Kiichirō Hiranuma
<s>bio je japanski pravnik i desničarski političar, koji je godine 1939. nakratko služio kao premijer Japana, a nakon rata bio osuđen kao ratni zločinac.</s>

<s>Rodom iz samurajske porodice, godine 1888. je diplomirao pravo na Tokijskom carskom univerzitetu.</s><s>Potom se zaposlio u Ministarstvu pravosuđa, te obavljao dužnosti tužioca i suca.</s><s>Pažnju javnosti je prvi put privukao godine 1911. vođenjem optužbe za tzv. Veleizdajnički incident, kada je niz istaknutih anarhista i socijalista osuđeno na smrt zbog navodne zavjere za atentat na cara Meijija.</s><s>Hiranuma se potom istakao i kao borac protiv korupcije, te su njegove istrage u nekoliko navrata rezultirale ostavkama ministara i padovima vlade.</s><s>Godine 1924. je služio kao ministar pravosuđa u vladi Yamamota Gonnohoyea, te je ishodio formiranje Tokkoa, posebne policijske službe za borbu protiv komunista i drugih subverzivnih elemenata koja će do kraja Drugog svjetskog rata služiti kao tajna policija.</s><s>Hiranuma je početkom 1930-ih postao jedan od najistaknutijih članova Tajnog savjeta koji je nastojao "iz sjene" formulirati državnu politiku.</s><s>Tamo se istakao kao saveznik radikalnih nacionalista i vojnih krugova koji su se zalagali za vojnu ekspanziju u Kinu i ostatak azijskog kontinenta; podržao je invaziju Mandžurije, pomagao je stvaranje države Mandžukuo te izlazak Japana iz Lige naroda.</s>

<s>Premijerom je postao nakon što je njegov mladi prethodnik princ Konoe podnio ostavku, nezadovoljan načinom na koji je vojska vodila rat sa Kinom, započet u njegovom mandatu.</s><s>Hiranuma je kao vatreni antikomunist glavnu prijetnju po japanske interese vidio u SSSR-u, koji je, između ostalog, Kinu snabdijevao oružjem i tako joj omogućavao nastavak otpora Japancima.</s><s>Hiranuma je zbog toga nastojao, na temelju Antikominterna pakta, stvoriti čvrst savez sa nacističkom Njemačkom, ali se, sa druge strane, pribojavao da bi time mogao ući u sukob sa Britanijom i Francuskom koje su se počele pripremati za rat sa Nijemcima.</s><s>Pokušaj japanskih snaga da prodru na područje pro-sovjetske NR Mongolije je u ljeto 1939. godine doveo do katastrofalnog poraza u bitci na Halhin Golu.</s><s>Još veći je šok predstavljao sovjetko-njemački pakt nakon koga je Japan ostao bez saveznika, te je Hiranuma nedugo potom podnio ostavku.</s><s>Zamijenio ga je general Nobuyuki Abe.</s>

<s>Hiranuma se u vladu vratio nekoliko mjeseci kasnije, kao ministar unutrašnjih poslova u drugom kabinetu princa Konoea.</s><s>Na tom se mjestu zalagao za uvođenje šintoizma kao državne religije, dok se po pitanju vanjske politike suprotstavio šefu diplomacije Yosukeu Matsuoki i njegovoj politici približavnja Silama Osovine, koje su godine 1940. doveli do stvaranja Trojni pakt.</s><s>Vladu je napustio zajedno sa Konoeom nekoliko tjedana pred napad na Pearl Harbor i formalni ulazak Japana u Drugi svjetski rat.</s><s>Usprkos toga je nastavio iz sjene voditi politiku kao član Tajnog savjeta, za čijeg je predsjednika imenovan u aprilu 1945. godine.</s>

<s>Hiranuma je nakon kapitulacije uhapšen od strane američkih okupacijskih vlasti te mu je na Tokijskom procesu suđeno zbog ratnih zločina.</s><s>Proglašen je krivim i osuđen na doživotni zatvor.</s><s>Početkom 1952. je uvjetno pušten te je umro nekoliko mjeseci kasnije.</s>

<s>Japanski političari
Premijeri Japana
Osuđeni za ratne zločine</s>

