Državni udar u Venezueli 1958.
<s>Državni udar od 23. siječnja 1958. godine bio je državni udar u Venezueli kojim je svrgnut diktatorski režim Marcosa Péreza Jiméneza, a zemlja je efektivno ušla u period dugotrajne demokracije i osjetne političke stabilnosti.</s><s>Nakon pada diktatorskog režima, zemlju je privremeno vodila Domoljubna hunta, koja je pripremila situaciju za održavanje opće izbore krajem godine, na kojima je Rómulo Betancourt izabran za predsjednika.</s>

<s>Situacija u Venezueli ključala je dugo vremena, a prvi neuspjeli pokušaj pobune protiv Péreza Jiméneza dogodio se 1. siječnja 1958. godine, kada je pukovnik Hugo Trejo podigao dio vojske, računajući na veću podršku, posebice ununtar ratnog zrakoplovstva.</s><s>U ranu zoru tog 1. siječnja, nekoliko borbenih aviona preletjelo je iznad Caracasa, međutim nikakve veće reakcije nije bilo i puč je neslavno propao.</s><s>Vlada je promptno reagirala i pozatvarala većinu pučista, međutim situacija se nije ni približno smirila.</s><s>Ovaj pokušaj puča odjeknuo je kao šok čak i za pobornike vlade, pogotovo zbog činjenice da je samo mjesec dana ranije održan referendum na kojemu je Pérez Jiménez dodatno konsolidirao svoju vlast.</s><s>Dakle, unatoč neuspjelom Trejovom pokušaju, situacija se nije smirila.</s><s>Vojska je u narednom periodu nastavila s manjim ustancima, a došlo je i do osjetnog jačanja građanskog pokreta protiv režima.</s><s>Takav rasplet događaja pojačao je režimsku represiju, što je dovelo do povećanja broja političkih zatvorenika.</s>

<s>Razlozi za nagli porast nepopularnosti Péreza Jiméneza bili su dvojaki.</s><s>S jedne strane, bila je tu kriza u vojsci koja se jasno manifestirala 1. siječnja, ali i kasnijim, manjim pobunama, a koja je za posljedicu imala dovođenje u pitanje kotrole koju je predsjednik imao nad vojskom; druga skupina razloga bili su oni politički, a ticali su se izrazito nestabline i fragmentirane vlasti, koja se unatoč plebiscitarnoj konsolidaciji često mijenjala i nikada nije praktično stabilizirala.</s>

<s>Iako je režimska represija tokom siječnja dosegla svoj vrhunac, narodni pokret protiv režima je sve više jačao.</s><s>Ubrzo je sve više javnih intelektualaca (profesori, pravnici, novinari, ...) glasno izražavalo svoje nezadovoljstvo, što je dovelo do dodatne destabilizacije Jiménezove diktature.</s><s>Ubrzo se sve veći broj ljudi, dodat neaktivnih, pridružio narodnom pokretu te je došlo do izbijanja prosvjeda na ulicama diljem zemlje.</s><s>Sredinom siječnja, Domoljubna hunta (španjolski: Junta Patriótica) pozvala je na opći štrajk 21. siječnja.</s><s>Prvi koji su krenuli u štrajk bili su novinari, a ubrzo je štrajk postao opći, što je ujedno bio i vrhunac uličnih prosvjeda protiv režima.</s><s>Štrajk je, tako, potpuno implementiran, a prosvjednici su se na nekoliko lokacija u Caracasu otvoreno sukobili s vladinim snagama.</s>

<s>Sljedećeg dana, visoki vojni dužnosnici sastali su se u zgradi Vojne akademije kako bi dogovorili strategiju za krizu; posljedica je bilo osnivanje Vladine vojne hunte koja je zatražila Jiménezovu ostavku.</s><s>Kasnije istoga dana, mornarica i garnizoni u Caracasu su također istupili protiv Jiméneza, čime je ovaj izgubio podršku dijela vojske.</s><s>Iako je, prema svemu sudeći, još uvijek uživao podršku većeg dijela venezuelanskih oružanih snaga, Pérez Jiménez je 23. siječnja 1958. godine napustio palaču Miraflores i uputio se na aerodrom La Carlota, odakle je avionom La Vaca Sagrada (srpskohrvatski: Sveta krava) pobjegao za Dominikansku Republiku.</s><s>Kada je narod saznao za Jiménezov pad, izašli su na ulice i nasilno se sukobili s pobornicima režima; tokom pobune je uništena i zgrada režimskih novina, El Heraldo.</s>

<s>Pobunjenici su ubrzo ušli i u palaču Miraflores, koja je ubrzo postala mjesto zasjedanja privremene vlade, na čije je čelo došao admiral Wolfgang Larrazábal.</s><s>Kako bi uspješno provela tranziciju prema demokraciji, privremena hunta je oformila vladu, a ubrzo je i sazvala opće izbore za prosinac iste godine.</s><s>U međuvremenu su se čelnici triju najvećih venezuelanskih strnaka, koje su aktivno sudjelovale u državnom udaru, sastali i potpisali pakt iz Puntofija, koji je garantirao priznavanje rezultata predstojećih izbora i zaštitu novouspostavljenog demokratskog poretka; državni udar se danas smatra činom kojim je nastala Četvrta Venezuelanska Republika.</s><s>Pérez Jiménez je, u međuvremenu, stigao u Santo Domingo, odakle je otišao za Španjolsku, gdje mu je diktator Francisco Franco pružio utočište.</s>

<s>Literatura</s>

<s>Historija Venezuele
Venezuela #1958
1958</s>

