William Bailey
<s>Stenli Vilijam Bejli () je bio britanski oficir koji je predvodio misiju Uprave za specijalne operacije u štabu generala Dragoljuba Draže Mihailovića, koji je značajno doprineo promeni britanske i savezničke politike prema njemu.</s>

<s>Prvi svetski rat 
U toku Prvog svetskog rata, Bejli je kao član Uprave za specijalne operacije boravio u Grčkoj i radio na zbacivanju kralja Konstantina I, zbog njegove politike o neutralnosti.</s><s>Pomagao je i osnivanje Privremene vlade Elefteriosa Venizelosa.</s>

<s>Međuratni period 
Bejli je jedno vreme života proveo kao inženjer u rudnicima Trepče.</s><s>Za vreme boravka u Kraljevini Jugoslaviji, tečno je naučio srpski jezik, kao i mnogo iz mentaliteta i običaja Srba.</s>

<s>Drugi svetski rat</s>

<s>Šef savezničke misije u Mihailovićev štabu 
Bejli je padobranom iskočio 25. decembra 1942. godine iznad okupirane Jugoslavije, kako bi došao u Mihailovićev štab.</s><s>Njegovi izveštaji iz tog perioda potvrđuju da je Mihailović uživao nepodeljenu podršku naroda u okupiranoj Srbiji, dok je uticaj komunista bio zanemarljiv.</s><s>Mihailović ga je prozvao Miloš Bejli, zbog njegovog ranijeg boravka na Kosovu u rudnicima Trepče, a u slavu Miloša Obilića.</s>

<s>Sabotaže snabdevanja Afrike 
Na molbu feldmaršala Harolda Aleksandera, general Mihailović je u maju 1942. godine počeo sa organizovanjem sabotaža saobraćajnih mreža u okupiranoj Srbiji, kako bi otežao snabdevanja generala Ervina Romela i Nemačkog afričkog korpusa.</s><s>Sabotaže je nadgledao pukovnik Bil Hadson, o čemu je izveštavao komandu u Londonu, a potom je Mihailoviću preneo pohvale feldmaršala Alana Bruka.</s><s>Ove akcije su imale značajnog efekta na frontu, pa je Britanska komanda Bliskog istoka uputila i telegram generalu Mihailoviću (16. avgusta 1943):</s>

<s>Za poraze u Africi, čak je i Hitler krivio Mihailovića, te je izdao naređenje da se njegove snage razbiju nemilosrdno.</s>

<s>Pukovnik Bejli je potvrdio da postoji saradnja četnika sa italijanskim snagama, ali da nema nikakvih dokaza o saradnji samog Mihailovića sa bilo kojim okupacionim trupama, bilo nemačkim ili italijanskim.</s><s>Prilikom posete Kolašinu, pukovnik Bejli je predložio Pavlu Đurišiću da ga podrži i pogura na čelo Jugoslovenske vojske u Otadžbini, ali je on to odbio i obavestio Mihailovića.</s>

<s>Okretanje prema partizanima 
Kada je prošla afrička kriza, Mihailović je pokušao da umanji vojne aktivnosti na prostoru Srbije, gde su važile rigorozne okupatorske odmazde nad civilnim stanovništvom.</s><s>Bejliju se to nije dopalo, pa je pretpostavljenima iz Uprave za specijalne operacije u Kairu, saopštio:</s>

<s>General Mihailović je odbio Bejlijev zahtev da se obaveže kako će sva britanska vojna pomoć kasnije biti otplaćena pravom na eksploataciju rudnika u Srbiji.</s>

<s>Nakon Teheranske konferencije, saveznici počinju da pružaju potpunu podršku partizanskim snagama u Jugoslaviji, dok se u savezničkim medijima operacije JVuO često pripisuju partizanima u zasluge već tokom jeseni 1943. godine.</s><s>Kada je pukovnik Čarls Armstrong došao u štab kod Mihailovića, preuzeo je mesto šefa misije, dok je Bejli ostao politički savetnik.</s>

<s>Po kapitulaciji Italije, Bejli je organizovao da se italijanska 19. pešadijska divizija preda partizanima, umesto Jugoslovenskoj vojsci u Otadžbini.</s><s>Na taj način je 8.000 italijanskih vojnika predalo oružje, koje su partizani upotrebili protiv JVuO i potisli je iz doline Lima.</s><s>Pukovnik Bejli je napustio Jugoslaviju 29. januara 1944. godine i odleteo u savezničku bazu u Bariju.</s>

<s>Navodno je zajedno sa Duškom Popovom pokušao nagovoriti kralja Petra II Karađorđevića da se tajno i bez znanja Čerčila vrati u Jugoslaviju.</s>

<s>Reference</s>

<s>Jugoslovenska vojska u otadžbini</s>

