Jean Itard
<s>Jean-Marc Gaspard Itard (Oraison, 24. travnja 1774. – Pariz, 5. srpnja 1838.), francuski liječnik koji je bio specijalist za rad s gluhima i s djecom s posebnim potrebama.</s><s>Najpoznatiji je po svom radu s divljim djetetom Victorom iz Aveyrona, s kojim je postigao značajan napredak u njegovom kognitivnom razvoju.</s><s>Smatra se i začetnikom prve francuske škole otologije te pionirom otorinolaringologije, a dao je i doprinos dječkoj psihijatriji te nosologiji Touretteovog sindroma.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Rođen je 1774. godine u Oraisonu, a do 1789. godine školovao se u Riezu i kod oratorijanaca u Marseilleu.</s><s>Inicijalno nije išao na fakultet te je radio u banci te je bio prisiljen pridružiti se Francuskoj revoluciji, ali se predstavio kao liječnik.</s><s>Tijekom opsade Toulona 1793. godine postao je pomoćnik Vincenta Arnouxa, ravnatelja vojne bolnice i obiteljskog prijatelja.</s><s>Od 1795. godine slušao je satove kirurgije kod slavnog liječnika Dominique-Jeana Larreyja, prvo u Toulonu, a onda i na pariškoj Val-de-Grâce, gdje je položio ispit za kirurga druge klase.</s><s>U tom je periodu radio i s Renéom Laennecom, izumiteljem stetoskopa, pod kojim je 1803. godine prvi put opisao pneumotoraks.</s><s>Godine 1800., prije nego je završio svoje studije (liječnikom će postati dvije godine kasnije), opat Sicard, ravnatelj Instituta za gluhonijeme u ulici Saint-Jacques, povjerio mu se oko slučaja tzv. "divljeg djeteta iz Aveyrona", koji je ubrzo povjeren na skrb Itardu.</s>

<s>Kao i Sicard, Itard je bio član Društva za istraživanje čovjeka, Itard će zadužiti historiju i tadašnju javnost svojim Memoarima i Izvještajima u kojima je opisao odgoj i skrb za Victora iz Avayrona.</s><s>Inicijalno je svoje istraživanje-odgoj započeo pod utjecajem filozofije Johna Lockea i Étiennea Bonnota de Condillaca, ali u kontekstu tada aktualnih debata koje su inicirali proponenti ideje o stvaranju univerzalne znanosti o čovjeku.</s><s>Itard je smatrao da su za normalan razvoj posebno važne lingvističke i kognitivne vještine.</s><s>Posebno se zanimao za obrazovanje gluhih i za liječenje mucanja.</s>

<s>Kao liječnik, radio je na Institutu za gluhonijeme u Parizu te je napisao niz važnih znanstvenih radova iz različitih grana medicine, uključujući otologiju, audiologiju, fonijatriju i neurologiju.</s><s>Godine 1821. objavio je značajnu otološku studiju temeljenu na 170 slučajeva, a izumio je i eustahijski kateter koji se danas njemu u čast naziva Itardov kateter.</s><s>U svom djelu Mémoire sur quelques fonctions involontaires des appareils de la locomotion, de la préhension de la voix (sh.</s><s>Disertacija o nekim nesvjesnim funkcijama aparature za kretanje i čuvstva glasa, 1825.), Itard je dao prvi opis tikova karakterističnih za ove bolesti, radeći na slučaju mlade markize de Dampierre, koja je imala "nesvjesne konvulzivne spazme" i proizvodila "bizarne krikove i riječi koje nisu imale nikakvog smisla, ali bez delirija i bez problema s mentalnim sposobnostima".</s><s>Upravo će ovaj rad, šezdeset godina kasnije, Georges Gilles de La Tourette iskoristiti kako bi opisao sindrom koji je nazvan u njegovu čast.</s><s>Itard je za života bio član Društva pariških liječnika.</s>

<s>Preminuo je 1838. godine u Parizu.</s><s>Itard i njegov rad s Victorom bio je tema filma L'Enfant sauvage iz 1970. godine, koji je režirao François Truffaut; sam Truffaut je tumačio Itarda u tom filmu, koji je bio temeljen na Itardovim zapisima i polučio je kritički i komercijalni uspjeh.</s>

<s>Bibliografija 
 Mémoire et Rapport sur Victor de l'Aveyron (1801 et 1806), pročitaj .</s><s>Traité des maladies de l'oreille et de l'audition , 2 tomes:
volume premier, Méquignon (Paris), 1842. pročitaj .
volume deuxième, Méquignon (Paris), 1842. pročitaj .</s><s>Mémoire sur le bégaiement, Journal universel des sciences médicales, 1817, 7, 129-144. (Une édition plus récente existe en langue anglaise avec des commentaires et une bibliographie : Clark, Michael J. (ed. & transl.).</s><s>Jean Itard: A Memoir on Stuttering.</s><s>In Psychology of Language and Thought: Essays on the Theory and History of Psycholinguistics(pp.</s><s>153-184), ed.</s><s>R.W. Rieber.</s><s>New York: Plenum Publishing Co., 1980).</s><s>Mémoire sur les moyens de rendre la parole aux sourds-muets, présenté à la Société de médecine de Paris, par M. Itard, médecin de l’hospice des sourds-muets ; des extraits ont été publiés dans le Bulletin de la faculté de médecine de Paris, 1812, 1, 72-79, puis dans le Journal de Médecine, 1818,15.</s><s>Rapport fait à MM. les administrateurs de l’Institution des sourds-muets de Paris sur ceux d’entre les élèves qui, étant doués de quelque degré d’audition, seraient susceptibles d’apprendre à parler et à entendre, Journal universel des sciences médicales, 1821, 22, 5-17.</s><s>Mémoire sur quelques fonctions involontaires des appareils de la locomotion, de la préhension et de la voix, Archives générales de médecins, 1825, 8, 385-407.</s><s>Sur le traitement des sourds-muets, Archives générales de médecine, 1827, 14, 598.</s><s>Sur les sourds-muets, Archives générales de médecine, 1828, 17, 290.</s><s>Sur les traitements de la muti-surdité congénitale, Journal général de médecine, 1828, 103, 391-398.</s><s>Mémoire sur le mutisme produit par la lésion des fonctions intellectuelles, Mémoires de l’Académie royale de médecine, Paris, 1828, 1, 3-18.</s><s>Du bégaiement et de tous les autres vices de la parole, rapport fait à l’Académie de médecine, par M. Colombat de l’Isère, Paris, Mansut, 1831, préface d’Itard.</s><s>Sur un mémoire intitulé : « Recherches sur la surdité, considérée particulièrement sous le rapport de ses causes et de son traitement » par Gairal, Mémoires de l’Académie royale de médecine, Paris, 1836, 5, 525-552.</s><s>Copie partielle du testament de M. Itard, faite par M. Lehon, et documents rattachés.</s><s>1838. pročitaj .</s><s>Succession médicale de M. Itard.</s><s>1838. pročitaj .</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Francuski liječnici
Sudionici Francuske revolucije
Otologija</s>

