Alkifron
<s>Alkifron () bio je starogrčki sofist i najpoznatiji grčki epistolograf.</s><s>Ne postoje nikakve neposredne informacije o njegovom životu ili vremenu u kojem je živeo.</s>

<s>Delo
Pod Alkifronovim imenom sačuvano je 116 fiktivnih pisama, u 3 knjige, čiji je cilj da se opišu karakteri različitih tipova ljudi, tako što ih se pušta da izražavaju svoja specifična osećanja i mišljenja o temama koje su im poznate.</s><s>Tipovi ljudi koje je Alkifron izabrao u ovu svrhu jesu ribari, seljaci, paraziti i hetere ili atinske kurtizane.</s><s>Svi oni u pismima izriču svoja osećanja vrlo gracioznim i elegantnim jezikom, čak i kad pripadaju niskim društvenim slojevima.</s><s>Tako su likovi u pismima donekle podignuti iznad svog uobičajenog standarda, bez nekog velikog kršenja realnosti.</s>

<s>Oblik ovih pisama je izuzetno lep, a jezik je čisti atički dijalekt, onakav kakav se govorio u najboljim vremenima u poznatom, ali istančanom razgovoru u Atini, iako pisma pišu navodni seljaci, ribari, paraziti i hetere.</s><s>Grad iz kojeg se pisma pišu je, uz nekoliko izuzetaka, Atina i njena okolina; a vreme, gde god se to razaznaje, jeste razdoblje posle vladavine Aleksandra Velikog.</s><s>Nova atička komedija bila je glavni izvor iz kojeg je autor uzimao svoje podatke, poštujući karaktere i manire ljudi koje opisuje, i zbog toga ova pisma sadrže mnogo dragocenih podataka o privatnom životu Atinjana tog doba.</s>

<s>Rečeno je da je Akifron bio Lukijanov imitator.</s><s>Ali, pored stila i, u nekoliko slučajeva, predmeta, nema sličnosti između ta dva pisca: duh s kojim se njih dvojica odnose prema svojim temama je potpuno drugačiji.</s><s>Obojica su svoje materijale izveli iz istih izvora i obojica pišu stilom koji teži najvećem savršenstvu istinskog atičkog dijalekta.</s><s>Klasični filolog Stephan Bergler primetio je da Akifron stoji u istom odnosu sa Menandrom kao Lukijan sa Aristofanom.</s>

<s>Datiranje
Neki raniji filolozi su Alkifrona, bez ikakvog prihvatljivog razloga, smeštali u 5. vek pre n.e. Klasični filolog Stefan Bergler i drugi koji su ga sledili datiraju Alkifrona u period između Lukijana i Aristeneta, to jest između 170. i 350. godine n.e., dok ga drugi pak smeštaju u vreme i pre Lukijana.</s><s>Među Aristenetovim pismima postoje dva koja razmenjuju Lukijan i Alkifron; stoga se izvodi zaključak da je Alkifron bio Lukijanov savremenik.</s>

<s>Izdanja
Prvo izdanje Alkifronovih pisama izdao je italijanski štampar Aldo Manucije, u svojoj zbirci grčkih epistolografa, 1499. godije u Veneciji.</s><s>Međutim, ovo izdanje sadrži samo ona pisma koja u savremenijim izdanjima čine prve dve knjige.</s><s>Sedamdeset i dva nova pisma iz bečkog i vatikanskog rukopisa dodao je Stephan Bergler u svom izdanju (Leipzig, 1715) sa komentarom i latinskim prevodom.</s><s>Ove sedamdeset dve epistule čine treću knjigu u Berglerovom izdanju.</s><s>J. A. Vagner je u svoje izdanje (Leipzig, 1798, 2 toma, sa Berglerovim komentarom) dodao dva cela nova pisma i fragmente još pet pisama.</s><s>Jedno dugačko pismo, koje od 19. veka nije bilo objavljeno u celini na engleskom jeziku, postoji u nekoliko pariskih rukopisa.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjske veze
  Alciphron, Letters of the Country and the Town of Fishermen, Farmers, Parasites, and Courtesans
 
 
 The Letters of Alciphron Alciphron, Literally and Completely Translated From the Greek, with Introduction and Notes, Athens: Privately Printed for the Athenian Society; 1896; pp. v-xvii.</s><s>Epistolographi graeci, R. Hercher (ed.), Parisiis, editore Ambrosio Firmin Didot, 1873, pp.</s><s>42-97.</s>

<s>Starogrčki pisci</s>

