Nemislivo
<s>Nemislivo (pali: acinteyya) je pojam budističke tradicije za filozofska pitanja koje su nepojmljiva, nezamisliva i nedokučiva.</s><s>To su večna metafizička pitanja o nastanku i trajanju sveta, odnosu uma i tela, sudbini svesti posle smrti i slično.</s>

<s>Još je u antičkoj indijskoj filozofiji postojao čitav spektar odgovora na ta pitanja, na osnovu kojih su se filozofi delili u međusobno suprotstavljene škole.</s><s>I zapadna filozofija se bavi takvim pitanjima od svojih početaka, i još su grčki filozofi imali suprotstavljene odgovore na njih.</s>

<s>Buda je odbijao da ogovara na takva pitanja, smatrajući da su nedokuča, ne(za)misliva i da nas odvlače od oslobođenja uma.</s><s>Nemački filozof Kant je u 18. veku zaključio da su ovakva pitanja izvan nadležnosti ljudskog razuma.</s><s>Mnogi filozofi i dalje pokušavaju dati odgovor na njih.</s>

<s>Pitanja bez odgovora</s>

<s>Pali kanon prenosi da je jedan od asketa, Potthapada, tokom javne rasprave pitao Budu da odgovori na sledeća metafizička pitanja: 
 Je li ovaj svet večan ili prolazan?</s><s>Je li ovaj svet konačan ili beskonačan?</s><s>Jesu li duša i telo isto ili su različiti?</s><s>Da li tatagata postoji posle smrti, ne postoji posle smrti, postoji i ne postoji posle smrti, ili niti postoji niti ne postoji posle smrti?</s>

<s>Buda je objasnio da on ne zastupa nikakva gledišta povodom tih pitanja, jer to ne vodi cilju, ne vodi oslobođenju od strasti, probuđenju, ni nirvani.</s><s>Podsetio je da se on bavi pitanjima "o bolu, o na­stanku bola, o prestanku bola, o putu koji vodi do prestanka bola." Stoga, neka gledišta treba jednostavno odložiti na stranu, jer donose patnju:</s>

<s>Ponovo, kada je učenik Malunkjaputa, uznemiren činjenicom da Buda nikako ne razjašnjava metafizička pitanja, zatražio od Bude da se izjasni ili će napustiti zajednicu, Buda je prvo napomenuo da mu to nikada nije ni obećao razjasniti, a zatim mu dao sledeće poređenje:</s>

<s>Buda je nazvao nemislivim one stvari, o kojima bez obzira koliko mislili, to neće dovesti do jasnog razumevanja.</s>

<s>O ovim stvarima ne treba misliti jer odvlače od prakse, otežavaju postizanje oslobođenja, pa čak mogu doneti ludilo onome ko se uporno njima bavi:</s>

<s>Takođe, Buda je odgovarao da pitanje o svrsi nirvane prevazilazi granicu smisla.</s><s>Asketski život, iščezava u nirvani (utrnuću), to mu je svrha i kraj.</s>

<s>Budini odgovori</s>

<s>Nastanak sveta</s>

<s>Izbegavši metafizički odgovor, Buda je dao psihološki odgovor, da svet nastaje na osnovu čula, po formuli uslovnog nastanka:</s>

<s></s>

<s>U nastavku izlaganja, Buda istu formulu ponavlja i za ostala čula.</s>

<s>Um oslobođenog posle smrti</s>

<s>Lutajući asketa Vaća je pokušao od Bude da dobije jasan i nedvosmislen odgovor na pitanje šta se posle smrti zbiva sa umom onog koji je oslobođen:</s>

<s>„Kada je um oslobođen, učitelju Gotamo, gde se on preporađa?”
„Izraz ‘preporađa se’ nije dobar”.</s><s>„Onda se ne preporađa?”
„Izraz ‘ne preporađa se’ nije dobar”.</s><s>„Onda se on i preporađa i ne preporađa?”
„Izraz ‘i preporađa i ne preporađa’ nije dobar.”
„Onda se on niti preporađa, niti ne preporađa?”
„Izraz ‘niti se preporađa, niti ne preporađa’ nije dobar”.</s>

<s>Vaća je nakon ovoga izrazio ozbiljnu sumnju u Budino znanje.</s><s>Suočen sa zbunjenošću Vaće, koji rezonuje sledeći zakone simplicističke logike (ako A nije istinito, onda ne-A mora biti istinito), Buda mu je odgovorio poređenjem sa vatrom:</s>

<s>„Zamisli da pred tobom gori vatra.</s><s>Da li bi znao: ‘Ovo je vatra što preda mnom gori’?”
„Znao bih”.</s><s>„Ako bi te neko pitao: ‘Ta vatra što pred tobom gori, na osnovu čega ona to gori?’ – šta bi odgovorio?”
„Odgovorio bih: Ova vatra što preda mnom gori, gori na osnovu trave i pruća.”
„Ako bi onda ta vatra pred tobom bila ugašena, da li bi znao: ‘Ova vatra preda mnom je ugašena’?”
„Znao bih”.</s><s>„A ako bi te neko pitao: ‘Pošto je ta vatra pred tobom ugašena, na koju stranu je otišla: na istok, zapad, sever ili na jug’?” – šta bi odgovorio?”
„To pitanje nema smisla.</s><s>Vatra gori na osnovu goriva koje čine trava i granje.</s><s>Kada je ono potrošeno, ako se ne doda novo gorivo, pošto više nema goriva, ona se smatra ugašenom”.</s>

<s>Na kraju dijaloga Buda poentira da isto važi i za oslobođen um posle smrti.</s>

<s>Kantove antinomije</s>

<s>Nevezano za budističku tradiciju, nemački novovekovni filozof Imanuel Kant je razmatrao nemogućnost odgovora na metafizička pitanja.</s><s>Prema Kantu, ljudski um, gonjen sopstvenom potrebom, stremi ka takvim pitanjima koja se ne mogu rešiti na osnovu iskustva niti na osnovu principa uzetih iz njega (na primer, ima li svet početak ili postoji odvajkada), i tako je oduvek u ljudima, čim se um uzdigne do spekulacije, bila neka metafizika, i uvek će u njima biti.</s><s>Kant navodi sledeća večna metafizička pitanja: 
 Da li svet ima početak u vremenu?</s><s>Kakve su granice prostiranja sveta u prostoru?</s><s>Da li u postoji nerazorljivo sopstvo ili je celo ja prolazno?</s><s>Imamo li slobodnu volju ili nas vode priroda i sudbina?</s><s>Postoji li prvi uzrok (tvorac) sveta ili ne?</s>

<s>Naizgled, između tvrdnji "svet ima početak" i "svet nema početak već postoji oduvek" samo jedna može biti ispravna.</s><s>Ali, ako se na pitanja može dati samo potvrdan ili odričan odgovor i ako se u oba slučaja dobije besmislica, onda moramo kritički proučiti pitanje da bi videli zasniva li se na nekoj neosnovaj pretpostavci.</s><s>Da bi se spor okončao valjano, ne ostaje nam drugo no dokazati da ljudi vode spor ni oko čega i da im je "izvestan transcendentalni privid dočaravao neku stvarnost tamo gde se uistinu nikakva stvarnost ne može naći".</s>

<s>Svojim antinomijama Kant pokazuje opasnu sklonost ljudskog razuma da se proteže izvan uvjetovanog u transcendentalne ideje bezuvjetnoga.</s><s>Kant afirmiše granice čistog razuma onoliko koliko bi nas trebale spriječiti da vjerujemo da možemo uistinu znati išta o bezuvjetnom.</s>

<s>Tumačenja</s>

<s>Elijade smatra da sva uverenja koja je Buda dopuštao, ”u svom egzemplarnom neverovanju u sve metafizičko”, jesu negativna.</s><s>Elijade to opisuje kao logičku krutost, srodnu metodi nekih neopozitivista, naročito filozofa Ludviga Vitgenštajna.</s>

<s>Prema tumačenju Kovačevića, Buda odbija da odgovara na takva pitanja iz dva razloga.</s><s>Prvi je što traganje za odgovorima na metafizička pitanja, o kojima je čovečanstvo lupalo glavu tokom skoro čitave svoje istorije, pokreće čista znatiželja, potreba da izgradimo zadovoljavajući pojmovni sistem.</s><s>No razlozi Budinog podučavanja nisu teorijski već praktični: on ukazuje na put oslobađanja od patnje koju nose starost, bolest i smrt.</s><s>Sledeći razlog jeste što ova pitanja izviru iz pogrešne pretpostavke o postojanju sopstva.</s><s>Pitanje je li svet konačan ili nije izvire iz pretpostavke da postoji trajno ja, koje stoji naspram objektivnog sveta koji ga okružuje, odnosno iz pretpostavke o dualnosti sopstva i sveta.</s><s>Slično je sa pitanjem da li Tatagata posle smrti postoji ili ne, jer ono polazi od pretpostavke da Tatagata zaista postoji kao nepromenjivo sopstvo.</s><s>A kako je polazna pretpostavka pogrešna, ni pitanja koja iz nje izviru ne mogu biti ispravna.</s>

<s>Literatura 
 Čedomil Veljačić, Filozofija istočnih naroda 1, Zagreb, 1979.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vidi još 
 Tatagata
 Svet (budizam)
 Gledište (budizam)</s>

<s>Spoljašnje veze 
 Govor Vaććhagotti o vatri
 Kratki razgovor s Malunkjinim sinom
 Budino ćutanje</s>

<s>Filozofska terminologija
Budistički pojmovi
Metafizika</s>

