Publije Suilije Ruf
<s>Publije Suilije Ruf () bio je rimski senator koji je djelovao za vrijeme principata.</s><s>Bio je poznat po svojim kaznenim progonima tijekom Klaudijeve vladavine; a bio je suprug Ovidijeve pastorke.</s><s>Ruf je bio dopunski konzul (consul suffectus) u nundiniju od studenoga do prosinca 41. godine kao kolega Kvinta Ostorija Skapule.</s>

<s>Ruf je bio sin Vistilije, a ime njegovog oca nije zabilježeno.</s><s>Njegova polubraća uključuju Gneja Domicija Korbulona, konzula 39. godine, dok mu je polusestra bila Milonija Cezonija.</s>

<s>Karijera
Rufov prvi poznati javni položaj bila je kvestura, tijekom koje je služio pod Germanikom.</s><s>Međutim, da bi Germanik imao kvestora, morao je držati imperium, koji bi imao kao konzul (Germanik je bio konzul u 12. i 18. godini) ili ako mu senat odobrio specijalni imperij (koji je imao kao prokonzul 17. rujna 14. godine); Ronald Syme sugerirao je da je Rufova kvestura bila 15. godine nove ere.</s><s>Syme je dalje tvrdio da je Ruf bio pretor četiri godine nakon toga.</s>

<s>Ruf je 24. godine bio optužen i osuđen zbog primanja mita za svoje sudske odluke.</s><s>Iako je u početku predložena kazna bila progonstvo iz Italije, umjesto toga prebačen je na neki otok.</s><s>Nakon Tiberijeve smrti, Ruf se vratio iz progonstva u Rim.</s><s>Tijekom Klaudijeve vladavine, Ruf je u carevo ime kazneno gonio brojne ljude.</s><s>Meta su mu bili nekoliko klijenata Gaja Silija.</s><s>U pokušaju da sruši Suilija Rufa, Silije je zahtijevao da Senat provede Lex Cincia, tj. zakon koji je zabranjivao odštetu odvjetnicima nakon što su se izjasnili u nekom slučaju.</s><s>Na kraju je intervenirao car Klaudije i dopustio Rufu da prikupi najviše deset tisuća sestercija kao naknadu za uspješno gonjenje.</s><s>Druga meta bila je Julija Livija, koja je na sebe navukla neprijateljstvo carice Valerije Mesaline; Ruf ju je optužio za nemoralno ponašanje, a optužba je rezultirala njezinom smrću 43. godine.</s><s>Tacit daje popis njegovih daljnjih žrtava: Decim Valerije Azijatik, Kvint Fucije Luzije Saturnin (konzul 41), Kornelije Lupo (konzul 42), kao i "gomila rimskih vitezova".</s>

<s>Ždrijeb je Rufu dodijelilo prokonzularnu upravu nad provincijom Azijom, koju Syme datira u 53/54. godinu.</s>

<s>Na kraju je Suilije Ruf doživio svoju sudbinu: tijekom Neronove vladavine Seneka ga je uspješno kazneno gonio.</s><s>Prema Tacitu, "izgubio je polovinu imovine; sinu i unuci omogućeno je zadržati drugu polovicu, a ono što su naslijedili po volji svoje majke ili bake izuzeto je od konfiskacije; Suilije je protjeran na Balearske otoke...</s><s>Glasine su govorile da je to usamljeno izgnanstvo izdržavao s pomoću lagodnog života u izobilju.</s>

<s>Obitelj
Ovidije spominje Suilija kao supruga njegove pokćerke u svojim Pismima s Crnog mora (Epistulae ex Ponto), ali nju ne imenuje.</s><s>Ovidije nagovještava da je njegova supruga, koju također nikada ne imenuje, pripadala rodu Fabijevaca, ali osim toga nudi malo eksplicitnih podataka o ove dvije žene.</s>

<s>Suilije je iz ovog braka imao dva sina.</s><s>Jedan, Suilije Cezonijan (Suillius Caesoninus), protjeran je zbog sudjelovanja u skandalu u koji je bila uključena i Mesalina.</s><s>Drugi, Marko Suilije Nerulin (Marcus Suillius Nerullinus), bio je konzul ordinarius 50. godine.</s>

<s>Reference</s>

