O kratkoći života (Seneka)
<s>O kratkoći života () djelo je Seneke Mlađeg napisano u 1. stoljeću nove ere i dio je niza njegovih traktata o moralnim pitanjima.</s><s>Napisano je oko 49. godine nove ere i posvećeno je njegovom tastu Paulinu.</s><s>U njemu Seneka iznosi mnoga stoička načela o prirodi vremena, naime da ljudi mnogo vremena troše u besmislenim nastojanjima.</s><s>Prema eseju, priroda daje ljudima dovoljno vremena da učine ono što je doista važno i pojedinac to mora pravilno rasporediti.</s><s>Općenito, vrijeme se najbolje koristi ako se živi u sadašnjem trenutku u potrazi za usmjerenim, svrhovitim životom.</s><s>Ovo se djelo smatra jednom od najboljih Senekinih filozofskih traktata.</s>

<s>Slične se ideje mogu se naći u Senekinom spisu O dokolici (De otio), a o tim temama često raspravlja i u svojim Pismima o moralu (pismo 49, 101 itd.).</s>

<s>Datiranje i adresat
Djelo je upućeno čovjeku po imenu Paulin (Paulinus) – vjerojatno Pompeju Paulinu, vitezu iz Arelate – i obično se datira u 49. godinu nove ere.</s><s>Iz 18. i 19. poglavlja ovog spisa jasno je da je Paulin bio praefectus annonae, službenik koji je nadzirao opskrbu žita u Rimu, te je stoga bio važan čovjek.</s><s>Vjerojatno je bio bliski rođak Senekine supruge Pompeje Pauline i prilično vjerojatno njezin otac.</s><s>Smatra se i da je bio otac drugog Pompeja Paulina, koji je zauzimao visoke javne položaje pod Neronom (Plinije Stariji, Prirodoslovna pitanja, XXXIII; 143; Tacit, Anali, XIII, 53, 2; XV, 18, 4).</s>

<s>Što se tiče datiranja, djelo je moralo biti napisano nakon smrti cara Kaligule 41. godine nove ere, koju Seneka spominje u §18.5.</s><s>Nadalje, poznata su dva razdoblja kada je Paulin mogao služiti kao praefectus annonae: 48-55. godine i 62-71. godine n.e., a znanstvenici preferiraju ranije razdoblje.</s><s>Prethodno je predložen datum 49. godine nove ere, jer je Seneka u §13.8 napisao "da je Sula bio posljednji Rimljanin koji je proširio pomerij" (svetu granicu grada Rima).</s><s>Budući da je Klaudije pomerij proširio 49/50. g. n.e., to bi značilo da je ovo djelo napisano prije tog Klaudijevog proširenja pomerija.</s><s>Međutim, Miriam Griffin tvrdila je da Seneka citira nekog sitničara koji tvrdi da je Klaudijevo proširenje pomerija bilo nezakonito, što bi značilo da je Seneka ovo djelo napisao nakon tog datuma.</s><s>Griffin je predložila da je Seneka napisao O kratkoći života kao izgovor za Paulina da se 55. godine rano povuče iz javnih poslova.</s>

<s>Sadržina
U 1. poglavlju Seneka se suprotstavlja prigovoru da je život prekratak stajalištem da je život dovoljno dug ako se njime dobro upravlja.</s><s>Poglavlja 2. do 9. istražuju mnoge načine na koje život rasipaju i vrijeme troše oni ljudi (occupati) koji se bave besmislenim nastojanjima.</s><s>Poglavlja 10. do 17. suprotstavljaju filozofski pristup dokolici (otium) zabludjelom uobičajenom pristupu.</s><s>To kulminira u poglavljima 18. do 20, koja prikazuju emancipaciju mudrih, koji se mogu vinuti iznad života drugih zaglibljenih u beskrajnoj zaokupljenosti beznačajnim nastojanjima.</s>

<s>Predmeti rasprave
Nakon uvoda (§1), Seneka obrađuje (§2–3) smetnje zbog kojih se život čini kratkim i objašnjava da su ljudi veliki rasipnici vremena.</s><s>Zatim nudi (§4–6) tri primjera poznatih Rimljana (August, Ciceron i Livije Druz) koji su na razne načine bili žrtve preokupiranog života.</s><s>Objašnjava (§7–8) da preokupirani ljudi ne znaju živjeti ili imati svijest te da gube vrijeme jer ne znaju njegovu vrijednost.</s><s>Treba ciljano živjeti za trenutak (§9), jer sutra će biti prekasno.</s><s>S druge strane (§10), životi preokupiranih ljudi čine im se tako kratki jer su ograničeni na prolaznu sadašnjost i s boli se prisjećaju prošlosti.</s><s>Očajnički se drže života (§11) jer nisu živjeli, za razliku od mudrih, koji su uvijek spremni život ostaviti za sobom.</s><s>Među preokupiranim ljudima su oni koji žive u dokolici i raskoši (§12), a Seneka objašnjava (§13) da čak i oni koji se posvete znanosti troše svoje vrijeme ako im napori nisu usmjereni na neki cilj.</s><s>U skladu s tim (§14–15), istinski žive samo oni koji svoje vrijeme posvećuju pravilno, izjednačujući se s velikim umovima prošlosti, dopuštajući umu mudraca da čak nadilazi vrijeme, poput boga.</s><s>Preokupirani su ljudi, s druge strane (§16–17), plijen nespokojnih i proturječnih raspoloženja, a njihove radosti i užici gorki su zbog osjećaja nesigurnosti.</s><s>Napokon (§18–19), Seneka potiče Paulina da napusti javna zanimanja i usvoji kontemplativni život mudrih, slobodnih od strasti.</s><s>To je suprotstavljeno (§20) patnji preokupiranih ljudi: oni umiru, a da nikada nisu živjeli.</s>

<s>Tematika
U raspravi Seneka tvrdi da gubimo toliko vremena jer ga ne vrednujemo pravilno.</s><s>Ulažemo veliki napor u zaštitu drugih dragocjenosti poput novca i imovine, ali budući da se vrijeme čini nematerijalnim, dopuštamo drugima da ga okupiraju i da nam ga oduzimaju.</s><s>Mudri ljudi, s druge strane, razumiju da je vrijeme najcjenjenije od svih resursa i uz napor se mogu osloboditi vanjske kontrole da bi se uključili u smislenu introspekciju i stvorili usmjereni i svrhoviti život.</s>

<s>Seneka potiče svoje čitatelje da žive u sadašnjosti i prilagode se svrhovitom životu u dogovoru s Prirodom.</s><s>Samo tako čovjek može istinski otključati i prošlost i budućnost.</s><s>Potpunost svakog sadašnjeg trenutka omogućuje nečijoj svjesnosti da se proširi na razinu svjesnosti kozmosa i tako postigne istinsku vrlinu i sreću.</s>

<s>Izjave koje pozivaju Paulina da se povuče iz javnog života u značajnoj su suprotnosti sa Senekinim savjetom u spisu O spokojstvu duše (De tranquillitate animi), upućenom njegovom prijatelju Eneju Serenu, da se uključi u javne poslove kako bi svoj život učinio privlačnim.</s><s>Međutim, u svojoj srodnoj raspravi O dokolici (De otio), Seneka ističe da nema nedosljednosti i da se može služiti većoj zajednici u bilo kojoj ulozi.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

