Воћинска ријека
<s>Воћинска ријека или Воћинка настаје код Воћина од потока Ђедовицa и Јовановицa, на око 300 метара надморске висине, у северном подножју долине Папука.</s><s>Ђедовица је дужа (око 11,7 km) и извире на падинама истоименог врха на крајњим западним тачкама Папука.</s><s>Воћинска ријека је дужине 36 km.</s>

<s>Од Воћина, река даље тече према истоку, кроз насеља Кометник-Јоргићи, Кометник-Зубићи, пролази између насеља Мацуте на северу и Смуде на југу, Бокане и Ћералије на северу и Ријенци на југу.</s><s>Потом , пролази кроз насеља Балинци, скреће према југоистоку између насеља Четековац и Чојлуг на северу и Красковић и Хумљани на југу, где наставља ток према северу и протиче између града Миклеуш на западу и насеља Војловица на истоку, затим између насеља Борик на западу и Брезовљани Војловички на истоку, те насеља Добровић на западу и Бјелковац (општина Нова Буковица), на истоку, Доње Базије и Звонимировац на западу и Суха Млака на истоку.</s>

<s>Воћинска и Брањинска ријека, од којих је Воћинска ријека дужа, југоисточно од Чађавице, код места Чађавички Луг, у шуми Саставци, формирају реку Карашицу, десну притоку Драве.</s><s>Карашица се  код Петријеваца улива у Драву.</s>

<s>Између 1911. и 1913. у сколопу мелиорацијских радова, са циљем смањивања опасности од поплава и ширења постојећих пољопривредних површина од мочварног земљишта  у том делу Славоније, које је наручила Задруга за регулацију река Карашица и Вучица, изграђен је и одводни канал Војловица-Воћинска-Драва (ВВД).</s><s>Канал полази од Војловице од Војловичке ријеке и у Брезовљанима Војловичким се наставља на Воћинску ријеку, а код Звонимировца наставља на север према Драви.</s><s>Канал омогућава отицање потока с Папука у Драву.</s><s>Дужина канала је  18,5 км, а капацитет 160 м3.</s><s>Канал такође носи назив канал професора Степана Беле (Bella), који је израдио пројекте и надгледао све радове изведене од 1904. до 1940. у сливу Карашице и Вучице.</s><s>Низводно од тог канала, Воћинска и Брањинска ријека се називају Доња Воћинска (дужине 16 km) и Доња Брањинска.</s>

<s>Изграђени канал је био један од до тада највећих пројеката Задруге.</s><s>Својим широким коритом канал је постао саобраћајна баријера, што је захтевало модерно премошћавање, због све већег коришћења пољопривредних машина, аутомобила и машина за искоришћавање шума.</s><s>За изградњу мостова у делу канала који спаја Воћинску ријеку са Дравом, ангажована је вуковарска грађевинска фирма Banheyer и син, чији је једини пројектант био Фран Фунтак.</s><s>Он је пројектовао 8 армиранобетонских мостова у сецесијском стилу.</s><s>Пројекат је у том тренутку представљало највећи посао на пољу мостоградње у Хрватској, како због броја, тако и због величине мостова.</s><s>Мостови су грађени узводно у периоду 1911-1913.</s><s>Први мост на Копитници  уз Драву код Чађавице (данас на државној граници између Хрватске и Мађарске).</s><s>Ширина је коловоза 5 m и готово у целости је сачуван,  пошто су га делимично оштетили највероватније  Немци минирањем приликом повлачења 1945.</s><s>Други њему веома сличан мост, ширине 6,5 m је грађен на путу који повезује Јосиповац с Чађавицом.</s><s>Пошто се налазио на прометном месту, након касније је замењен је већим мостом.</s><s>Трећи и четврти мост на шумским путевима доњомихољачкогим властелинствима грађени су по истом плану, а представљају варијацију прва два и нису сачувани.</s><s>Пети и шести мост требали су да се раде по истом пројекту, и представљали су поједностављену варијанту претходна два.</s><s>Међутим, пети мост на путу Доње Базије - Суха Млака ширине 4 m је доста одступио од пројекта, а од њега је сада сачувана само трећина, односно један лук.</s><s>Шести мост на шумском путу властелинства Ивана Драшковића, код Добровића није сачуван.</s><s>Седми мост ширине 4 m је био уз железничку пругу која повезује Белишће са Носковцима код Чађавице.</s><s>Последњи мост, ширине 1,5 m је требало  да буде пешачки, на шумском путу михољачког властелинства, али радови највероватније нису изведени.</s>

<s>Извори</s>

<s>Литература</s>

<s>Voćinska rijeka</s>

