Mehmed Raşid
<s>Mehmed Raşid (Istanbul, oko 1670. – 1735.) bio je turski historičar i pjesnik.</s>

<s>Život 
Po procijenama, rođen je oko 1670. u Istanbulu a otac mu je bio kadija Mustafa Efendi iz Malatije, jedan od sudija Burse.</s><s>Stekao je dobro obrazovanje i nakon što je završio medresu, oko svoje 22./23. godine je postao učitelj.</s><s>Od 1714. je služio kao povjesničar u Visokoj porti.</s><s>Krenuo je u pratnju novog pohoda na Grčku, tijekom kojeg je napisao hroniku o osvajanju poluotoka Peloponeza (1715).</s><s>Zatim je sudjelovao i u Bitci kod Petrovaradina (5. augusta 1716.) uz vezira Damat Ali-pašu, te nakon povratka u Istanbul je unapređen.</s><s>Između 1717. i 1723. njegova karijera je naglo napredovala.</s><s>Dobio je zadatak da napiše službenu povijest vladavine Ahmeta III od 1703., koju je kasnije proširio produživši priču do 1660. i završivši ju u 1722.</s><s>Bio je od juna 1723 do novembra 1724 kadija u Alepu, kasnije također u Istanbulu kao miljenik velikog vezira Nevşehirli Damat İbrahim-paše.</s><s>Kada je političko stanje između Osmanskog carstva i safavidskog Irana pogoršalo, poslan je kod šaha Tahmaspa II. u Isfahan gdje je služio od 1728. do 1729. kao veleposlanik.</s><s>Potom je se vratio u Istanbul, gdje je bio visoki sudac u vrijeme kada je u gradu izbila glad a tome je slijedila narodna pobuna.</s><s>Izgleda da je simpatizirao sa ustankom Patrona Halila 1730., zbog čega je smijenjen sa dužnosti.</s><s>U pobuni je ubijen veliki vezir Damat Ibrahim-paša, sultan Ahmed III. je svrgnut (umrijet će šest godina kasnije) a Mehmed Raşid je prognan jedno vrijeme na otok Kos, pa mu je nekoliko dana kasnije oprošteno, i 1731. je opet protjeran u Bursu, a potom na otok Limnos.</s><s>1734. mu je dopušten povratak u Istanbul pod uvjetom da živi u svojoj vili u Üsküdaru.</s><s>Godine 1734. imenovan je kazaskerom Anatolije.</s><s>Poslije godinu dana, umro je na ovoj dužnosti 10. jula 1735. u Istanbulu gdje je sahranjen.</s>

<s>Djela 
Bio je na glasu kao istaknuti pjesnik, ali je najpoznatiji kao historiograf.</s><s>Autor iz Ere tulipana, sudjelovao je u dvorskim zabavama i svjedočio je u povjesnim pjesmama o svome vremenu, tako o životu na dvorcu kako i o zbivanjima u zemlji.</s><s>U njegovim pjesmama postoji bujan lirizam.</s><s>Bio je ljubitelj odabrane riječi i koristio je hikemi stilom a tvrdio je da u pjesmi treba biti radosnih izraza.</s><s>Godine 1714. napisao je izvještaj o vladavini sultana Ahmeda III. u ime velikog vezira Damat Ali-paše, za koji je dobio dozvolu da pregleda sve carske dokumente.</s><s>Kao nastavak kronike Naîmâ, napisao je svoje djelo, obično nazvano Tarih-i Raşid, iz 1722. godine, koje je glavni izvor za razdoblje od 1660. do 1721. godine.</s><s>Osim Naīminog djela, Raşid je također koristio Sarı Mehmet Pašinu kroniku Zübde-i Veḳāyiʿāt, iz koje je doslovno preuzeo veće dijelove za godine 1671–1703.
1741. njegovo je djelo prvi put objavio Ibrahim Muteferika, potom je knjiga objavljena 1865. drugi put u pet tomova.</s><s>Njegova glavna djela su:
 Sıhhat-âbâd (Sıhhatname), pjesma u ime sultana Ahmeda III. napisana je u stilu masnavija;
 Münşeât
 Fetihname (1715), uoči osvajanja Moreje;
 Vakfiyeler, njegova djela kao kaligraf;
 Târih poznata kao Tārīh-i Rāşid;
 Divan.</s>

<s>Spoljašne veze</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Turski pisci
Turski pjesnici</s>

