Filip Vučković (slikar)
<s>Filip Vučković (15. april 1888. godine, Skadar - 29. januar 1961. godine, Beograd), jedan je od prvih crnogorskih školovanih slikara.</s>

<s>Biografija 
Rođen je u Skadru, gdje su službovale dvije generacije Vučkovića.</s><s>Otac mu se zvao Risto, a majka Stefa, rođena Gvozdenović.</s><s>Imao je osmoro braće i dvije sestre.</s>

<s>Završio je nižu gimnaziju u Bitolju, učiteljsku školu u Skoplju sa "položenim ispitom zrelosti", a 1909. godine iz potrebe i "unutrašnje nužnosti" našao se među đacima učiteljsko-zanatske školu u Beogradu.</s><s>Nakon dvogodišnjeg pohađanja nastave u slikarskom  odjeljenju, sa najboljim uspjehom od svih kandidata položio je ispit za učitelja crtanja i lijepog pisanja u školskoj 1910-1911. godini.</s>

<s>Za njegove radove štampa je 14. juna 1911. pisala da su vrijedni pažnje, da se "iz svakog rada ispoljavaju staloženi osjećaji prilježno izvedeni, bez ugleda na nečiji tuđu tehniku" i da on "za primjer uzima samoga sebe".</s>

<s>U to vrijeme Filip je domaćin i svojevrsni mentor šest godina mlađem drugu Ristu Stijoviću, koji po dolasku iz Podgorice u Beograd boravi kod Vučkovića.</s><s>Čudna atmosfera stvorena od strane još čudnijeg svijeta uticala je da Stijović napusti poslovnu školu i opredijeli se za Umjetničku školu u Beogradu.</s>

<s>Školovanje 
"Kontinuirana i permanentna edukacija u obrazovnim institucijama, a ništa manje u evropskim muzejima i galerijama, kanališe prikupljena i osvojena znanja u snažnu podršku Vučkovićevom zapaženom talentu i senzibilitetu, u stameni osolonac njegovom samopouzdanju za vlastita likovna promišljanja i iskaze", kazala je direktorica Narodnog muzeja, istoričarka umjetnosti i likovna kritičarka, dr Anastazija Miranović, na otvaranju izložbe u Njegoševom muzeju na Cetinju, povodom 60 godina od smrti velikog umjetnika, jednog od prvih školovanih slikara iz Crne Gore.</s>

<s>"Studije slikarstva za Filipa Vučkovića nisu bila samo slučajna, usputna šetnja umjetničkim putevima,  već istinski poriv, zanos i opredjeljenje koje ga odvodi na minhensku akademiju", napisala je 1984. godine istoričarka umjetnosti Lidija Jablan.</s>

<s>Akademija u Minhenu 
Tokom studija na "Königlich Bayerische Akademie der bildenden Künste" (Kraljevska Bavarska akademija likovne umjetnosti) u Minhenu, profesor Peter Halm je 9. jula 1914. godine ocijenio je da je Filip Vučković "vrlo vrijedan", da je "veoma napredovao" i da je njegovo "ponašanje za pohvalu'.</s>

<s>"Nema kod Vučkovića naglih iskoraka, sve ide i slijedi postupnost, u obrazovanju, u iskazu, maniru.</s><s>Blage tonske modulacije, uglavnom zemljanih tonova, postepeno ustupaju prostor oslobađanju boje i forme, akcentovanim prodorima svjetlosti i većoj izražajnoj ekspresivnosti.</s><s>Neminovno, duh epohe i akademskog obrazovanja u centrima ondašnje umjetnosti očitavao se u Vučkovićevom stvaralaštvu.</s><s>Ipak, ovaj talentovani umjetnik je uvijek ostajao privržen sebi, svom osjećaju, ne dozvoljavajući da ga akademizam sputa u finim, poetizovanim iskazima, ekspresijama viđenog i proživljenog.</s><s>Čitav stvaralački opus Filipa Vučkovića predstavlja intimistički portret jedne epohe – ljudi, mjesta, predjela, atmosfere", napomenula je dr Anastazija Miranović.</s>

<s>Škola lijepih umjetnosti u Parizu 
Nakon studija u Minhenu, dvije godine proveo je na "L'Scole Nationale des Beaux-Arts" (Škola lijepih umjetnosti) u Parizu.</s>

<s>"U svim različitim žanrovima, motivima, tehnikama, Filip Vučković ostaje konzistentan i dosljedan vlastitom umjetničkom introspekcijskom pogledu u suštinu stvari, pojava i stanja.</s><s>Titrajne nemire duše naljepše iskazuje u svojim akvarelima, dok se u crtežima, uglavnom tušem, dominantno ispoljava nervatura, stav, racio", kazala je dr Miranović.</s>

<s>Izložba jugoslovenskih slikara u Parizu 
Njegovi radovi uvršteni su u izložbu jugoslovenskih slikara koja je od 12. aprila do 15. maja 1919. održana u Parizu, zajedno sa radovima Ivana Meštrovića, Vlaha Bukovca, Marka Murata, Rista i Bete Vukanović, Branka Popovića, Save Šumanovića, Mateja Sternena, Emanuela Vidovića.</s><s>Vučković je na toj izložbi bio zastupljen sa šest radova (četiri akvarela i dva crteža).</s>

<s>"Djelo ovog minhenskog đaka došlo je poput neke priče dubokog ćutanja i tišine do naših dana otkrivajući nam se kao svjedočanstvo vanrednog značaja, svjedočanstvo puno dramatičnosti i sjete sa kojom je bio natopljen njegov stvaralački i životni vijek.</s><s>Vučković je mnogo putovao, slikao crnogorske pejzaže, Pompeju, Veneciju, Nicu, Pariz, Prag.</s><s>Na akvarelima i platnima rađenim u ulju najbolje se pokazuju osobine ovog tihog i skromnog, nenametljivog čovjeka i slikara izgrađenih likovnih kvaliteta i kulture, jasno definisanog stava kojim je plijenio uzani krug svojih prijatelja i kolega umjetnika, stava koji se cijeni i pred kojim se s poštovanjem uzmiče", ističe Jablan.</s>

<s>Prosvjetni rad 
Odlukom Ministarstva prosvjete 14. februara 1920. postavljen je za učitelja vještina u Prvoj beogradskoj gimnaziji.</s>

<s>"Promjene na njegovim uljanim platnima kretale su se postupno od 1913. godine prema sve većem oslobađanju boje koja se, između 1938. i 1940. godine, izražena nesuzdržano i direktno na par pejzaža i portreta, može porediti sa najznačajnijim oblicima ekspresionističkih ostvarenja naše istorije umjetnosti.</s><s>Takav je pejzaž iz starog Beograda („Ulica pod snijegom“), ili portret muškarca gdje se emotivni likovni naboj rasprskava u širokom potezu i različito akcentovanoj kolorističkoj strukturi", zaključila je Lidija Jablan.</s>

<s>Portretista i zaljubljenik pejzaža 
Poznati crnogorski istoričar umjetnosti i likovni kritičar Milan Coko Marović, Vučkovića je okarakterisao kao slikara izrazitog senzibiliteta.</s>

<s>"Njegovao je podjednako crtež i slikarske tehnike - akvarel i ulje na platnu.</s><s>Bio je značajan portretista, ali i zaljubljenik pejzaža.</s><s>Njegovo slikarstvo odlikuje bogata koloristička skala, fina izbalansiranost crteža i hromatskih nanosa, te ubjedljiva sklonost ka kompozicionom sređivanju slikanog realiteta.</s><s>Brza egzekucija i prepoznatljiva ritmika u nanosima boje, sugestivno govore o značajnom majstoru izrazitog senzibiliteta", istakao je Marović.</s>

<s>"Ambijent u kojem je rođen i odrastao, neprestane selidbe još od djetinjstva, s jedne strane su mu otežavale, ali sa druge izvukle ono najbolje iz njega - taj umjetnički poriv koji čini samu suštinu stvaralačkog čina, zahvaljujući kojem je Filip Ristov Vučković stvorio djela izuzetne snage", kazao je dugogodišnji urednik redakcije kulture u Radio-televiziji Crne Gore Vanja Kovačević.</s>

<s>Vučković je umro u Beogradu 29. januara 1961. godine.</s>

<s>Reference</s>

<s>Crnogorski slikari</s>

