Filozofija prirode
<s>Prirodna filozofija ili filozofija prirode (od latinskog philosophia naturalis) predstavlja filozofsko istraživanje prirode i fizičkog univerzuma koje je bilo dominantan oblik istraživanja do razvoja savremene nauke.</s><s>Smatra se da je prirodna filozofija preteča prirodnih nauka.</s>

<s>Počev od Aristotela, pa sve do 19. veka, termin "prirodna filozofija" je bio opšti termin koji se koristio da opiše praksu proučavanja prirode.</s><s>Tek je u 19. veku sam pojam "nauka" dobio svoje današnje značnjenje sa novim terminima kao što su "biologija" i "biolog", "fizika" i "fizičar".</s><s>Knjiga Isaka Njutna Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (1687), čiji se naslov prevodi kao "Matematički principi prirodne filozofije", odražava trenutnu upotrebu reči "prirodna filozofija", slično "sistematskom proučavanju prirode".</s><s>Čak i u 19. veku, rasprava Lorda Kelvina i Pitera Taita koja je definisala veći deo moderne fizike je imala naslov Rasprava o prirodnoj filozofiji (1867).</s>

<s>U nemačkoj filozofiji, Naturphilosophie (filozofija prirode) je opstala u 18. i 19. veku kao pokušaj da se postigne jedinstvo prirode i duha.</s><s>Neka od najvećih imena u nemačke filozofije imaju veze sa ovim pokretom, uključujući i Getea, Hegela i Šelinga.</s><s>Naturphilosophie je povezan sa romantizmom i pogledom koji smatra prirodni svet kao vrstu ogromnog organihzma, za razliku od pristupa koji su imali Džon Lok i Isak Njutn koji su ga posmatrali kao mašinu.</s>

<s>Poreklo i evolucija termina</s>

<s>Termin prirodna filozofija je prethodnik današnjem terminu prirodne nauke (tj. empirijske nauke).</s><s>Empirijske nauke su nastale iz filozofije, tačnije, prirodne filozofije.</s><s>Ipak, prirodna filozofija se razlikovala od drugih preteča savremene nauke pout prirodne istorije.</s><s>Prirodna filozofija je uključivala razumevanje i objašnjavanje prirode (posle Galileja, i kvantitativno rezonovanje), dok je prirodna istorija bila više kvalitativna i deskriptivna.</s>

<s>Tokom 14. i 15. veka, prirodna filozofija je bila jedna od mnogih grana filozofije, ali nije bila specijalizovano polje istraživanja.</s><s>Prvi čovek koji je zvanično zaposlen kao specijalista prirodne filozofije je Jakopo Zabarela na Univerzitetu u Padovi 1577. godine.</s>

<s>Savremenoa značenja termina nauka i naučnik su se pojavila tek u 19. veku.</s><s>Pre toga je nauka bila sinonim za znanje ili učenje u skladu sa svojim latinskim poreklom.</s><s>Ovaj termin je dobio svoje savremeno značenje kada su eksperimentalna nauka i naučni metod postali posebna grana istraživanja odvajanjem od prirodne filozofije.</s>

<s>Od sredine 19. veka kada je postalo neobično za naučnike da doprinose i fizici i hemiji, prirodna filozofija je označavala samo polje fizike, a reč se još uvek koristi u tom smislu; zvanja na Univerzitetu u Oksfordu su primer toga.</s>

<s>Oblast prirodne filozofije 
U Platonovom dijalogu Harmida autor pravi razliku između nauke ili ili korpusa znanja koji proizvodi fizički rezultat, i onih koji to nisu.</s><s>Prirodna filozofija je klasifikovan kao teorijski, a ne praktični deo filozofije (slično etici).</s>

<s>Prirodna filozofija nastoji da istraži kosmos bilo kojim sredstvima kako bi se razumeo univerzum.</s><s>Neke ideje ove grane filozofije ukazuju na to da su promene stvarne.</s><s>Iako ovo može izgledati očigledno, neki filozofi poput Platona i Parmenida su poricali pojam metamorfoze.</s><s>Džordž Santajana je u svom radu Skepticizam i životinjska vera (engl.</s><s>Scepticism and Animal Faith; 1923) pokušao da pokaže da u stvarnosti promene ne mogu biti dokazane.</s>

<s>Rene Dekartov metafizički sistema dualizma opisuje dve vrste supstance: materiju i um.</s><s>Prema ovom sistemu, sve što je "materija" je determinisano i prirodno — i tako pripada prirodnoj filozofiji, a sve što je "um" je slobodna volja i neprirodnogo, što znači da spada van domena prirodne filozofije.</s>

<s>Grane i predmet izučavanja prirodne filozofije 
Glavne grane prirodne filozofije uključuju astronomiju i kosmologiju, proučavanje prirode na velikoj skali; etiologiju, istraživanje (unutrašnjih i ponekad spoljnih) uzroka; izučavanje šansi, verovatnoće i slučajnosti; proučavanje elemenata; izučavanje beskrajnosti i beskonačnosti; proučavanje materije; izučavanje mehanike; proučavanje prirode ili različitih izvora dešavanja; proučavanje prirodnih osobina; proučavanje fizičkih kvantiteta; proučavanje odnosa između pojedinaca; i filozofiju prostora i vremena.</s>

<s>Istorija prirodne filozofije</s>

<s>Pokušaj čoveka da objasni kako funkcioniše priroda je sigurno stariji od pisane istorije.</s><s>Filozofska i ne-religijska istraživanja o svetu počinju još u antičkoj Grčkoj.</s><s>Ova istraživanja su počela pre Sokrata, koji je temu filozofskih istraživanja pomerio od razmišljanja o prirodi na razmatranje čoveka.</s><s>Istraživanja presokratovskih filozofa Parmenida, Heraklita i Demokrita su se fokusirala na prirodni svet.</s><s>Pored ovih filozofa koji su živeli u Miletu (otuda naziv Miletska škola filozofije) Tales iz Mileta, Aneksimanadr i Anaksimeon su pokušavali da objasne prirodne pojave bez pribegavanja stvaranju mitova ili pozivanjem na bogove.</s><s>Oni su nazvani physikoi (prirodni filozofi) ili kako ih je Aristotel nazivao, physiologoi.</s><s>Platon je nastavio Sokratovu ideju da se koncentriše na čoveka.</s><s>Tek se Aristotel vratio istraživanju ideja o prirodnom svetu, vrateći empirizam u centar istraživanja i ostavljanjem čoveka po strani.</s>

<s>Srednjovekovna filozofija prirode 
Srednjovekovne misli o pokretu (kretanju) su bile pod uticajem Aristotelovih dela Fizika i Metafizika.</s><s>Ideju o kretanju je Aristotel razradio u 3. knjizi Fizike i 5. Metafizike.</s><s>U Fizici je tvrdio da se pokret katagorizuje po supstanci, kvalitetu, kvantitetu i mestu, dok u Metafizici tvrdi da je pokret magnituda kvantiteta.</s><s>Ova rasprava je dovela do nekih od važnih pitanja prirodne filozofije: u koju kategoriju ili kategorije spada kretanje?</s><s>Da li je kretanje isto što i terminus?</s><s>Da li je pokret odvojen od stvarnih stvari?</s><s>Ova pitanja su privlačila pažnju srednjovekovnih filozofa prirode.</s>

<s>Aristotelova filozofija prirode</s>

<s>"Žir je potencijalno, ali ne stvarno, hrast.</s><s>U procesu da postane hrast, on postaje stvarno ono što je bio potencijalno.</s><s>Ova promena, dakle, podrazumeva prelaz od potencijalnosti na stvarnost — ne iz ništavila u biće, već od jedne vrste ili faze u drugu"
Aristotel je sproveo mnoga razmatranja koja spadaju u prirodnu filozofiju.</s><s>Mislio je da atributi objekata pripadaju samim objektima i da dele nešto zajedničko sa drugim objektima koji spadaju u istu kategoriju.</s><s>On koristi primer pasa ka pojedinačnom psu.</s><s>Na primer, jedan pas može da bude crn, a drugi braon; može imati veoma određene atribute, na primer jedan pas može da ima crne fleke, a drugi braon; ali i vrlo opšte karakteristike koje ga klasifikuju kao psa (četvoronožni hod ili lajanje).</s><s>Ova filozofija se može primeniti na mnoge druge objekte.</s><s>Aristotel je tvrdio da predmeti imaju svojstve "forme" i nešto što nije deo njihovih svojstava, "materiju", koja ih određuje.</s><s>Forma ne može biti odvojena od materije.</s>

<s>Aristotel je mislio da su promene prirodna pojava.</s><s>On je koristio svoju filozofiju forme i materije da tvrditi da se u bilo kakvoj promeni menjaju svojstva, bez menja materije.</s><s>Ova promena se dešava zbog zamene određenih svojstva sa drugim osobinama.</s><s>Pošto je promena uvek namerna promena, bila prinudna ili prirodna, promena je regulisan red kvaliteta.</s><s>On tvrdi da se ovo dešava kroz tri kategorije postojanja: ništavilo, potencijalno postojanje i stvarno postojanje.</s><s>Kroz ova tri stanja promene, objekat se nikada ne uništava već zamagli realnost izmnjđu dva stanja dok ne pređe iz jednog na drugo.</s><s>Primer za ovo može biti promena objekata od crvene do plave boje sa prelaznim ljubičastim fazama.</s>

<s>Druge značajne osobe u filozofiji prirode</s>

<s>Rani grčki filozofi su proučavali kretanje i prostor.</s><s>Ljudi kao što su Hesiod su posmatrati prirodni svet kao potomak bogova, dok su drugi poput Leukipa i Demokrita smatrali da je svet sastavljen od beživotnih atoma u vrtlogu.</s><s>Anaksimandar je dedukcijom došao do zaključka da pomračenja nastaju zbog pucanja prstenova nebeske vatre.</s><s>Heraklit je smatrao da su nebeska tela napravljena od vatre koja se nalazi u činijama.</s><s>On je mislio da pomračenja nastaju kada se činija okrene u suprotnu stranu od Zemlje.</s><s>Veruje se da je Anaksimen smatrao da je glavni element u prirod bio vazduh, a da manipulacijom vazduha (menjanjem njegove gustine) nastaju drugi elementi vatre, vode, zemlje i kamena.</s><s>Empedokle je identifikovao elemente koji čine ceo svet: vazduh, vodu, vatru, kamen, zemlju.</s><s>Parmenid je tvrdio da nije logično da postoje promene u prirodi i da se zbog toga ne dešavaju.</s><s>On navodi primer da ništa ne može nastati iz ništavila.</s><s>Platon je tvrdio da je svet nesavršena replika ideje koju je božanski zanatlija jednom imao.</s><s>On je takođe smatrao da je jedini način da zaista znamo nešto kroz um i logiku, a ne kroz izučavanje samog objekta.</s>

<s>Naučni metod ima drevne prethodnike: Galilej ilustruje matematičko razumevanje prirode koje je obeležje modernih prirodnih nauka.</s><s>Galilej je tvrdio da će dva predmeta koja padaju, bez obzira na svoju masu, pasti u isto vreme ukoliko se puste u isto vreme.</s><s>Odvajanje nauke od filozofije koje se dešava u 19. veku ima svoje korene u prethodnom veku.</s><s>Praktičniji pristup u proučavanju prirode je predlagao Fransis Bejkon koji je uveo Bejkonski metod.</s><s>Krajem 17. veka je Robert Bojl napisao rad o razlici između fizike i metafizike, Slobodno ispitivanje vulgarno primhvaćenog koncepta prirode (engl.</s><s>A Free Enquiry into the Vulgarly Received Notion of Nature), kao i Skeptični hemičar (engl.</s><s>The Skeptical Chymist), nakon čijeg publikovanja je nazvana nauka hemija, (za razliku od protonaučnog istraživanja alhemije).</s><s>Ovi radovi prirodne filozofije predstavljaju odstupanje od srednjovekovne sholastike koja je predavana na evropskim univerzitetima i predstavljaju prve korake koji će dovesti do nauke u modernom smislu.</s><s>Bojlovi biografi naglašavaju da je on postavio temelje modernoj disciplini hemije negirajući prethodne doktrine i prakse alhemije.</s><s>Bojl je pažljivo beležio opsevracije i naglašavao da nije sve u istraživanju, već u publikovanju i uspešnih i neuspešnih eksperimenata kako bi drugi mogli da ih replikuju.</s>

<s>Prirodna filozofija danas 
Sredinom 20. veka, Ernst Majr je publikovvao diskusiju o teleologiji prirode koja se bavila istim pitanjima kao Aristotel i Kant.</s>

<s>Posebno od sredine 20. veka u Evropi su neki mislioci naglašavali značaj izučavanje prirode sa široke filozofske tačke gledišta, a ne sa usko pozitivističke tačke.</s><s>Jedna grupa ideja nastavlja Aristotelov rad, posebno nadogradnju Tome Akvinskog.</s><s>Druga je prikazana u radu Edmunda Huserla Kriza Evropske nauke (engl.</s><s>The Crisis of European Sciences).</s><s>Tu je i procesna filozofija koju je inspirisao rad Alfreda Norta Vajtheda.</s>

<s>Brajan Dejvid Elis, Nensi Kartvejt, Dejvid Oderberg i Džon Dupre su neki od naučnika 21. veka koji imaju širi pristup prirodnom svetu.</s><s>Elis (2002) ističe pojavu "novog esencijalizma." Dejvid Oderberg (2007) i mnogi drugi filozofi su esencijalisti.</s><s>On je oživeo i brani Akvinski-Aristotelovsku tradiciju od modernih tendencija nauke da se priroda umanji i svede na eksperimentlni metod.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
 
 
Cite bookTitleThe Four Dimensions of Philosophy: Metaphysical, Moral, Objective, CategoricalLast nameAdlerFirst nameMortimer J.PublisherMacmillanYear of publication1993ISBN0-02-500574-XAuthor linkMortimer J. AdlerCite bookTitleThe Four Dimensions of Philosophy: Metaphysical, Moral, Objective, CategoricalLast nameAdlerFirst nameMortimer J.PublisherMacmillanYear of publication1993ISBN0-02-500574-XAuthor linkMortimer J. AdlerCite bookTitleThe Four Dimensions of Philosophy: Metaphysical, Moral, Objective, CategoricalLast nameAdlerFirst nameMortimer J.PublisherMacmillanYear of publication1993ISBN0-02-500574-XAuthor linkMortimer J. AdlerCite bookTitleThe Four Dimensions of Philosophy: Metaphysical, Moral, Objective, CategoricalLast nameAdlerFirst nameMortimer J.PublisherMacmillanYear of publication1993ISBN0-02-500574-XAuthor linkMortimer J. Adler
 E.A. Burtt, Metaphysical Foundations of Modern Science (Garden City, NY: Doubleday and Company, 1954).</s><s>Philip Kitcher, Science, Truth, and Democracy.</s><s>Oxford Studies in Philosophy of Science.</s><s>Oxford; New York: Oxford University Press, 2001.</s><s>LCCN:2001036144.</s><s>Bertrand Russell, A History of Western Philosophy and Its Connection with Political and Social Circumstances from the Earliest Times to the Present Day (1945) Simon & Schuster, 1972.</s><s>Cite bookTitleScepticism and Animal FaithLast nameSantayanaFirst nameGeorgePublisherDover PublicationsYear of publication1923ISBN0-486-20236-4Page(s) cited27–41Author linkGeorge SantayanaCite bookTitleScepticism and Animal FaithLast nameSantayanaFirst nameGeorgePublisherDover PublicationsYear of publication1923ISBN0-486-20236-4Page(s) cited27–41Author linkGeorge SantayanaCite bookTitleScepticism and Animal FaithLast nameSantayanaFirst nameGeorgePublisherDover PublicationsYear of publication1923ISBN0-486-20236-4Page(s) cited27–41Author linkGeorge SantayanaCite bookTitleScepticism and Animal FaithLast nameSantayanaFirst nameGeorgePublisherDover PublicationsYear of publication1923ISBN0-486-20236-4Page(s) cited27–41Author linkGeorge Santayana
 David Snoke, Natural Philosophy: A Survey of Physics and Western Thought.</s><s>Access Research Network, .</s><s>Nancy R. Pearcey and Charles B. Thaxton, The Soul of Science: Christian Faith and Natural Philosophy (Crossway Books, ).</s><s>Alfred N. Whitehead, Process and Reality, The Macmillan Company, 1929.</s><s>René Thom, Modèles mathématiques de la morphogenèse, Christian Bourgois, 1980.</s><s>Claude Paul Bruter, Topologie et perception, Maloine, 3 vols.</s><s>1974/1976/1986.</s><s>Jean Largeault, Principes classiques d'interprétation de la nature, Vrin, 1988.</s><s>Miguel Espinoza, Repenser le naturalisme, L'Harmattan, 2014.</s><s>Moritz Schlick, Philosophy of Nature, Philosophical Library, New York, 1949.</s><s>Andrew G. Van Melsen, The Philosophy of Nature, Duquesne University, Pittsburgh 1954.</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>"Aristotle's Natural Philosophy"
 Institute for the Study of Nature
 A Bigger Physics
 Other articles</s>

<s>Historija filozofije
Historija nauke</s>

