Miho Celije Gradić
<s>Miho Celije Gradić (lat. Michaele Coelius Gradius, o. 1465.-1527.) bio je dubrovački humanist, književnik, pjesnik i prevoditelj.</s><s>Obrazovanje je stekao u školi znamenitog Demetrija Halkondila, a Celije se zarana upustio u prevoditeljsku djelatnost.</s><s>Povrh ostalog, preveo je Ksenofontovu Anabazu, što je najstariji sačuvan prijevod tog djela na latinski.</s>

<s>Porijeklo, obrazovanje i smrt 
Miho Gradić, sin Marina, rodio se najvjerojatnije poslije 1465., svakako prije 1472., a umro je u osami Šipana 1527., i to najvjerojatnije od kuge koja je poharala dubrovačko područje.</s><s>Nadimak Celije, kojim ga oslovljavaju i Giovanni Bembo i Damjan Beneša, upotrebljavao je i sam u latiniziranom obliku svojeg imena kod potpisa vlastitih djela, a zapravo je najvjerojatnije riječ o latinskoj inačici talijanskog hipokoristika imena Michaele.</s><s>Inače bliski rođak jednog od najistaknutijih dubrovačkih humanista, Marina Bunića, Miho je potomak uglednog ogranka obitelji Gradić, koji je osim o trgovačkim poslovima brinuo i o tome da njegovi nadareni predstavnici dobiju vrhunsko humanističko obrazovanje, tako da je Celije svoje stekao vjerojatno u Firenzi, kao učenik slavnog Demetrija Halkondila (1423.-1511.), priređivača prvog tiskanog izdanja Ilijade i Odiseje 1488.</s><s>Sam Celije nikada nije zasnovao vlastitu obitelj, no unatoč relativno rano sastavljenu prvom testamentu i Benešinim aluzijama na njegovu iznimnu duhovnu čistoću, podatak da je neposredno prije smrti obnašao dužnost dubrovačkog kneza ukazuje na to da se ipak nikada nije odrekao svjetovna života.</s><s>Celije je, naime, za kneza biran dvaput: 1521. i 1524.</s>

<s>Prijevodi Anabaze na latinski 
Celijev prijevod je najstarije sačuvana latinska verzija Anabaze uopće, obzirom da su dva starija rukopisna prijevoda izgubljena, a prvo tiskano izdanje potječe iz 1533.</s><s>Međutim, uzbudljiva priča o bratoubilačkom okršaju Kira Mlađeg i Artakserksa II. te o povratku 10.000 grčkih najamnika preko armenskih visova i crnomorskog priobalja privukla je pozornost i drugih humanista.</s><s>Stoga nije zgorega ugrubo iscrtati odnos Celijeve epohe prema Ksenofontu i grčkoj historiografiji.</s><s>Rani humanizam, uopćeno govoreći, u pravilu se zanimao za rimski ogranak antičkog povjesništva, dok se grčkim piscima pribjegavalo uglavnom u svrhu boljeg razumijevanja rimske povijesti.</s><s>Pa i kad se sredinom 15. st. pojavilo nekoliko prijevoda s grčkoga, oni su načelno obuhvaćali neprijeporne autoritete nalik Herodotu i Tukididu.</s><s>Tako je redovito na marginama ostajao i Ksenofont (izuzevši Kirupediju, koju ni antika ni humanizam nisu držali povijesnim djelom).</s><s>Međutim, početkom 16. st. jača zanimanje za izdanja grčkih pisaca, da bi u drugoj polovici stoljeća prevodilačka djelatnost doživjela vrhunac.</s><s>U takav trend lijepo se uklapaju i prijevodi Ksenofonta.</s><s>Koliko je znano, do konca 16. st., pojavilo se ukupno sedam latinskih prijevoda Anabaze.</s><s>Među nesačuvanim edicijama najranija potječe iz pera Lampugnina Biraga (o. 1390.-?) i datira se u 1460.</s><s>Iz kodeksa posvećena ferarskom vojvodi Borsu d'Este sačuvao se samo uvodni dio Biragova prijevoda.</s><s>Ni Laskarisov rukopis iz 1500. nije preživio kasnija stoljeća.</s><s>Prvu tiskanu verziju priredio je Romolo Quirino Amaseo u Bologni 1533.</s><s>Prevodilac je iskoristio uvod u Anabazu da usporedi borbu grčkih plaćenika s konca 5. st. pr.n.e. s nevoljama što su zahvatile Europu u doba osmanskih prodora.</s><s>Zatim su uslijedili prijevodi Henrija Estiennea (1561.), Johannesa Levvenklaiusa (1569.) i jedan anonimni prijevod s Cambridgea.</s><s>Napokon, Francuz Marc-Antoine Muret (1526.-85.) priredio je komentar Kirupedije i Anabaze.</s><s>Da se Anabaza razmjerno brzo prometnula u popularno štivo, najbolji je dokaz to što je u rasponu od sredine 15. do konca 17. st. doživjela ukupno 23 izdanja na klasičnim i sedam na narodnim jezicima.</s><s>Moguće je da su se izdanja izvornika rabila kao pedagoško štivo u poduci grčkog jezika, jer Kirupedija je prevedena na latinski mnogo prije Anabaze i našla je primjenu u nastavi obaju klasičnih jezika.</s><s>Sva je prilika da se Celije u Firenci prvo susreo s tom didaktičnom pripovješću, a tek se onda, zacijelo potaknut radnim okruženjem, odvažio na prevođenje drugoga velikog Ksenofontova djela.</s>

<s>Halkondilova škola grčkoga jezika (Firenza) i Celije 
S obzirom na to da im se prijevodi nisu sačuvali, gotovo je nemoguće ustanoviti u kojoj su mjeri Celijevi prethodnici utjecali na njegov književno-prevodilački rad.</s><s>Ipak, Demetrije Halkondil, priređivač prvog tiskanog izdanja Ilijade i Odiseje (1488.), nesumnjivo je poticajno djelovao na Celijev angažman.</s><s>Ako je vjerovati jednome pismu mletačkog humanista Giovannija Bemba (1473.-1545.), Celije je prve prevodilačke korake napravio upravo u Halkondilovoj školi.</s><s>Kao vodeći predavač grčkoga u drugoj polovici 15. st. ovaj rođeni Atenjanin preuzeo je katedru u Firenzi 1475. godine, da bi u poodmakloj dobi objavio gramatički priručnik pod naslovom Erotemeta (Milano, 1493.).</s><s>Poput prethodnika Hrisolore (1353.-1415.), Halkondil je odlučio pojednostaviti morfološko-sintaktičke paradigme, dok je u nastavi uglavnom posezao za primjerima iz Ksenofontova korpusa.</s><s>Pored rukopisnih izdanja, na raspolaganju je imao samo dva tiskana prijevoda, Kirupediju i Hijerona, što iznova ukazuje na to kolike su poteškoće u to doba pratile poduku iz drugog klasičnog jezika.</s><s>U takvim je, dakle, okolnostima Celije stekao humanističko obrazovanje i počeo vlastiti prevodilački rad.</s>

<s>Celijev prijevod Anabaze 
Jedini poznati rukopis Celijeva prijevoda Anabaze nastao je početkom 16. st., a od kraja 18. st. čuva se u Berlinu u knjižnici Staatsbibliothek zu Berlin, pod signaturom Ms.</s><s>Phillipps 1900 i pod naslovom Xenophontis de Cyri expeditione libri VII, Coelio Michaele Gradio interprete.</s><s>Tekst obuhvaća 140 obrojčanih listova.</s><s>Rukopis je čitak i uredan, ali ne možemo reći je li riječ o autografu.</s><s>Celije u prijevodu zadržava Ksenofontovu jednostavnost i eleganciju.</s><s>Ne prevodi doslovno niti proširuje tekst.</s><s>Upotrebljava konstrukcije i imenske riječi tipične za latinski, a ne postoje u grčkom, čime pokazuje dobro poznavanje mogućnosti izražavanja na latinskom.</s><s>U izboru riječi može se primijetiti sklonost Ciceronu, što je vidljivo iz samog prijevoda brojnih takvih primjera (primjerice izrazi insidias tendere i terra marique posuđeni su tako od Cicerona i tsl.).</s><s>Iako ima i ponešto krivih dijelova prijevoda, Celijev prevodilački rad na Anabazi ipak ima svoju vrijednost.</s><s>Smatra se, stoga, da bi Celijev prijevod doživio znatan uspjeh među suvremenicima da nije ostao u rukopisu.</s><s>Zazirući doslovna prevođenja i ponavljanja istih gramatičkih rješenja, dubrovački je humanist pokazao uspješno ovladavanje gramatike grčkog jezika te suvereno vladanje finesama latinskog.</s><s>Pitanje predloška, tj. verzije grčkog teksta kojim se prevodilac služio, ostaje, međutim, i dalje otvoreno.</s>

<s>Celije i latinsko pjesništvo 
Osim prevodilačkim radom, Celije se bavio i latinskim pjesništvom, međutim o opsegu, sadržaju i sudbini toga korpusa zasad se nažalost ne može ništa detaljnije reći.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Hrvatski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 15. stoljeća
Hrvatski pjesnici 16. stoljeća
Hrvatski prevoditelji
Biografije, Dubrovnik</s>

