Crkva sv. Josipa (Sarajevo)
<s>Crkva svetog Josipa  u Sarajevu, je katolička crkva, Vrhbosanska nadbiskupija‚ u naselju Marijin-dvor, Sarajevo, Bosna i Hercegovina.</s><s>Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 28. februara do 1. marta 2008. godine, donijela je odluku da se crkva proglasi za  nacionalni spomenik BiH.</s><s>Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik.</s><s>Nacionalni spomenik se sastoji od objekta crkve i pokretne imovine koju sačinjavaju: četiri  kompozicije Josipa Podolskog, 30 vitraža, tri oltara, subsellium, tri ispovjedaonice, 28 klupa za vjernike, kalež, pokaznica i  Put križa (14 postaja).</s>

<s>Historija 
U periodu izmedju dva svjetska rata, kada je izgrađena crkva sv. Josipa, Marijin-dvor je već izgrađen i važan dio grada, na čijem se prostoru nalaze građevine koje predstavljaju naslijeđe iz austrougarskog perioda.</s>

<s>Crkva svetog Josipa je trobrodna bazilika s dva oratorija i dvije sakristije.</s><s>Izgrađena je prema projektu Karla Paržika iz 1935.</s><s>Odluku o projektu donio je nadbiskup Ivan Šarić iste 1935. godine.</s><s>On je u Sarajevo iz Vatikana donio projekat crkve čija je gradnja bila predviđena na periferiji Rima.</s><s>Nacrte je proslijedio Karlu Paržiku koji dobija zadatak da preradi originalni projekat.</s><s>Ubrzo nakon toga, 1936. godine počinje gradnja, koja se završava 1939. godine.</s>

<s>Godine 1945, usljed velike eksplozije skladišta municije, uništeni su svi vitraži na desnoj strani crkve.</s><s>Tokom ratnih dešavanja u BiH (1992-95) ova historijska građevina je pogođena više puta.</s><s>Oštećenja nisu bila takve prirode da bi se ozbiljno ugrozila konstrukcija crkve.</s><s>Godine 2002. izvršena je sistematska sanacija i obnova enterijera crkve, kada su otklonjena oštećenja nastala u periodu 1992-95.</s>

<s>Godine 1997. u kriptu, koja se nalazi u prostoru podruma, preneseni su posmrtni ostaci nadbiskupa Ivana Šarića iz Madrida.</s>

<s>Opis 
Crkva je trobrodna bazilika sa transeptom, sa dva oratorija i dvije sakristije s dubokim polukružno završenim svetištem na sjevernoj strani  i sa horom na južnoj strani, na kojem se nalaze orgulje.</s><s>Nad krilima transepta su bačvasti svodovi raspona 9 metara, a nad sjecištem glavnog broda i transepta počiva kupola istog prečnika.</s><s>Ova kupola je izvana skrivena kubusom četverovodnog krova.</s><s>Dužina crkve iznosi 48,55m, širina 22,51m, a visina zvonika 31,31m. Površina objekta, uključujući vanjske zidove iznosi 953m2.</s>

<s>O oslikavanju crkve sv. Josipa i izradi vitraža podaci su vrlo oskudni.</s><s>Dostupni podaci uglavnom se nalaze na samim vitražima i fresco slikarstvu.</s><s>Na oslikavanju crkve sv. Josipa i izradi vitraža učestvovalo je nekoliko radionica i majstora u različitim vremenskim periodima: Ivan Marinković, Mariijan Ilić, Zdenko Grgić, Zlatko Latković i Atelje Stanišić.</s><s>Godine 1939. enterijer crkve sv. Josipa oslikao je Josip Podolski, o čemu svjedoči potpis umjetnika u kupoli crkve.</s>

<s>Crkva sv. Josipa ima tri oltara – glavni i dva bočna, jedan na zapadnoj i jedan na istočnoj strani.</s><s>Nakon II Vatikanskog koncila (1963-67) običava se da se svećenik, tokom propovijedi, okreće licem prema vjernicima.</s><s>Iz tog razloga je postavljen novi oltar krajem šezdesetih godina XX vijeka.</s>

<s>Crkva sv. Josipa na Marijin-dvoru se nalazi u vrlo dobrom konstruktivnom stanju, zahvaljujući zadnjim temeljitim i sistematskim radovima na sanaciji, restauraciji i konzervaciji.</s>

<s>Literatura 
 Nedžad Kurto, „Sarajevo 1492-1992“, Oko, Sarajevo.</s><s>P. Milošević, Arhitektura u Kraljevini Jugoslaviji (Sarajevo 1918-41), Prosveta, Foča.</s>

<s>Reference</s>

<s>Vanjski linkovi</s>

<s>S
S
Crkve u Sarajevu
Nacionalni spomenici u Sarajevu</s>

