Rafael Caldera
<s>Rafael Antonio Caldera Rodríguez (; San Felipe, 24. siječnja 1916. – Caracas, 24. prosinca 2009.) bio je utjecajni venezuelanski političar, koji je u dva navrata obnašao dužnost predsjednika države.</s>

<s>Ostavši rano bez roditelja, Caldera je usvojen od strane svoje tete, koja je bila udana za bogatog advokata, Tomása Liscana.</s><s>Nakon završene osnovne i srednje škole, upisao se na Centralni univerzitet Venezuele, gdje je prvo diplomirao, a onda i doktorirao pravo i političke nauke.</s><s>Iako ga je uloga vođe studenata tokom studija uvela u svijet politike, prije aktivnog pristupanja istom, Caldera je predavao pravo i sociologiju na nekoliko venezuelanskih univerziteta.</s><s>Godine 1946., bio je jedan od osnivača demokršćanske stranke COPEI; Caldera je bio glavna ličnost svoje stranke tokom nekoliko desetljeća, sve do konačnog raskola početkom 90-ih godina.</s><s>Caldera se 1947. godine po prvi puta kandidirao za predsjednika, ali je uvjerljivo izgubio od kandidata Demokratske akcije, Rómula Gallegosa.</s><s>Caldera će se nastaviti kandidirati na svim sljedećim izborima, međutim redovito je gubio od kandidata Demokratske akcije sve do 1968. godine, kada je iskoristio raskol unutar vladajuće stranke i tijesnom većinom (oko 33,000 glasova) uspio pobijediti na izborima.</s><s>Kada je u ožujku 1969. godina održana svečana prisega Caldere za predsjednika, bila je to prva mirna tranzicija vlasti između dvije stranke u historiji Venezuele.</s>

<s>Rafael Caldera je preuzeo vlast u periodu kada su gerilski pokreti u zemlji bili naglašeno aktivni i kada je centralna vlast imala ozbiljnih poteškoća s kontroliranjem istih.</s><s>Međutim, Caldera je za svog prvog mandata uspio pacificirati zemlju i to tako što je ponudio amnestiju svim gerilskim borcima koji su desetljećima bili marginalizirani, omogućivši im tako reintegraciju u društvo i sudjelovanje u politici.</s><s>Nakon isteka prvog mandata, čekao je desetogodišnji ustavom propisani period između dva reizbora te se nanovo kandidirao na izborima 1983. godine i izgubio.</s><s>Nakon još jednog izbornog poraza i sukoba unutar stranke, Caldera je 1993. godine napustio COPEI i osnovao novu stranku, Convergencia Nacional, s kojom je, uz potporu manjih ljevičarskih stranaka, izašao na izbore 1993. godine.</s>

<s>Godinu dana ranije, Hugo Chávez je poveo neuspješni pokušaj puča protiv korumpirane vlade Carlosa Andrésa Péreza; Caldera je u govoru pred Kongresom, održanom 4. veljače 1992. godine, stao u podršku pučista te je oštro kritizirao neoliberalnu politiku Andrésa Péreza, ali i njega samoga.</s><s>Na krilima tog govora, koji mu je donio enormnu podršku, Caldera je ponovo pobijedio na izborima i 1994. godine prisegnuo za svoj drugi mandat.</s><s>Ipak, njegov drugi mandat bio je osjetno turbulentniji; suočen s teškom ekonomskom krizom, Caldera nije uspio iznaći konkretno rješenje i to je dovelo do jačanja nezadovoljstva među pukom.</s><s>S druge strane, tokom prve godine mandata je ispunio svoje ranije obećanje i dao amnestiju svim sudionicima puča iz 1992., uključujući i Chávezu.</s>

<s>Upravo će ga Chávez 1999. godine naslijediti na mjestu predsjednika te mu, paradoksalno, uputiti snažne kritike.</s><s>Nakon drugog mandata, Caldera se postepeno povlačio iz politike sve dok mu Parkinsonova bolest nije potpuno onemogućila aktivno bavljenje istom.</s><s>Preminuo je 24. prosinca 2009. godine oko 2:00 sata, u dobi od 93 godine.</s><s>Pokopan je 26. prosinca 2009. godine u Caracasu.</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Rafael Caldera  — Official biography.</s><s>Rafael Caldera  — Biography from National Convergence webpage.</s><s>Speeches and Biography
  Extended bio by CIDOB Foundation 
  Interview to Rafael Caldera (RCTV, 19 September, 1993) - YouTube 
  
 Rafael Caldera — Daily Telegraph obituary</s>

<s>Predsjednici Venezuele
Venezuelanski političari
Venezuelanski pravnici
Venezuelanski pisci
Biografije, Caracas</s>

