Demokratska nacionalna konvencija 1968.
<s>Demokratska nacionalna konvencija 1968. godine je bio veliki skup američke Demokratske stranke održan u Chicagu od 26. do 29. augusta 1968. godine, a na kome se utvrđivala službena platforma, a Hubert Humphrey izabran za predsjedničkog kandidata za predstojeće izbore u novembru iste godine.</s><s>Najpoznatija je, pak, po tome što je bila zasjenjena nasiljem, kako zbog tragičnih događaja koji su joj prethodili i imali značajan uticaj na njen ishod, tako i po velikim demonstracijama i neredima koji su se paralelno odigravali u gradu.</s>

<s>Pozadina 
U vrijeme održavanja konvencije je Demokratska stranka nominalno bila na vrhuncu svoje moći, odnosno osim Bijele kuće je imala uvjerljive većine u oba doma Kongresa, a što je administraciji predsjednika Johnsona omogućilo da provodi dalekosežni program socijalnih i drugih reformi tzv. Velikog društva za koji se pretpostavljao da će na stranu demokrata trajno vezati najveći dio američkog stanovništva.</s><s>Američko društvo je, međutim, tada već bio duboko podijelio dugotrajni i sve nepopularniji vijetnamski rat, odnosno rasprave o tome treba li ga nastaviti ili povući trupe iz Južnog Vijetnama.</s><s>Te su se rasprave odrazile i na samu Demokratsku stranku čiji se veliki dio počeo priklanjati pristašama povlačenja, te počeo okupljati oko uglednog senatora Eugenea McCarthyja koji se na predizborima suprotstavio Johnsonu kao protivkandidat za stranačku nominaciju.</s><s>Johnson je, suočen sa sve većom opozicijom i svjestan da zbog rata gubi popularnosti, u martu 1968. godine objavio odluku kojom se neće natjecati za novi mandat.</s><s>Umjesto toga je kao kandidata istaknuo potpredsjednika Humphreya.</s><s>Utrci se ubrzo priključio Robert F. Kennedy, senator i brat ubijenog predsjednika Johna Kennedyja, koji se s obzirom na svoju popularnost među najmlađim biračima iz tzv. babyboomerske generacije nametnuo kao veliki favorit.</s><s>Kampanju je, međutim, obilježio niz tragičnih i nasilnih događaja - početkom aprila je u atentatu ubijen crnački vođa Martin Luther King, što je dovelo do krvavih nereda po američkim gradovima, a početkom juna je kao žrtva atentata pao i Kennedy, što je razjarilo i radikaliziralo njegove pristaše.</s>

<s>Pripreme za konvenciju 
Kao mjesto održavanja konvencije je prethodne godine odabran Chicago, gdje je demokratska konvencija već bila održana dvanaest godina ranije.</s><s>To je bio rezultat dogovora predsjednika Johnsona sa Richarda J. Daleya, čikaškim gradonačelnikom koji se smatrao jednim od najuticajnijih političara u zemlji, odnosno svojevrsnom sivom eminencijom stranke.</s><s>Daley, poznat po bliskosti sa klanom Kennedy je odlučio podržati Johnsona, odnosno njegovog kandidata Humphreya; kao službeni razlog za održavanje u Chicagu je naveden centralni položaj koji bi "smanjio troškove prijevoza"; Daley je, pak, Johnsonu rekao da bi održavanje konvencije pomoglo demokratima da na općim izborima pobijede u strateški važnoj državi Illinois gdje se posljednjih nekoliko godina dio demokratskih birača počeo okretati republikancima.</s>

<s>Osim same stranke, za konvenciju se počeo pripremati i američki anti-ratni pokret, koji je uključivao kako Nacionalni mobilizacijski komitet za završetak rata u Vijetnamu tako i radikalno lijevu Omladinsku međunarodnu stranku (YIP) čiji su predstavnici bili poznati kao "yippieji".</s><s>Njihov je cilj bio izvesti masovne ulične demonstracije pod čijim bi se pritiskom delegati na konvenciji trebali izjasniti za antiratnog kandidata McCarthyja umjesto Humphreya.</s>

<s>Tok konvencije 
Sam ishod konvencije se smatrao neizvjesnim, jer do njenog održavanja niti Humphrey niti McCarthy nisu uspjeli osigurati apsolutnu većinu delegata potrebnu za izbor.</s><s>Dodatni problem je predstavljalo i to što je 393 delegata, koje je Kennedy uspio osvojiti do trenutka svoje smrti postalo nevezano, odnosno moglo podržati i jednog i drugog kandidata.</s><s>McCarthyjevi pristaše su, iako su imali uvjerljivo manje glasova od Humphreyjevih, sa druge strane, vjerovali da će ostale delegate pridobiti s time da su iza sebe imali izborni legitimitet.</s><s>I McCarthy i Kennedy su svoje delegate osvojili voljom birača na neposrednim predizborima, dok je Humphrey svoje osvojio odlukama stranačkih skupština iza zatvorenih vrata.</s>

<s>Daley je, međutim, intenzivnim lobiranjem u sjeni počeo neodlučne i nevezane delegate pridobivati na stranu Humphreya.</s><s>U međuvremenu su se na ulicama počeli okupljati demonstranti, a protiv kojih je Daley poslao ne samo gradsku policiju nego i jedinice Nacionalne garde.</s><s>28. augusta je došlo do najzloglasnijeg incidenta, kada je policija nasrnula na 10.000 demonstranata u Grant Parku i rastjerala ih suzavcem i palicama; pri tome je ozlijeđeno oko 150 policajaca i oko nekoliko stotina civila.</s><s>Cjeli je događaj zabilježen televizijskim kamerama koje su direktno prenosile konvenciju, a demonstranti su, svjesni toga, policiji skandirali "Cijeli svijet gleda".</s><s>Do nasilnih incidenata je došlo i na samoj konvenciji, a što se najčešće pripisivalo zaštitarima i Daleyevim pristašama koje su nastojali svim sredstvima eliminirati eventualne provokatore; pri tome je bio pretučen i poznati CBS-ov reporter Dan Rather.</s>

<s>Dok su demonstranti i McCarthyjevi pristaše vjerovali da će prizori nasilja javnost staviti na njihovu stranu, sam Daley je tvrdio da se dogodilo suprotno, odnosno tvrdio da je primio 135.000 pisama koji su podržavali, a samo 5000 koji su osuđivali njegovo djelovanje na konvenciji i oko nje.</s><s>U svakom slučaju, delegati na konvenciji su predloženu mirovnu politiku u stranačkoj platformi odbacili sa oko 1500 naprama 1000 glasova.</s><s>Potom je Humphrey glatko izabran za predsjedničkog, a senator Edmund Muskie za potpredsjedničkog kandidata.</s>

<s>Posljedice 
Iako je stranački establišment odnio pobjedu, na javnost je duboka podjela Demokratske stranke i njen odraz kroz nasilne incidente ostavio snažan dojam.</s><s>Veliki dio američkih historičara vjeruje da se dio, pogotovo starijih i konzervativnijih birača tada okrenuo republikancima koji su nekoliko tjedana prije održali vlastitu konvenciju bez ikakvih većih incidenata, i čiji je kandidat Richard M. Nixon kao temelj stranačke platforme naveo zavođenje "reda i zakona", odnosno zaustavljanje incidenata kakvi su obilježili demokratsku konvenciju.</s><s>Nixon je u svakom slučaju u novembru iste godine, iako relativno tijesno, odnio pobjedu na Humphreyem.</s>

<s>Nasilje oko same konvencije je imalo svoj epilog u obliku suđenja organizatorima demonstrancija, koje su vlasti optužile za poticanje nereda.</s><s>Ta je grupa, koju su činili "yippieji" i drugi radikalni ljevičari postala poznata kao Čikaška sedmorka, te tokom sljedećih nekoliko godina postala svojevrsnim simbolom političkog radikalizma u SAD i otpora vijetnamskom ratu kao i društvenom poretku.</s>

<s>Sami demokrati su, u nastojanju da izbjegnu sličan fijasko, organizirali poseban odbor sa ciljem da reformiraju izbor delegata, odnosno da na njega što veći uticaj birači umjesto stranačkog establišmenta.</s><s>Ti su napori četiri godine kasnije doveli do konvencije kojom je dominirala dotle minorizirana ljevica, ali čiji će kandidat George McGovern svejedno izgubiti izbore.</s>

<s>U popularnoj kulturi 
Demokratska nacionalna konvencija, odnosno protesti vezani uz nju, su predmet igrano-dokumentarnog filma Medium Cool koga je 1969. godine režirao Haskell Wexler, poznat kao jedan od najuglednijih hollywoodskih direktora fotografije.</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>"1968 Democratic Convention" from C-SPAN.org. National Cable Satellite Corporation, 2014.</s>

<s>1968
Predsjednički izbori u SAD
Demokratska stranka SAD
Historija SAD (1964–1980)
Historija Chicaga</s>

