Estonska vlada u egzilu
<s>Estonska vlada u egzilu (estonski: Eesti Vabariigi valitsus eksiilis) bila je formalno proglašena vlada Republike Estonije u egzilu, koja je postojala od 1944. godine do ponovne uspostave vladinog suvereniteta nad teritorijem Estonije 1992. godine.</s><s>Estonska vlada u egzilu temeljila je svoju legitimnost na ustavnoj sukcesiji u odnosu na posljednju legalno izabranu estonsku vladu prije sovjetske okupacije 1940. godine.</s><s>Za svo vrijeme svog postojanja, vlada u egzilu bila je jedina međunarodno priznata estonska vlada (vlasti Estonske SSR bile su ograničeno priznate u sklopu sovjetske sfere utjecaja).</s>

<s>Pozadina</s>

<s>Sovjetski Savez okupirao je Estoniju u lipnju 1940. godine.</s><s>Tadašnji predsjednik, Konstantin Päts, uhapšen je i deportiran u Sovjetski Savez, gdje je umro u zatvoru 1956. godine.</s><s>Velik broj bivših premijera i predsjednika je uhapšen, a onda deportiran ili pogubljen, uključujući i osam bivših državnih poglavara i 38 ministara; oni koju su izbjegli sovjetski teror otišli su u ilegalu.</s>

<s>Lažni izbori održani su 14. i 15. srpnja 1940. godine, a glasačima je prezentirana tek jedna lista na kojoj su mahom bili članovi Komunističke partije.</s><s>Ti se izbori danas, formalnopravno, smatraju nezakonitima i protuustavnima, s obzirom na to da su provedeni temeljem izbornog zakona koji nije dobio odobrenje tadašnjeg gornjeg doma, kako je zahtijevao Ustav Estonije iz tog vremena.</s><s>Naime, gornji dom parlamenta raspušten je nedugo nakon okupacije i više se nikada nije sastajao.</s><s>Tzv. "Narodni Riigikogu", čije su predstavnike građani Estonije birali, sastao se 21. srpnja sa samo jednom točkom dnevnog reda - donošenje rezolucije o proglašenju Estonije sovjetskom republikom i peticije o pristupanju Sovjetskom Savezu.</s><s>Rezolucija je, dakako, usvojena jednoglasno.</s>

<s>Päts, koji je u to doba bio u sovjetskom pritvoru, bio je prisiljen podnijeti ostavku 21. ili 22. srpnja, ovisno o izvoru.</s><s>Sukladno čl. 46.</s><s>Ustava Estonije, Johannes Vares, koji je od lipnja bio na čelu marionetske komunističke vlade u Estoniji, preuzeo je funkcije Predsjednika kao "Premijer u službi Predsjednika Republike" te je predsjedao zemljom tokom posljednje faze sovjetske aneksije, dok Estonija nije formalno postala dio Sovjetskog Saveza 9. kolovoza 1940. godine.</s>

<s>Međutim, Jüri Uluots, posljednji ustavno izabrani premijer Estonije prije sovjetske invazije, tvrdio je kako je Varesovo imenovanje na mjesto premijera nezakonito te kako je on jedini legitimni nasljednik Konstantina Pätsa.</s><s>Uluots je pokušao iskoristiti njemačku invaziju u srpnju 1941. kako bi imenovao novu vladi, međutim nacisti su izričito odbili priznati Estoniju kao suverenu državu, želeći tako napraviti isto što i Sovjeti - okupirati Estoniju.</s>

<s>Historija</s>

<s>Sovjetska i nacistička okupacija u Drugom svjetskom ratu</s>

<s>Drugi svjetski rat u Estoniji bio je iznimno turbulentan period.</s><s>Estonija je uspjela zadržati svoju nezavisnost do 1940. godine, kada je Sovjetski Savez izvršio okupaciju zemlje; nedugo zatim formirana je Estonska Sovjetska Socijalistička Republika.</s><s>Zbog činjenice da su godinama trpjeli represiju što od Ruskog Carstva, što od Sovjetskog Saveza, Estonci su 1940. godine spas vidjeli u Trećem Reichu, pogrešno vjerujući kako će im nacisti omogućiti i oslobođenje od sovjetske okupacije i nezavisnost.</s><s>Estonci su surađivali s nacistima u borbi protiv Crvene armije, istovremeno vjerujući kako će moći isposlovati nezavisnost za sebe nakon protjerivanja Sovjeta.</s>

<s>Međutim, nedugo nakon što su estonski antisovjetski gerilci podigli estonsku zastavu u Tallinnu, nacisti su ju skinuli i zamijenili vlastitom zastavom.</s><s>Time je Estonija prešla iz ruku jednog okupatora u ruke drugog okupatora, a diljem zemljem počeo se organizirati antifašistički pokret otpora.</s><s>Istovremeno, estonski su političari kroz ilegalo djelovanje nastojali formirati strukture koje bi, u budućem trenutku, preuzele kontrolu nad zemljom.</s><s>Nacionalni odbor Republike Estonije formiran je u periodu njemačke okupacije od strane bivših pripadnika estonskih vlada i članova antifašističkog pokreta otpora.</s><s>Na čelu odbora inicijalno se nalazio Kaarel Liidak, a od sredine kolovoza 1944. godine predvodio ga je Otto Tief.</s><s>Odbor, koji se 1. kolovoza 1944. godine proglasio vrhovnim upravnim tijelom u Estoniji, trebao je biti prijelazna struktura prilikom ponovne uspostave nezavisnosti, jer su Estonci vjerovali kako će, nakon njemačkog poraza, dobiti podršku Zapada i moći se ponovo obraniti od sovjetskih pokušaja aneksije.</s>

<s>Neuspjela uspostava nezavisnosti i proglašenje vlade u egzilu</s>

<s>Kao što je rečeno, estonske težnje za obnovom nezavisnosti bile su aktivne još za vrijeme Drugog svjetskog rata.</s><s>Iako su se bili riješili sovjetskih okupatora, Estonci su u tom trenutku bili pod nacističkom okupacijom to se su shvatili kako ni Nijemci, kao ni Sovjeti, nemaju namjeru obnoviti estonsku nezavisnost.</s><s>U lipnju 1942. godine, estonski političari koji su preživjeli sovjetsku represiju održali su tajni sastanak bez znanja nacista, na kojem su raspravljali o formiranju tajne vlade i opcijama po pitanju očuvanja kontinuiteta državnosti.</s><s>Dana 6. siječnja 1943. održan je sastanak u estonskom diplomatskom predstavništvu u Stockholmu.</s><s>Kako bi se održao kontinuitet republike, odlučeno je kako Jüri Uluots mora nastaviti obnašati dužnosti premijera, s obzirom na činjenicu da je po ustavu bio jedini legalni nasljednik izvršne vlasti u Estoniji.</s><s>Dana 20. travnja 1944. godine Izborni je odbor Republike Estonije (estonski: Vabariigi Presidendi Asetäitja Valimiskogu), koji je prema Ustavu bio zadužen za izbor v.d. Predsjednika, održao tajni sastanak u Tallinnu.</s><s>Sastanku su prisustvovali:</s>

<s>Jüri Uluots, posljednji premijer Estonije prije sovjetske okupacije.</s><s>Johan Holberg, zamjenik vrhovnog zapovjednika oružanih snaga.</s><s>Otto Pukk, predsjednik Zastupničkog doma.</s><s>Alfred Maurer, drugi potpredsjednik Nacionalnog vijeća.</s><s>Mihkel Klaassen, sudac Vrhovnog suda Estonije.</s>

<s>Odbor je utvrdio da je Pätsovo imenovanje Johannesa Varesa premijerom nezakonito te kako je Uluots preuzeo dužnosti predsjednika retroaktivno od 21. lipnja 1940. godine pa nadalje.</s><s>Uluots je 21. lipnja 1944. godine, kao premijer u funkciji predsjednika republike, imenovao Otta Tiefa zamjenikom premijera.</s><s>Dana 18. rujna iste godine, Uluots, koji je bolovao od karcinoma, imenovao je Tiefa v.d. premijerom te potvrdio novu vladu od 11 članova.</s><s>Dva dana kasnije, Uluots je, zbog lošeg zdravlja, otišao za Švedsku.</s><s>Tief je preuzeo nove dužnosti u skladu s ustavom te je iskoristio njemačkog povlačenje da proglasi obnovu legitimne i legalne vlade u Estoniji.</s><s>Većina članova njegove vlade napustila je Tallinn 21. rujna, a sam Tief otišao je dan kasnije.</s><s>Prema službenim izvještajima, estonska je vlada formalno obnovljena 21. rujna, a estonske su snage preuzele vladine prostorije u Toompeji i naredile preostalim Nijemcima da ih napuste.</s><s>Nacistička zastava zamijenjena je estonskom trobojnicom na Pikk Hermannu.</s><s>Međutim, Tiefova vlada nije uspjela zadržati stvarnu vlast u zemlji, s obzirom na to da su se jedinice koje je predvodio Johan Pitka borile i s Nijemcima i sa Sovjetima.</s><s>Već 22. rujna 1944. godine, sovjetske su trupe osvojile Tallinn i skinule estonsku zastavu.</s>

<s>Nakon posljednje sjednice vlade održane 22. rujna u selu Põgari, Tiefova je vlada službeno napustila Estoniju.</s><s>Međutim, samo je dio vlade uspio u tome.</s><s>Naime, brod koji ih je trebao prevesti preko Baltika zakasnio je zbog problema s motorom, tako da su Tief i njegovi suradnici uhapšeni od strane Sovjeta; Sovjeti su uhapsili, zatvorili, pogubili ili deportirali zatečene Estonce.</s><s>Sam Tief deportiran je na Sibir, gdje je uspio preživjeti otprilike jedno desetljeće, nakon čega je vraćen u Estoniju, gdje je i umro 1976. godine.</s><s>Jedino je ministar poljoprivrede, Kaarel Liidak, preživio ove događaje, ali je preminuo 16. siječnja 1945. godine skrivajući se od Sovjeta.</s><s>Jüri Uluots preminuo je 9. siječnja 1945. godine u Stockholmu, a naslijedio ga je August Rei kao najstariji živući član vlade.</s><s>Rei je imao podrušku preživjelih članova Tiefove vlade, koji su uspjeli doći do Stockholma; sam Rei je u švedskoj prijestolnici boravio još od lipnja 1940. godine, kada je, kao posljednji estonski poslanik u Moskvi prije okupacije, pobjegao u Švedsku preko Rige.</s><s>Rei će, kao Uluotsov nasljednik, istovremeno voditi i vladu i biti nominalni državni poglavar.</s><s>Naime, u tom je periodu Otto Tief, koji je bio formalni premijer, bio u sovjetskom zatočeništvu na Sibiru, a ni Uluots ni Rei nisu imenovali nasljednika.</s><s>Tako je Otto Tief, unatoč činjenici da je bio sovjetski zarobljenik, formalno i dalje bio na čelu estonske vlade u egzilu, ali je faktički sve dužnosti obnašao August Rei, koji u ovom periodu još uvijek nije bio imenovao Tiefovog nasljednika.</s>

<s>Hladni rat i obnova suvereniteta</s>

<s>Estonska je vlada u egzilu ušla u Hladni rat djelujući iz Stockholma, kao jedina formalno proglašena vlada u egzilu među bivšim baltičkim republikama.</s><s>Ipak, kako je u Švedskoj postojala zabrana takvog oblika političkog djelovanja, barem u formalnom smislu, August Rei je 12. siječnja 1953. godine službeno proglasio formiranje estonske vlade u egzilu sa sjedištem u Oslu.</s><s>Istoga dana, Tief je službeno razriješen svojih dužnosti, a njegovim je nasljednikom imenovan Johannes Sikkar.</s><s>Međutim, iako su se borili za isti cilj, Estonci nisu bili potpuno ujedinjeni u svojim političkim nastojanjima, barem ne u prvom desetljeću Hladnog rata.</s><s>Naime, uz tzv. Reijevu struju, postojala je druga, tzv. Maurerova struja, koja je smatrala kako neka vrsta predstavničkog dijela treba izabrati državnog poglavara u egzilu.</s><s>Predvodnik ove struje bio je Alfred Maurer, bivši zamjednik predsjednika skupštine, koji je 3. ožujka 1953. godine u njemačkom Augustdorfu izabran za vršitelja dužnosti predsjednika republike.</s><s>Iako je Maurerova struja imala veću podršku među Estoncima u egzilu, Maurer nikada nije sudjelovao u radu vlade u egzilu, vjerujući kako je Tief još uvijek legalni premijer pa, tako, za tim nema potrebe, a cijela je njegova struja nestala s njegovom smrću 20. rujna 1954. godine.</s><s>Od tog je trenutka Reijeva vlada bila jedini legitimni predstavnik Estonije u svijetu.</s>

<s>Estonska vlada u egzilu nije imala značajan utjecaj za vrijeme Hladnog rata, ali je i dalje bila jedina formalno proglašena vlada u egzilu od svih baltičkih republika; Latvija i Litva su svoj međunarodni utjecaj ostvarivale preko diplomatskih predstavništava.</s><s>No, iako je estonska vlada u egzilu djelovala, većina diplomatskih aktivnosti i svakodnevne administracije (poput izdavanja putovnica), bila je povjerena diplomatskim predstavništvima.</s><s>U slučaju Estonije, glavni je centar bio konzulat u New Yorku.</s><s>Naime, Sjedinjene Države bile su pogodna lokacija jer su, temeljem Stimsonove doktrine, odbijale priznati sovjetsku okupaciju Baltika te su smatrale estonsku vladu u egzilu legalnim predstavništvom Estonije u svijetu.</s><s>S obzirom na činjenicu da je konzulat u New Yorku bio centar diplomatske djelatnosti, vlada u Oslu imala je više simboličku, nego praktičnu ulogu u Hladnom ratu.</s>

<s>I druga su predstavništva imala značajne uloge u Hladnom ratu.</s><s>Poznati je primjer estonskog konzulata u Irskoj, koji je pred Visokim sudom u Dublinu vodio spor protiv Sovjetskog Saveza koji je pokrenuo Ivan Majski, sovjetski ambasador u Ujedinjenom Kraljevstvu.</s><s>Naime, radilo se o tome da su tri estonska (Otto, Piret i Mall) i dva latvijska (Rāmava i Everoja) dobila naredbu iz Moskve da pristanu u neku sovjetsku luku, ali su se oglušili te su odlučili pristati u neutralnu luku u Irskoj.</s><s>Majski je tada pokrenuo spor kako bi vratio brodove u sovjetski posjed, ali je sud u Dublinu presudio protiv Sovjetskog Saveza zahvaljujući argumentaciji koju je iznio John McEvoy, počasni konzul Estonije.</s>

<s>Treba zaključiti da je estonska vlada u egzilu, unatoč ograničenom dosegu, ipak imala utjecaja na očuvanje estonske državnosti u periodu Hladnoga rata.</s><s>Nakon raspuštanja vlade i obnove estonske državnosti, estonski predsjednik Lennart Meri službeno se zahvalio vladi u egzilu zbog njihovog djelovanja u ulozi čuvara kontinuiteta estonske države.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura 
Mälksoo, Lauri (2000).</s><s>Professor Uluots, the Estonian Government in Exile and the Continuity of the Republic of Estonia in International Law.</s><s>Nordic Journal of International Law 69.3, 289-316.</s><s>Made, Vahur.</s><s>Estonian Government-in-Exile: a controversial project of state continuation.</s><s>Estonian School of Diplomacy</s>

<s>Historija Estonije
Nastanci 1944.</s><s>Prestanci 1992.</s><s>Estonska politička historija</s>

