Las Meninas
<s>Las Meninas (sh.: Male dvorske dame) monumentalno ulje na platnu iz 1656. godine; najveće remek-djelo španjolskog baroknog slikara Velázqueza.</s>

<s>Las Meninas je prepoznata kao jedna od najvažnijih slika u evropskom slikarstvu.</s><s>Barokni slikar Luca Giordano ju je nazvao "teologijom slikarstva", a Sir Thomas Lawrence u 19. vijeku "filozofijom umjetnosti", dok je danas opisuju kao "Velázquezovo najveće dostignuće, iznimno samosvjesno i proračunato djelo koje pokazuje koji vrhunac se može se može doseći štafelajnim slikarstvom".</s>

<s>Odlike</s>

<s>Slika predstavlja veliku prostoriju Filipove palače u čijem centru se nalazi petogodišnja infanta (princeza) Margarita Tereza koju dvore dvorske dame (meninas), patuljak i pas.</s><s>Njihovu bogatu dvorsku odjeću Velázquez je naslikao elegantnim i spontanim potezima kista, tako da ističu njihove teksture.</s>

<s>Na detalju koji prikazuje infantkinju Margeritu može se vidjeti da umjetnik ne slika haljinu, već svjetlost kako se reflektira u njegovu oku od predmeta, koji je slučajno vrpca.</s><s>On svjetlost prevodi u tonove, dajući impresiju boje, teksture i oblika vrpce.</s><s>Ne mogu se opisati detalji tog predmeta, doživljava se samo realnost udaljenosti koja svodi predmet na mrlje boja</s>

<s>Neki oblici, poput infante i dvorjana na vratima, su osvijetljeni, ali su ostali na slici, poput slika na bočnim zidovima, potpuno nejasni.</s><s>Najtajanstvenije je veliko platno s lijeve strane iza kojega se nalazi sam slikar Velázquez u radu.</s><s>Između tajanstvenih slika na zidu nalazi se zrcalo u kojemu se oslikavaju likovi kralja Filipa IV. i kraljice Marijane, roditelja malene infante.</s><s>Njihov prikaz je bio temom brojnih znanstvenih rasprava: da li oni zapravo samo stoje ispred svoje kćeri, ili poziraju slikaru za portret?</s>

<s>Kompozicija (likovna) je na prvi pogled zatvorena sa svih strana, čak i s prednje, i to pomoću zrcala kao na slici Portret Arnolfinijevih Jana van Eycka.</s><s>Međutim, elementima žanr-scene sugerirano je otvaranje.</s><s>Prozori se nalaze na lijevoj strani, ali kroz njih se ne vidi, u pozadini je otvor vrata zabljesnut svjetlošću, a sugerirano otvaranje lijeve strane je zaklonjeno slikarskim štafelajom.</s><s>I omeđivanje prednje strane je relevantno: likovi u zrcalu su naznačeni, kao svijetle mrlje rastvorenih obrisa na neodređenoj pozadini.</s><s>Likovi su grupirani u dvije krivulje, između kojih prostor krivuda, nastavlja se do vrata, povezujući svjetlost koja dolazi s desna sa svjetlošću u dnu slike.</s><s>U kompoziciju svjetlosti uključen je i odraz  u zrcalu, predstavljajući istovremeno prikaz refleksa i izvor svjetlosti.</s><s>U svakom slučaju, prostor prikazan na slici je, u skladu s baroknim ukusom, otvoren na sve strane.</s><s>Najprije nepoznatim granicama prostora u tami, potom stražnjim vratima kojima se otvara pogled u nedogled sjajnog eksterijera, i zrcalom u prostor gdje stoje promatrači slike (na mjestu kralja i kraljice).</s>

<s>Slika ima još jedno simbolično značenje.</s><s>S obzirom da se slikarstvo u Španjolskoj još uvijek nije smatralo umjetnošću, kao u Italiji, nego samo vještim zanatom, smještajući sebe na kraljevski portret  Velázquez je istaknuo kako je tu mjesto umjetniku, a slikarstvu uz najveće djelatnosti.</s><s>Da je umjetnik bio ponosan na ovu sliku, ali i na sebe kao člana kraljevskog kruga s nadimkom “božanskog umjetnika”, vidi se i po čvrstoj pozi, uzdignutom kistu i ordenu na grudima.</s><s>Taj crveni križ je zapravo Orden sv. Jakova kojim je Velázquez postao vitezom 1659. godine.</s><s>Iako je slika bila dovršena 1656. godine, tri godine prije, Velázquez ga je kasnije dodao na sliku.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Veze
 Barokno slikarstvo</s>

<s>Slike baroka
Slike 1656.</s><s>Authority control 2</s>

