Banovina Bosna
<s>Banovina Bosna ili Bosanska banovina, bila je srednjovjekovna bosanska država, na razmeđu između istočnih i zapadnih uticaja, a  ostala je neovisna i  očuvala svoju i kulturnu i političku posebnost.</s><s>Najprije  banovi, a kasnije i kraljice i kraljevi bili su jako uporište autohtone književnosti i Crkve Bosanske i sopstvenog pisma bosančice.</s>

<s>Pod  uticajem vanjskih političkih događanja, u kojima je najčešće učestvovala  Bizantija, u Bosni se postepeno raspada rodovsko-plemensko društvo.</s><s>Tako je,  do kraja 9. stoljeća, ondašnja Bosna postala država sa razvijenim feudalnim obilježjima.</s><s>Od početka 12.stoljeća razvija se i organizira  bosansko plemstvo koje ima korijene  u prethodnim krugovima  rodovsko-plemenskih starješina.</s><s>Prema ekonomskoj moći, vladajući  dio društva je obuhvatao: 
velmože, 
vlastelu i 
vlastelčiće.</s><s>Oni su  iskorištavali  feudalne posjede koji su dobijani po  ratnim zaslugama i prema prihvatanju obaveze da po potrebi obavljaju  vojne dužnosti.</s><s>U slučaju izdaje, odnosno ignoriranja poziva, vladar je  imao pravo na oduzimanju  posjeda.</s>

<s>Za razliku od posjeda susjednih zemalja, bosanski su se  razlikovali po tome što su  bili porodična nedjeljiva svojina.</s><s>Većinu  stanovništva tadašnje Bosne činili su i ovisni ljudi u koje su spadali  staleže zemljoradnici (kmetovi) i stočari (vlasi).</s><s>Sve do 14. stoljeća,  u Bosni je postojalo ropstvo.</s><s>U razvijenijoj,  feudalnoj  fazi razvoja, bosanski  vladar se zvao banom (od avarske riječi koja  znači bajan =  bogat).</s><s>Od krunisanja  bana Tvrtka za kralja (1377.),  bosanski vladari će tu  titulu nositi sve do gubitka državne samostalnosti, tj. do prodora Osmanlija na Jugozapadni  Balkan.</s>

<s>Historijske prilike
Značajnu ulogu u političkom životu Bosne, još od tih vremena,   su susjedne zemlje, a osobito Bizantija i Ugarsko carstvo.</s><s>Te dvije državne sile tog doba na našim prostorima međusobno su se borile za prevlast na Balkanskom poluotoku.</s><s>Prvi poznati bosanski ban bio je Ban Borić (1154.- 1164.), za kojeg se zna da je živio je do kraja 12. stoljeća, po čemu može se zaključiti da je u vrijeme valadavbine Bosnom bio veoma mlad.</s><s>Za vrijeme njegovog upravljanja  Bosnom vodio se veliki rat između ugarskog kralja Stjepana IV i bizantijskog cara Manuela Komnena za  prevlast  na Balkanu.</s><s>Borić je bio na strani ugarskog kralja i vojno  učestvovao u tom ratu, uključujući i  opsadu Braničeva.</s><s>Pri povratku u Bosnu, ban Borić doživio  je poraz od bizantijske vojske.</s>

<s>Nakon  tog poraza, na vlast u Bosni dolazi Ban Kulin (1180. - 1204.) Kulin je ustoličen  vjerovatno i prije 1180. godine, ali po datiranju smrti bizantijskog cara Manuela I Komnena, ta godina se u historijskim izvorima navodi  kao početak vladavine  Kulina bana.</s><s>Taj period se poklopio sa vojnim i ekonomskim slabljenjem  Bizantije.</s><s>Novonastalo  stanje iskoristio je  ban Kulin koji sve više priklanja vlastima ugarskog kralja.</s>

<s>Iako je Bosna  u tom periodu  bila vezana za Ugarsku,  to nije imalo nikakvih opasnosti po gubitak njene samostalnosti.</s><s>Svoju i bosansku vlast Ban Kulin proširio je  na župe Soli i Usora, tako da je njegova  vlast bila uspostavljna na cijelom prostoru sliva rijeke Bosne. što je napredovalao proširenje državne teritorije, to je napredovala i privreda.</s>

<s>U nastojanju da razvije poslovnu saradnju sa susjedima, uključujući  i međusobno vojno pripomaganje, ban Kulin,  1189. godine,  sa Dubrovačkom republikom,  na čelu sa knezom Krvašem, sklapa poznati trgovački ugovor.</s><s>Za vrijeme bana Kulina, širom Bosne je vladao red i mir pa je nastala naroda poslovica (održana i do danas): "za Kulina bana i dobrijeh dana".</s>

<s>Krajem 12. vijeka počinju  papinske optužbe da ban Kulin štiti  nevjernike (heretike), pri čemu se mislilo na poklonike autohtone "Crkve bosanske".</s><s>Ta mogućnost  nije odgovarala papi Inocentiju III. koji je želio uništiti Crkvu bosansku i njene vjernike.</s><s>Zato poziva ugarsko-hrvatskog kralja u križarski pohod protiv nevjernika.</s><s>Svjestan dolazeće  opasnosti koja prijeti Bosni, ban Kulin,  u prisustvu velikog broja podanika Crkve bosanske, pred papinim izaslanikom na Bilinom polju kod Zenice 1203. godine javno prihvata učenje crkve kakvo nameće Rim.</s><s>Tako je izbjegnut  veliki rat koji prijetio uništenjem Bosne.</s>

<s>Nema poudanih  podataka o nasljedniku bana Kulina pa se  1230. spominje se ime Mateja Ninoslava.</s><s>Nakon niza ratova Bosni, Ninoslav je  priključio Livno, župu Neretvu i Ustipraču.</s><s>Ninoslava je nasljedio ban Stjepan I (1290).</s><s>Njegova  vlast protezala se samo uz obale Drine, tako da je to stanje iskoristio hrvatski feudalac Pavle Šubić, proširivši  svoju vlast i na Zapadnu Bosnu.</s><s>Sin Pavla Šubića, Mladen II Šubić bio je staratelj budućeg  bosanskog   bana Stjepanu II Kotromaniću koji je  ga je 1322. napustio i ratovao  na strani ugarskog kralja Karla.</s><s>Uz njegovu pomoć, protjerana je  porodica Šubića, te uspostavljena  vlast nad cijelom Bosnom.</s><s>Najveći uspon, Bosna je doživjela za vrijeme svoga zadnjeg bana, ''Tvrtka I''' (1353. - 1391.).</s><s>Nakon krunisanja Tvrtka I u Milama kod Visokog, 1377. godine, Bosnom vladaju kraljevi.</s>

<s>Bosanski banovi 
Iako u tom pogledu još uvijek ima nekih nedoumica, najšire je prihvaćen slijedeći redoslijed bosanskih banova:
 Ladislav II Ugarski ( 1137 - 1159);
 Ban Borić (1154 - 1164);
 Ban Kulin (1172 - 1204;
 Ban Stjepan ( 1204 - 1232);
 Ban Matej Ninoslav ( 1232 - 1250);
 Prijezda I ( 1250 - 1287);
 Prijezda II (1287 - 1290);
 Stjepan I Kotromanić (1287 - 1314);
 Mladen I Šubić (1299- 1304);
 Mladen II Šubić ( 1304 - 1322);
 Stjepan II Kotromanić ( 1314 - 1353);
 Tvrtko I Kotromanić ( 1353 - 1366 );
 Stjepan Vuk Kotromanić ( 1366 - 1367)
 Tvrtko I Kotromanić ( 1367 - 1377 );</s>

<s>Vidi još
Srednjovjekovna Bosna
Kraljevina Bosna</s>

<s>Literatura</s>

<s>Srednjovjekovna Bosna i Hercegovina</s>

