Ekloga
<s>Ekloga (grčki: ἐκλογή, latinski: ecloga) potiče iz antičkog vremena i za njen razvoj zaslužniji su stari Rimljani nego Grci.</s>

<s>To je najprije bio naziv za odlomke pjesama, bez obzira na sadržaj, ali se kasnije ekloga uzela kao oznaka pastirske poezije, čemu je najviše doprinio rimski pjesnik Vergilije svojim Eklogama.</s>

<s>Glavna osobina ekloge je što se dobija lirska pjesma, zasnovana na alegoriji i na dijalogu, u kojoj se idealizira seoski život.</s><s>Po sadržaju je identična pastoralama (obrađuje pastirska raspoloženja), ali je ekloga vezana za oblik pjesme a pastorala za oblik drame.</s><s>Međutim, i ekloga je često pisana u obliku dijaloga između pastira, vila, satira itd.</s>

<s>Razumljivo je da je slična idili jer i ona iznosi ljepotu života u prirodi.</s><s>Pored Vergilija ekloge su pisali Dante, Petrarka, Bokačo na latinskom jeziku, a posebno je popularna bila u doba renesanse kod romanskih naroda.</s><s>Posljednja javljanja, prije iščezavanja, imala je u 19. stoljeću na prijelazu liniji sa neoklasicizma na romantizam.</s>

<s>Uzori 
 Teokrit (3. vijek pne.): Εἰδύλλια (IV.)
 Publije Vergilije Maron (1. vijek pne.): Eclogae
 Dante Alighieri (1265–1321): Vidimus in nigris albo patiente lituris, Velleribus Colchis prepes detectus Eous
 Francesco Petrarca (1304–1374): Bucolicum carmen
 Giovanni Boccaccio (1313–1375): Buccolicum carmen
 Garcilaso de la Vega (1501–1536): El dulce lamentar de dos pastores
 Edmund Spenser (1552–1599): The Shepheardes Calender
 Ottavio Rinuccini (1562–1621): Euridice
 Lope de Vega (1562–1635): La égloga «Antonia»</s>

<s>Literatura 
 Hamzić, Mirzet, "Književni termini- rječnik", ITD Sedam, Sarajevo, 2001., , str. 49.</s>

<s>Književne vrste</s>

