Antun Mihalović
<s>Antun pl. Mihalović (Feričanci, 17. srpnja 1868. - Zagreb, 21. rujna 1949.), pravnik i političar, bio je posljednji hrvatski ban prije raspada Austro-Ugarske Monarhije.</s><s>Bansku je dužnost vršio od 1917. do 1919. godine.</s>

<s>Obrazovanje i politička karijera</s>

<s>Antun pl. Mihalović potječe iz hrvatske plemenitaške obitelji Mihalovića.</s><s>Pohađao je bečku akademiju Theresianum, a kasnije je studirao pravo na sveučilištima u Beču i Grazu.</s><s>Nakon studija ušao je u službu Zemaljske vlade Hrvatske, Slavonije i Dalmacije kao upravni činovnik.</s><s>1894. služi u kotaru Virovitica, a 1898. unaprijeđen je i premješten u Donji Miholjac.</s><s>U isto vrijeme upravljao je svojim dijelom obiteljskih posjeda u Čepinu.</s><s>1901. izabran je za zastupnika u Hrvatski sabor.</s><s>Između 1904. i 1907. bio je nadžupan Virovitičke županije i grada Osijeka.</s><s>Nakon toga posvećuje se gospodarstvu, upravlja svojim dobrom Feričancima te sudjeluje u upravi nekoliko tvrtki.</s><s>U to vrijeme postaje jedan od najistaknutijih članova Hrvatsko-srpske koalicije te je bio iznimno aktivan u Saboru.</s><s>Na izborima 1913. izabran je za zastupnika kotara Vukovar.</s>

<s>Banovanje</s>

<s>Na bansku dužnost imenovan je 29. lipnja 1917. po odlasku Ivana Skerlecza, na kojeg je pokušan atentat.</s><s>Njegovo imenovanje dočekano je s odobravanjem i velikom nadom, budući da, za razliku od Skerlecza, nije bio instrument dvora, već pripadnik saborske većine.</s><s>Istovremeno je imenovan za člana Tajnog dvorskog vijeća.</s><s>Za podbana i predstojnika odjela unutarnjih poslova imenovao je Vinka Kriškovića.</s><s>Tijekom raspada Monarhije i tzv. prevrata u Zagrebu bio je ključan u organizaciji novih tijela vlasti.</s><s>Držao je govore u kojima se zalagao za uspostavu zajedničke južnoslavenske države i sjedinjenje sa Srbijom.</s><s>U svibnju 1918. na saborskoj raspravi izazvao je senzaciju kad je na napade frankovaca odgovorio da je u posjedu dokumenta kojim su pravaški prvaci na početku rata od dvora tražili zabranu ustavnog i političkog života u Hrvatskoj i uvođenje vojnog komesarijata u zemlju.</s><s>Mjesec dana kasnije zajedno s generalom Sarkotićem na bečkom dvoru nagovarao je cara Karla I. na ujedinjenje BiH i Dalmacije s Hrvatskom i Slavonijom.</s><s>29. listopada 1918.</s><s>Hrvatski sabor donosi odluku o ukidanju državno-pravnih veza s Austrijom i Ugarskom, te prijenosu vlasti sa Sabora na Narodno vijeće Slovenaca, Hrvata i Srba.</s><s>Narodno vijeće ga je ostavilo na položaju bana, na kojem je bio do siječnja 1919.</s><s>Smijenjen je u valu promjena na svim razinama - od kotarskih predstojnika do članova Vlade.</s><s>Vratio se na svoje imanje u Kerestinec, gdje su mu seljaci oduzeli najbolje dijelove zemlje.</s>

<s>Kabinet 
podban i odjelni predstojnik za unutarnje poslove: Vinko Krišković
odjelni predstojnik za pravosuđe: Antun Badaj
odjelni predstojnik za bogoštovlje i nastavu: Milan Rojc
odjelni predstojnik za narodno gospodarstvo: Aurel Rauer</s>

<s>Kraljevina Jugoslavija</s>

<s>Mihalović se nije uspio uključiti u vlast te se slabo prilagodio novom vremenu, iako je bio blizak srpskim radikalima te je trebao biti u političkoj milosti.</s><s>Koncem 1920. bio je u kombinacijama za ponovno imenovanje banom, budući da se Matko Laginja pokazao preslabim za Stjepana Radića, protivnika novog režima.</s><s>1922. kupio je dvorac Erdödy u Kerestincu u kojem je živio te je bio njegov posljednji vlasnik prije nego je pretvoren u zatvor.</s><s>Kerestinečki posjed imao je 650 jutara te se oko njega sukobio s dotadašnjim političkim saveznicima i prijateljima prilikom agrarne reforme.</s><s>Kako se podosta zadužio tijekom njegove sanacije, bio je prisiljen pristati na suradnju s ministarstvom agrarne reforme.</s><s>Materijalni položaj ponešto je popravio kad je ušao u vlasništvo jedne tvrtke za uvoz i prodaju automobila.</s><s>U Kraljevini Jugoslaviji bio je član Jugoslavenske radikalne zajednice.</s><s>Bio je vođa za Hrvatsku fašističke organizacije JUGORAS jugoslavenskog premijera Milana Stojadinovića, tzv. plavih košulja.</s><s>16. travnja 1936. nekolicina članova JUGORAS-a krenula je putem kroz okolna sela do Mihalovićevog dvorca u Kerestincu na sastanak.</s><s>Putem su vikali parole protiv Mačeka i HSS-a, što je uznemirilo seljake.</s><s>Pomislili su da idu napasti Mačeka u obližnji Kupinec.</s><s>Ubrzo su se oboružali i opkolili dvorac te zahtijevali predaju JUGORAS-ovaca.</s><s>Nato je iz dvorca izašao Mihalović s pištoljem, odbivši zahtjeve seljaka, na što su seljaci nasrnuli na njega te ga lakše ozlijedili i oteli mu pištolj.</s><s>Razjareni seljaci potom su pobili sve JUGORAS-ovce.</s><s>Nakon toga kupio je jedan mali stan na Pantovčaku i tamo se preselio, bojeći se da ga seljaci iz Kerestinca ne ubiju.</s><s>Uz pomoć svog zeta, ministra dvora Milana Antića bio je 1936. imenovan senatorom te je taj položaj držao do raspada zemlje 1941.</s>

<s>Kasniji život i smrt</s>

<s>Ustaše su ga zatvorile već prvih dana NDH.</s><s>Iz zatvora je pušten nakon sedam mjeseci, a umro je u Zagrebu od kljenuti srca 1949. godine.</s>

<s>Ostavština 
Uvrštavanje natuknice o njemu u Jugoslavensku enciklopediju njen urednik, Miroslav Krleža - i sam njegov suvremenik - odbio je komentarom:</s>

<s>Literatura</s>

<s>Neda Engelsfeld: "Povijest hrvatske države i prava: razdoblje od 18. do 20. stoljeća", Pravni fakultet, Zagreb, 2002.</s><s>Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950, Bd.</s><s>6 (Lfg.</s><s>28, 1974), S. 276f.; Mihalović, Antun von (1868-1949), Politiker und Banus
Mira Kolar Dimitrijević: O političkom opredjeljivanju bana Antuna Mihalovića, Zbornik u čast Hrvoju Matkoviću, Zagreb, 2005.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Hrvatski banovi</s>

