Kiparstvo romanike
<s>Romanička skulptura gotovo je isključivo vezana za arhitekturu (portali, kapiteli, dijelovi ili čitave fasade).</s><s>Njezina uloga jest ukrasiti ili obogatiti površine građevine, ali u prvome redu reljefnim likovima i prizorima prenijeti likovnim govorom određeni vjerski sadržaj.</s>

<s>U ranom srednjem vijeku kiparstvo je bilo svedeno na sitnu plastiku, ponajviše na reljefe izvedene u bjelokosti ili metalu.</s><s>Osobito, obradu plitkih reljefa bez izrazitih zaobljenja, pri čemu se detalji oblikuju plitko urezanim crtama; to nazivamo linearno ili grafičko oblikovanje.</s><s>Po ukočenosti likova (postavljenih frontalno ili u profilu) te zbog plošnosti u oblikovanju i linearnosti detalja, ranoromanička skulptura vrlo je bliska rano-grčkoj (arhajskoj) fazi grčke skulpture.</s>

<s>Zakonitosti romaničke skulpture</s>

<s>Obnova velike kamene skulpture u romanici povezana je s potrebom da se vjerničkim masama, koje su se kretale hodočasničkim putevima kroz jugozapadnu Francusku i sjevernu Španiju prema Santiago de Compostela, trodimenzionalnim likovima prikažu zasade vjere.</s><s>Skulpture na fasadama privlačile su pažnju i pojačavale su vjernički žar.</s><s>Romanički umjetnici bili su strogo uvjetovani trima pravilima: 
1. zakonu kadra, 
2. zakonu hijerarhije i 
3. pravilu horror vacuii.</s>

<s>Zakon kadra znači da su skulpture podređene diktatu arhitektonskog okvira (luneta, kapitel, stup, arhitrav itd.), s njim u svezi je zakon hijerarhije (što je lik važniji to je i veći) i horror vacui (strah od praznog prostora).</s><s>Zakon hijerarhije i funkcije dovodi do naročitih disproporcionalnih odnosa ljudskih likova koji ponovno postaju nosioci plastičnog oblikovanja.</s><s>Zajedno sa životinjskim likovima, čudovištima (bestijarij) i veoma bogatim ornamentom organskog i geometrijskog karaktera, oni predstavljaju konkretizirane simbole, personifikacije nove osjećajnosti, prije svega straha i veoma intenzivno doživljenog sukoba života i smrti.</s>

<s>Motiv koji najviše odgovara ovakvom prikazivanju je "posljednji sud", zato je vrlo često prisutan na glavnom portalu crkve.</s><s>Upravo polukružno polje timpana (polukrug nad ulazom) iznad glavnog portala je često okvir za skulpturalni prikaz "posljednjeg suda". (npr. slika gore: St.</s><s>Lazare, Autun).</s><s>Prikaz je prilagođen kadru, simetričnost kompozicije određuje lik Krista u mandorli (ovalni okvir oko prikaza Krista u slavi) i sam osnovni kadar timpana.</s><s>Likovi različitih dimenzija, određenih hijerarhijom, isprepleću se međusobno, izlaze jedan iz drugog, nadovezavši se u neprestanoj metamorfozi - horror vacui.</s><s>Površina je stilizirana, oblikovana plićim i dubljim urezima.</s>

<s>Kapitel (glava stupa) iz crkve Notre-Dame-en-Vaux u Châlons en Champagne, Francuska, 12. vijeku, prikazuje scenu Isus pere noge svojim učenicima komponiranu unaokolo kapitela dvojnog stupa s karakterističnim oblikovanjem likova prema zakonu kadra gdje su im glave mnogo veće kako bi se uklopile u oblik samog kapitela.</s><s>Prizor se kontinuirano nastavlja pokoravajući se oblini kapitela kao jedinstvenom kadru.</s><s>No postoji i određeno kretanje volumena koje je suprotno kadru kapitela, a postiže se uskovitlanoj dubokoj obradi površine.</s>

<s>Reljef Nevjerni Toma, iz samostana Santo Domingo u Silosu (Španija, 11. vijek) oblikovan je po zakonitostima koje proizlaze iz duha romanike u kojoj ikonografska tema nije samo tema, već element u kojem ljudi žive, koji je sam po sebi razumljiv, jednostavno rješenje.</s><s>Važno je sve prikazati, a ne prikazati vjerno.</s>

<s>Kult bogorodice dobiva na važnosti tek u 13. vijeku, ali u nekim dijelovima Europe (npr. Auvergne, Francuska) rasprostranjen je već u Romanici.</s><s>Obilježava ga velika produkcija drvenih obojenih skulptura Bogorodice, kao što je ona  iz St.</s><s>Nectaira (12. vijek) oblikovana je kao zatvoren statičan volumen.</s><s>Stav je frontalan, a ruke disproporcionalno uvećane i udaljene od djeteta omeđujući dio prostora.</s><s>Površina je ritmična, linearno oblikovana paralelnim urezima stilizirane odjeće.</s>

<s>Ikonografska topografija</s>

<s>Ikonografska topografija je značenje mjesta u arhitekturi i načelo rasporeda tema i slika unutar crkvene građevine.</s><s>Po poimanju srednjovjekovnog čovjeka, crkva je zapravo poput modela ili makete svijeta, sukladno tome je i urešena.</s><s>Osnovna je podjela (kao i u stvarnosti) da je dolje zemlja, a gore nebo.</s><s>U prostoru crkve gornji dijelovi što "lebde" (nose ih zidovi ili stupovi s lukovima), dakle svodovi, krov, i kupola ako je ima, su zamišljeno nebo, a ono što je ispod što ga nosi (zidovi i stupovi s lukovima arkada) - zemlja.</s>

<s>U srednjem vijeku je za svaki prizor i za svaki lik postojalo točno određeno mjesto sukladno značenju teme.</s><s>Likovi koji borave na nebu (Bog, anđeli, sveci …) morali su biti prikazivani u gornjim zonama crkve, a ono što je zemaljsko ili se zbiva na zemlji – u donjim.</s><s>Zato se na freskama i mozaicima redovito na vrhu kupole, kao najvišem vrhu crkve, prikazuje Bog, ili Krist u slavi, a ispod njega Bogorodica s dvama arkanđelima između 12 apostola.</s>

<s>Kupolu čuvaju 4 pandativa na kojima se redovito prikazuju četvorica evanđelista.</s><s>Ispod kupole, unutar crkvene građevine, smanjuje se udio božanskog a raste udio tjelesnog.</s><s>Tako se svi prizori Kristovog života na zemlji slikaju u donjim dijelovima crkve.</s><s>Uz Kristov život na zemlji prikazivani su prizori iz zemaljskog života Bogorodice, legende iz života svetaca, sveti ratnici i mučenici.</s>

<s>Ako crkva nema kupolu, onda je najistaknutije mjesto četvrtkugla nad apsidom, u kojoj je smješten oltar.</s><s>Osim Krista, ovdje je često prikazivana Bogorodica na prijestolju, majka, voditeljica zemaljske crkve.</s>

<s>Prizor Posljednjeg suda uvijek je na zapadnom zidu.</s><s>On uz vječni život za pravednike, sadrži i prijetnju grešnicima mukama paklenim.</s><s>Stoga taj prizor, kao suprotnost, mora biti nasuprot oltaru.</s><s>Kada se okrene od oltara i smjesti se na zapadnoj stijeni crkve, vjernik pri izlazu ugleda prizor Posljednjeg suda.</s><s>To mu treba ostati posljednji i najsnažniji dojam nakon izlaska.</s><s>Prizor Suda (s često pomno prikazanim mukama prokletih u paklu) opomena je i prijetnja, što ga čeka ne bude li se pridržavao Božjih zapovjedi.</s>

<s>Prizor Navještenja je redovito prikazan na čeonoj strani apside, u kutovima iznad trijumfalnog luka pred oltarom.</s><s>Anđeo je uvijek s lijeve strane, a Bogorodica s desne jer prate radnju kao što mi čitamo s lijeva na desno.</s>

<s>Veze
 Arhitektura romanike
 Slikarstvo romanike
 Gotika</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Skulptura</s>

