Sadrudin Kunavi
<s>Abul-ma'ali Sadrudin Muhamed ibn Ishak Kunavi (persijski: صدر الدين قونوي) je rođen 1207. a umro 1274. godine.</s><s>Bio je jedan od učenika Ibn Arabija.</s>

<s>Život 
Nijedan od Ibn Arabijevih učenika nije mogao biti onoliko blizak velikom učitelju koliko je bio Abul-ma'ali Sadrudin Muhamed ibn Ishak Kunavi.</s><s>Ibn Arabi je, praktično, podigao Kunavija koji mu je bio pastorak.</s><s>Osim toga, Kunavi je sam dospeo do najuzvišenijih stepena gnostičkog samopročišćenja i, otuda, dobio nedostižan značaj kao izvanredan komentator Ibn Arabijevih učenja.</s>

<s>Dela 
Kunavi u svojoj knjizi an-Nafahat al-ilahijja ističe da poseduje „epifaniju Biti” koju Ibn Arabi karakteriše kao cilj nad kojim nema drugog cilja za stvorenja i kao stepen iznad koga se niko ne može uzneti.</s><s>Kunavi objašnjava da je tu intuitivnu moć dobio od svog učitelja u snu, koji opisuje sledećim rečima: „Zatim dođoh, približih mu se, poljubih mu ruku i rekoh: "Ostala mi je još jedna potreba koju tražim".</s><s>On reče: "Pitaj!" Rekoh: "Želim da u sebi ostvarim kvalitet tvog otkrovenja epifanije bitne, stalne i večne".</s><s>A mislio sam da dobijem njegovu intuitivnu moć sagledanja bitne epifanije nakon koje nema više nijednog zastora i iznad koje nema više zastaništa za savršene putnike.</s><s>On mi reče: "Dobro", i udovolji mi zahtevu.</s><s>Pa onda kaza: "Ovo je dar za tebe iako znaš da sam ja imao mnogo učenika i sledbenika, posebno moga Sa'dudina.</s><s>Međutim, nikom od njih nije bilo moguće da dospe do ovoga što si tražio".”</s>

<s>Kunavijeva dela su sasvim originalna u svetlu intuitivne moći njegovoga besprekornog gnostičkog autoriteta.</s><s>On nikako ne praktikuje to da sabira i navodi izreke drugih gnostika.</s><s>Njegova osnovna namera bila je to da u okviru utemeljenog racionalnog sistema prezentuje briljantnu intuitivnu baštinu svog učitelja.</s><s>Kunavi je to izuzetno uspešno i učinio.</s><s>Njegove knjige i poslanice karakteristične su po čvrstim filozofskim okvirima koje je Kunavi maestralno postavio jer je inače islamsku filozofiju godinama studirao i odlično poznavao.</s><s>U stvari, Kunavijeva dela predstavljaju jedini originalan izvor ispravnog tumačenja Ibn Arabijevih učenja.</s><s>Drugim rečima, Ibn Arabijeva gnostička ontologija kao sistematizovana naučna disciplina upotpunjena je upravo u spisima Sadrudina Kunavija.</s><s>Kunavi je doktrinarnu gnozu predstavio u vidu samostalne discipline i jasno odredio šta je predmet te nauke, šta su njeni saznajni principi, o čemu ona raspravlja i šta je merilo istinitosti njenih sudova.</s><s>On je na taj način napravio istorijski iskorak ka uspostavljanju udubljujućeg i konstruktivnog dijaloga između gnoze i filozofije, koji će kumulirati u sledećim vekovima.</s>

<s>Kunavi je za sobom ostavio mnoga izuzetno dragocena dela.</s><s>Naravno, ona se nipošto ne mogu lako razumeti, s obzirom na to da je Kunavi uglavnom poznat po neizmerno teškom stilu pisanja.</s><s>S druge strane, u Kunavijevim spisima još uvek nisu ustanovljeni termini doktrinarne gnoze koji bi uvek imali isto značenje.</s><s>Kod njega, jedan termin može da ukazuje na nekoliko različitih stepena ontološke realnosti, što dodatno otežava ispravno razumevanje njegovih izvornih objašnjenja.</s>

<s>Njegova najznačajnija i najpreglednija knjiga nesumnjivo jeste Miftah al-gajb, koja je objavljena zajedno sa komentarima slavnog Muhameda ibn Hamze Fanarija pod nazivom Misbah al-uns.</s><s>Kunavi u ovoj knjizi sledi jasnu logičko-filozofsku strukturu predstavljanja jedne naučne discipline.</s><s>Ne osvrćući se na marginalna pitanja, on kratko izlaže celokupan sistem studija doktrinarne gnoze, u okvirima Ibn Arabijeve škole.</s><s>Otuda, on upravo u ovoj knjizi pojašnjava osnovne elemente doktrinarne gnoze kao samostalne nauke, tačnije njenu metodologiju, svrhu, predmet, studije i njene saznajne principe.</s><s>Miftah al-gajb takođe je značajan zbog izvrsne Kunavijeve studije o gnostičkoj prirodi „savršenog čoveka” (al-insan al-kamil), u poslednjem delu knjige.</s>

<s>Kunavi je napisao dve knjige sa ciljem da olakša razumevanje komplikovanog teksta Ibn Arabijevog Fususa.</s><s>Jednu je nazvao Risala an-Nusus i u njoj, u okviru dvadeset i dva poglavlja, izabrao i predstavio najvažnije studije doktrinarne gnoze.</s><s>Raspored rasprava u ovom delu nije na nivou spomenute knjige Miftah al-gajb.</s><s>No, i pored toga, an-Nusus je karakterističan po svom originalnom sadržaju koji ilustruje najdublja gnostička učenja, razotkrivena snagom najuzvišenijih Kunavijevih intuicija.</s><s>Njegovo sledeće delo, koje je nesumnjivo nužno za obuhvatno razumevanje fundamentalnih smernica različitih poglavlja Ibn Arabijevog Fususa, nosi naslov Fukuk.</s><s>Kunavi u toj knjizi razotkriva osnovnu poruku i značenje dvadeset i sedam naslova Fususovih poglavlja.</s><s>Te osnovne poruke predstavljaju, zapravo, skrivenu nit koja primarno povezuje srž Ibn Arabijevih različitih učenja u okviru svakog poglavlja Fususa.</s>

<s>Neke briljantne rezultate svojih višnjih otkrovenja iz različitih perioda života Kunavi je napisao u svojoj knjizi an-Nafahat al-ilahijja.</s><s>On je takođe sabrao, u knjizi al-Murasalat, pisma koja su razmenili on i Hadže Nasirudin Tusi, a koja sadrže izvanredne analize o odnosu između gnoze i filozofije, odnosno intuicije i razuma u islamu.</s>

<s>Dve uticajne Kunavijeve knjige su: Šarh al-hadis i I'džaz al-Bajan, u kojima on iznosi vredna gnostička tumačenja islamskih predanja i kuranskih poruka.</s><s>Kunavi ovde želi da prikaže kako izvorna islamska učenja otkrivaju potpuno iste realnosti kao i intuitivna saznanja gnostika.</s><s>Ova dva dela nisu potpuno uređena prema kriterijumima logičko-filozofskih knjiga.</s>

<s>Kunavijevi učenici 
Kunavijeva predavanja su bila izuzetno posećena.</s><s>Njegovi brojni učenici kasnije su imali ključnu ulogu u afirmaciji i širenju Ibn Arabijevog učenja.</s><s>Potrebno je posebno istaći markantne gnostike, kao što su:
 Fahrudin Iraki (umro 1289.);
 Afifudin Tilimsani (umro 1291);
 Muajidudin Džandi (umro 1291.);
 Saidudin Fargani (umro 1300).</s><s>Mnogi Kunavijevi učenici sledili su druge učitelje u svom praktičnom životu.</s><s>Takvi su, primera radi, bili Iraki i Fargani.</s>

<s>Kunavi je ostvario toliko briljantne uspehe na polju osamostaljenja doktrinarne gnoze kao intuitivne naučne discipline da su se njemu priklanjali sledbenici različitih sufijskih redova iz onog vremena.</s><s>Svi oni su želeli da čuju i nauče zadivljujuće doktrine koje zastupa Kunavi.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura 
 Halilović Tehran, Halilović Seid, Halilović Muamer (2014).</s><s>Kratka istorija islamske filozofije .</s><s>Centar za religijske nauke „Kom”.</s><s>Beograd. стр. 159—162.</s>

<s>Perzijski filozofi
Sufizam</s>

