Legijom časti.</s>

<s>Od 1885.</s><s>Zsolnay počinje slikanje zidnih slika engobama na terakoti.</s><s>U početku su ove slike bile kromatski ograničene, no kasnije se izbor boja širi, a prekrivanjem prozirnom glazurom one podsjećaju na slike u ulju.</s><s>Slike oslikane engobom, pak, podsjećale su na stare freske.</s>

<s>Najznačajnija inovacija do koje je došlo na Zsolnayevu inicijativu bilo je otkriće tehnike eozina, koja je savršeno odgovarala osjećajnosti tada dominantnog stila secesije.</s><s>Za to je otkriće Vilmos trebao primiti posebnu nagradu za prvog među najboljim - Hors concours (tj. Izvan konkurencije) Svjetske izložba u Parizu 1900., ali mu ona nije mogla biti uručena, jer je preminuo već u ožujku iste godine.</s><s>Nemalu važnost za rast tvrtke imalo je i otkriće tehnologije pirogranita, koja je omogućavala izradu keramičkih ukrasa izrazite otpornosti, zbog čega su korišteni kao vrlo popularna arhitektonska dekoracija secesije.</s>

<s>Za svoje je zasluge Vilmos Zsolnay proglašen počasnim građaninom Pečuha, a nakon njegove smrti, 1907. godine, u Pečuhu mu je postavljena brončana statua u prirodnoj veličini, što je bila čast koja do tada nije iskazana niti jednom Mađaru izvan uskog kruga nacionalnih državnika i klera.</s>

<s>Pokopan je u monumentalnom keramičkom sarkofagu u obiteljskom Mauzoleju, dovršenom 1913.</s><s>Nakon njezine smrti, u sarkofagu je pokopana i njegova supruga.</s>

<s>Literatura
Ferenc Romváry: Keramika Zsolnay, u: Keramika Zsolnay, katalog izložbe, Zagreb, 1989., str. 16-22</s>

<s>Éva Csenskey: Važnost tvornice Zsolnay, u: Keramika Zsolnay, katalog izložbe, Zagreb, 1989., str. 28-31</s>

<s>Bela Duranci: Keramika Zsolnay na građevinama u Jugoslaviji, u: Keramika Zsolnay, kat. izložbe, Zagreb, 1989., str. 102-109</s>

<s>Mađarski umjetnici
Poslovni ljudi</s>

