Tupandactylus
<s>Tupandactylus ("Tupanov prst", što se odnosi na boga grmljavine kod naroda Tupi) je rod pterosaura tapežarida iz ranokredske Formacije Crato u Brazilu.</s><s>Ističe se po svojoj velikoj kresti, koja se dijelom sastojala od kosti, a dijelom od mekog tkiva.</s><s>Rod Tupandactylus vjerovatno sadrži dvije vrste, od kojih obije imaju kreste različitog oblika i veličine, koje su mogle služiti za signaliziranje i pokazivanje pred drugim Tupandactylusima, kao što tukani koriste svoje žarke kljunove za međusobnu komunikaciju.</s><s>Kreste Tupandactylusa sastojale su se od polukružne kreste na njušci, a u slučaju nomenklaturnog tipa, T. imperator, i koštane bodlje koja je stršila iz stražnjeg dijela glave.</s><s>Druga vrsta, T. navigans, nije imala tu bodlju, ali je imala dosta uspravniju krestu.</s><s>Otisci mekog tkiva također pokazuju da se na malenu koštanu krestu nastavljala mnogo veća struktura od keratinskog materijala.</s><s>Potpuna kresta kod T. navigans dizala se u oštru, jedroliku "kupolu" visoko iznad ostatka lubanje.</s>

<s>Opis</s>

<s>Tupandactylus imperator je poznat iz četiri gotovo potpune lubanje.</s><s>Holotip je MCT 1622-R, lubanja i nepotpuna donja vilica pronađene u Formaciji Crato sa prelaza iz aptija u albij (rana kreda, prije oko 112 miliona godina).</s><s>Isprva je opisan kao vrsta roda Tapejara, ali su naknadna istraživanja ukazala na to da zaslužuje vlastiti rod.</s><s>U lubanji nije bilo zuba, ali je imala istaknutu krestu, kod koje je jedino osnova bila koštana: na prednjem dijelu kreste nalazio se visok koštani produžetak koji se protezao prema gore i nazad, a strašnji dio kreste imao je još jedan dug produžetak koji je stršio prema nazad.</s><s>Veći dio kreste sastojao se od mekog tkiva sličnog keratinu, kojeg su podržavala ta dva koštana podupirača.</s><s>Na još jednoj lubanji opisanoj 2011. godine, primjerku CPCA 3590, očuvao se veći dio donje vilice, pokazujući da je, kao i Tapejara, T. imperator imao veliku, asimetričnu krestu sličnu kobilici sa donje strane vrha čeljusti.</s>

<s>Na nekim primjercima roda Tupandactylus očuvali su se tragovi keratinskog kljuna na vrhovima čeljusti.</s><s>Međutim, to je bilo ograničeno na dio donje vilice sa krestom, a na jednom primjerku također su se očuvala piknovlakna (prosti filamenti slični perju), koja su pokrivala čeljusti bliže njenom stražnjem dijelu.</s>

<s>Klasifikacija</s>

<s>Nekoliko istraživača, uključujući Kellnera i Camposa (koji su rodu Tupandactylus dali njegov naziv), je zaključilo da su tri tradicionalne vrste roda Tapejara (T. wellnhofferi, T. imperator i T. navigans) zapravo različite i po anatomiji i po svom srodstvu sa ostalim pterosaurima tapežaridima, te da stoga zahtijevaju vlastite nazive rodova.</s><s>Međutim, došlo je do kontroverze po pitanju toga kako bi se tačno te vrste trebale razdvojiti.</s><s>Kellner i Campos su smatrali da samo T. imperator zaslužuje nov naziv, stvorivši tako Tupandactylus.</s><s>Međutim, istraživanje koje su Unwin i Martill objavili 2007. pokazalo je da je T. navigans, prethodno priključen rodu Tapejara, zapravo bio u najbližem srodstvu sa T. imperator i pripadao joj u novom rodu odvojenom od Tapejara.</s><s>Na simpozijumu održanom 2007. u čast poznatog istraživača pterosaura, Petera Wellnhofera, Unwin i Martill su obznanili novi naziv roda Ingridia, u čast Wellnhoferove pokojne žene Ingrid.</s><s>Međutim, kada su 2007. objavili taj naziv, odabrali su imperator kao nomenklaturni tip svog novog roda, a ne navigans, koju su također uključili kao vrstu roda Ingridia.</s><s>Nadalje, Unwinov i Martillov članak objavljen je mjesecima nakon jednog sličnog članka koji su napisali Kellner i Campos.</s><s>Prema tome, budući da su obije skupine autora koristile imperator kao nomenklaturni tip, Ingridia se smatra mlađim objektivnim sinonimom roda Tupandactylus.</s><s>T. navigans je tek 2011. službeno premješten u rod Tupandactylus, u jednom naknadnom istraživanju koje je podržalo zaključke do kojih su Unwin i Martill došli 2007. godine.</s>

<s>Kladogram ispod slijedi analizu Felipea Pinheiroa i kolega iz 2011. godine.</s>

<s>U popularnoj kulturi</s>

<s>Tupandactylus navigans, koji se tada klasificirao kao pripadnik roda Tapejara, pojavio se u BBC-jevoj TV seriji Šetnja s dinosaurima iz 1999. godine, prikazan tokom hipotetske sezone parenja u Brazilu.</s><s>Interesantno je da, iako je ta serija emitovana 1999. godine, T. navigans nije službeno opisan i nazvan do 2003. godine.</s><s>Tupandactylus se također javlja kao potklasa u klasi Letača u igri Primal Carnage: Extinction.</s>

<s>Bespilotna letjelica Pterodrone 
Istraživački tim koji se sastojao od paleontologa Sankara Chatterjeeja, aeronautskog inžinjera Ricka Linda i njihovih studenata Andyja Gedeona i Briana Robertsa pokušao je oponašati fizičke i biološke osobine tog pterosaura - kožu, krvne sudove, mišiće, tetive, nerve, lubanjsku ploču, strukturu skeleta i više - kako bi napravili bespilotnu letjelicu po imenu Pterodrone, koja ne bi samo letjela, već i hodala i jedrila kao prava životinja.</s><s>Veliko, tanko jedro poput kormila na glavi funkcioniralo je kao senzorni organ koji se ponašao slično kao letni kompjuter u modernom avionu i također potpomagao okretnost te životinje. “Ove životinje uzimaju najbolje dijelove šišmiša i ptica,” izjavio je Chatterjee. “Imali su manevarsku sposobnost šišmiša, ali su mogli jedriti poput albatrosa.</s><s>Ništa što danas živi nije usporedivo sa učinkovitošću i okretnošću ovih životinja.</s><s>Živjele su 160 miliona godina, tako da nisu bile glupe životinje.</s><s>Jata njih bi zamračila nebesa.</s><s>Bile su dominantne leteće životinje svog vremena.” “[M]i smo otkrili da su zapravo mogle jedriti na vjetru veoma dugo dok su letjele preko okeana....</s><s>Podižući svoja krila poput jedara na brodu, mogle su osjetiti najblaži povjetarac na isti način na koji se katamaran kreće kroz vodu.</s><s>Mogle su brzo poletjeti i sa malo truda preletati velike razdaljine.”</s>

<s>Međutim, neki su osporili ispravnost tih istraživanja.</s><s>Primijećeno je da su tapežaridi imali kratka krila, prilagođena jedrenju koliko i krila pripadnika Galliformes, što je u skladu sa prilagodbama kopnenom načinu života i penjaju.</s><s>Također, ne postoje dokazi za aerodinamičnu funkciju kreste, a čini se da je Sankar Chatterjee ignorirao novija istraživanja o aerodinamici kod pterosaura kada je došao do tog zaključka.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Pterodaktiloidi</s>

