Matija Evetović
<s>Matija Evetović (Aljmaš, 24. veljače 1894. - Subotica, 2. srpnja 1972.) je bački hrvatski znanstvenik i književnik.</s><s>Na izmaku stoljeća obitelj Matije Evetovića se (1898.) preseljava u Suboticu, gdje on pohađa pučku školu i šest razreda gimnazije, a zatim nastavlja školovanje u Travniku, do mature.</s><s>Studij je završio u Zagrebu 1921. godine, na Filozofskom fakultetu, ondje je 31. siječnja 1923. obranio doktorsku radnju.</s><s>Između dva svjetska rata je gimnazijski profesor (1922.-1926.), potom jedno vrijeme dogradonačelnik Subotice (1926.-1928.), a zatim savjetnik Kulturno-socijalno odjela Subotice sve do 12. travnja 1941. godine.</s><s>Nakon II. svjetskog rata ravnatelj je Muške gimnazije u Subotici, a od 1948. godine pročelnik Gradskog muzeja, potpuno predan uspostavi novoosnovane institucije u kulturi grada, u kojoj ostaje do odlaska u mirovinu 1. siječnja 1953. godine.</s>

<s>Surađivao je u Književnom severu, Klasju naših ravni, Subotičkim novinama i Danici, za Hrvatsku enciklopediju Mate Ujevića napisao je tekstove Bunjevačko narječje, Bunjevačko školstvo, Ime Bunjevac, te Vjerske i crkvene prilike.</s><s>Ovi su enciklopedijski članci uistinu sažetak Evetovićevih istraživanja i znanstvene spoznaje do koje dolazi tijekom dva desetljeća dok prikuplja i izučava građu za pisanje svoga kapitalnog djela Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata.</s>

<s>O kapitalnom djelu dr. Matije Evteovića Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata, dr. sc. Sanja Vulić je napisala: «Kao što je za hrvatski narod u cjelini velika šteta što hrvatski prijevod Svetoga pisma iz pera Bartola Kašića nije tiskan u vrijeme kada je napisan (nego stoljećima poslije), tako je i za Hrvate u Bačkoj velika i neprocjenjiva šteta što Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata nije objavljena kada je napisana nego je dugi niz desetljeća ostala u rukopisu, daleko od očiju javnosti.</s><s>Kao što bi Kašićev prijevod Svetoga pisma najvjerojatnije bio usmjerio razvoj hrvatskoga književnoga i poslije normiranoga jezika u drugom pravcu, tako bi i Evetovićevo djelo odigralo iznimno važnu ulogu u jačanju nacionalne svijesti Hrvata u Bačkoj, pa danas ne bi bilo Bunjevaca nehrvata, ili bi im broj bio zanemariv.</s><s>Jednostavno nije bilo sreće.</s><s>Svoje kapitalno djelo, koje je s toliko pomnje, ljubavi i istraživačke predanosti dugo stvarao, Evetović je dovršio u nesretnom povijesnom trenutku, početkom g. 1941.</s><s>U svojoj Uvodnoj riječi Evetović piše: «Neka Bog da, da ova knjiga urodi korisnim i dobrim plodom: da se u borbi za svoje pravo i svoj narodni ponos ugledamo u svijetle primjere naših pređa.» Da knjiga nije ostala u rukopisu, ta bi se njegova želja sigurno i ostvarila.</s><s>Ovako su se čitatelji mogli početi upoznavati s ovim Evetovićevim djelom tek u novije vrijeme, kada se djelo počelo objavljivati u nastavcima u časopisu Klasje naših ravni.</s><s>Svakomu tko pročita Evetovićevu Kulturnu povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata postaje savršeno jasno zašto je u Jugoslaviji ta znanstvena monografija bila osuđena na neobjavljivanje».</s>

<s>Nakon drugog svjetskog rata bio je davatelj podataka Jurju Andrassyju kod rješavanja pitanja Bajskog trokuta 1945. godine.</s><s>Te je godine Federalna Hrvatska izaslala Jurja Andrassyja, a suradnici su mu za sjeveroistočne granice Hrvatske, odnosno za područje Bajskog trokuta bili su Blaško Rajić, Grga Skenderović i Vinko Žganec.</s><s>Da bi se prikupilo podatke u svezi s mogućim novim razgraničenjem s Mađarskom, odnosno da bi se pomoglo uključiti Bajski trokuta u novu Jugoslaviju na osnovi gospodarskog, prometnog i etnografskog interesa, angažiralo se dobavljače podataka.</s><s>Tu su bili stručnjaci i lokalci (v. Antifašistički front Slavena u Mađarskoj).</s><s>Od stručnjaka bili su tu Mihovil Katanec i Matija Evetović, Lajčo Jaramazović, Mato Škrabalo i drugi.</s><s>S druge strane bio je Antun Karagić iz Gare.</s><s>Nepovoljne političke okolnosti, sovjetsko protivljenje, nezainteresiranost jugoslavenskog državnog vrha odnosno kasnija odluka Vlade DF Jugoslavije da neće pokretati pitanje granice prema Mađarskoj ako Mađarska osigura jugoslavenskim manjinama autonomna prava u sferi kulture i obrazovanja, dovela je do toga da se pitanje tih granica više nikad nije pokretalo, a zatim kasniji sukob sa Staljinom, rezolucija Informbiroa zacementiralo je stanje.</s>

<s>Djela 
Život i rad biskupa Ivana Antunovića, narodnog preporoditelja, Subotica, 1935.</s><s>Život i rad Paje Kujundžića, u: Subotičke novine, god.</s><s>XXI.</s><s>-XXII. od br. 36., 6. rujna 1940., do br. 14., 4. travnja 1941.</s><s>Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata, u: Klasje naših ravni, od sveska 1.-2., 2002. do sveska 11.-12., 2009.</s><s>Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata, Subotica, 2010. - nakladom NIU Hrvatska riječ
 Ponizna je moja pjesma (izbor iz pjesništva Matije Evetovića), Klasje naših ravni, 7.-8., 2010., 44.-47.</s>

<s>Izvori 
 Geza Kikić, Antologija poezije bunjevačkih Hrvata, Matica Hrvatska, Zagreb, 1971.</s><s>Milovan Miković, Što smo znali o sebi uoči Drugog svjetskog rata - znali su o nama i drugi u: Iznad žita nebo, Subotica - Zagreb, 2003., 143.- 151.</s><s>Stevan Mačković, Matija Evetović  kao paradigma položaja Bunjevaca Hrvata u Subotici, u: Klasje naših ravni, 3.-4., 2009., 105.-110.</s><s>Sanja Vulić, Jezične i ostale napomene o prvom integralnom izdanju monografije Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata Matije Evetovića (u: Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata, Subotica, 2010., str. 697-705.)
 Milovan Miković, Tražeći odgovore - O pjesništvu Matije Evetovića, Klasje naših ravni, 7.-8., 2010., 48.-51.</s>

<s>Vanjske veze 
 Antologija poezije bunjevačkih Hrvata 
 Bilten 33 (2002), IKA.hr
 Croatian History Matija Evetović: Kulturna povijest bunjevačkih i šokačkih Hrvata (studija)</s>

<s>Hrvatski pisci
Hrvatski pjesnici
Hrvatski pjesnici 20. stoljeća
Hrvati u Mađarskoj
Biografije, Bačka</s>

