Thomas Bruce, 7. earl od Elgina
<s>Tomas Brus, sedmi grof od Elgina i jedanaesti grof od Kinkardina (; Brumhol, Fife, Škotska, 20. jul 1766 — Pariz, 14. novembar 1841) bio je škotski plemić i britanski diplomata najpoznatiji po tome što je niz starogrčkih mermernih statua (poznatih kao Elginove statue) preneo sa Partenona u Atini u London.</s>

<s>Poreklo i diplomatska karijera</s>

<s>Elgin je bio rođen u Brumholu u Škotskoj kao drugi sin Čarlsa, petog grofa od Elgina, i njegove supruge Marte Vajt.</s><s>Kada je imao svega pet godina 1771.</s><s>Tomas je nasledio svog starijeg brata Vilijama Brusa, šestog grofa od Elgina.</s><s>U periodu između 1790. i 1807. bio je jedan od škotskih perova u Gornjem domu parlamenta (Domu lordova).</s>

<s>Diplomatsku karijeru započeo je 1791. godine kada je poslat u Austriju kao izvanredni poslanik u vreme kada je ambasador ser Robert Kit bio bolesta.</s><s>Zatim je upućen u Brisel kao izvanredni poslanik i tu je ostao sve dok Francuzi nisu zauzeli Habzburšku Nizozemsku.</s><s>U Velikoj Britaniji je boravio sve dok 1795. nije poslat u Prusku kao izvanredni izaslanik .</s>

<s>Elgin je zatim imenovan za britanskog ambasadora u osmanskoj prestonici Carigardu.</s><s>Pre odlaska u Istanbul, Elgin se 11. marta 1799. oženio Meri Nisbet, ćerkom i naslednicom Vilijama Hamiltona Nisbeta iz Dirletona.</s>

<s>Vršio je službu ambasadora u Carigradu između 1799. i 1803. godine.</s><s>Pokazao je veštinu i energiju u izvršavanju teške diplomatske misije širenja britanskog uticaja u vreme sukoba Osmanskog carstva i Napoleonove Francuske.</s>

<s>Elginove mermerne statue</s>

<s>Elgin je, rukovodeći se savetom diplomate ser Vilijama Hamiltona, o svom trošku najmio usluge napuljskog slikara Lusijerija i nekolicine veštih crtača i modelara.</s><s>Ovi umetnici su poslati u Atinu u leto 1800. godine sa zadatkom da načine skice antičkih spomenika, iako su im osmanske vlasti dozvolile pristup malobrojnim lokalitetima.</s><s>Sredinom leta 1801. godine Elgin je dobio Portin ferman koji je omogućio njegovim izaslanicima „ne samo da poprave skele oko drevnog Hrama idola (Partenon), izradi odlivke ukrasnih skulptura i figura u gipsu“, već i da „da odnese sve komade kamena sa starim natpisima ili skulpture."</s>

<s>Elgin prvobitno nije planirao odnošenje antičkih mermernih statua iz Atine, ali ga je stalno oštećivanje skulptura na Partenonu i drugih spomenika navelo na takvu zamisao.</s><s>Elginova kolekcija, poznata danas kao Elginove mermene statue, stvorena je ne samo u Atini, već i zahvaljujući istraživanjima u drugim delovima Grčke.</s><s>Sastoji se od friza, metopa i statua sa zabata Partenona, i kamenih reljefa iz atinskog hrama Nike Apteros, kao i starina prikupljenih po Atici i drugim oblastima u Grčkoj.</s>

<s>Deo Elginove kolekcije pripremljen je za transoprt u Englesku 1803, pri čemu je svaka faza prenosa bila praćena velikim teškoćama.</s><s>Elginov brod, Mentor, doživeo je brodolom u blizini Ceriga sa čitavim tovarom mermernih statua.</s><s>Trebalo je tri godine, praćene ogromnim novčanim troškovima, da ronioci izvuku mermerne statue i druge spomenike.</s>

<s>Elgin je napustio Osmansko carstvo 1803. i odveo je svoje umetnike sa sobom, osim Lusijerija koji je ostao da rukovodi daljim iskopavanjima, koja su vođena skromnijim obimom nego ranije.</s><s>Elginova zbirka je dopunjavana sve do 1812. godine do kada je ukupno osamdeset novih antikviteta stiglo u Englesku.</s>

<s>Odnošenje oko polovine friza, metopa i skuptura sa zabata je bila odluka koju je na licu mesta doneo Elginov kapelan Filip Hant, koji je privremeno bio i Elginov sekretar tj. zastupnik u Atini.</s><s>Hant je ubedio osmanskog namesnika Atine da veoma fleksibilno tumači odredbe fermana.</s><s>Elgin je podmitio osmanske vlasti da dozvole odnošenje oko polovine friza sa Partenona, petnaest metopa i sedamnaest delova reljefa, zatim jednu od karijatida i stubova iz Erehtejona.</s><s>Ovi antički artifakti prvobitno su korišćeni za ulepšavanje Elginove vile u Škotskoj, ali ih je kasnije prodao Britanskom muzeju da bi otplatio ogromne dugove.</s>

<s>Po preporuci komiteta Britanskog parlamenta, koji je takođe pohvalio Elginov poduhvat, „Mermer“ je otkupila Velika Britanija 1816. godine za 35.000 britanskih funti.</s><s>Bila je to suma znatno niža od Elginove procene troškova od 75.000 britanskih funti.</s><s>Elginova zbirka je prebačena u Britanski muzej gde se nalazi do danas .</s>

<s>Kasnija karijera</s>

<s>Elgin se vratio u Veliku Britaniju 1806. nakon što je neko vreme bio zadržan u Francuskoj nakon prekida Amijenskog mira.</s><s>Po povratku kući saznao je da mu Britanski muzej neće isplatiti traženu cenu za antičke statue, pa je podneo tužbu protiv ženinog ljubavnika tražeći visoku odštetu.</s><s>Razveo se od Meri zbog njene preljube pred engleskim i škotskim sudovima 1807. i 1808, čak i odlukom parlamenta, što je izazvalo priličan skandal u javnosti.</s><s>Zatim se 21. septembra 1810. oženio Elizabetom, najmlađom ćerkom Džejmsa Taunsenda Osvalda iz Danikira.</s><s>Elgin se na kraju preselio u kontinentalnu Evropu.</s>

<s>Porodica</s>

<s>Elgin se ženio dva puta.</s><s>Prvi brak sa Meri (1778—1855), jedinom ćerkom i detetom Vilijama Hamiltona Nisbeta, sklopio je 11. marta 1799. godine.</s><s>Imali su sina i tri ćerke: .</s><s>Džordža Čarlsa Konstantina (1800–1840), koji se nije ženio i koji je bio poznat kao Lord Brus .</s><s>Meri, udatu 1828. za Roberta Nisbeta-Hamiltona
 Matildu-Harij, udatu 1839 za sr Džona Maksvela, osmog baroneta
 Lusi, udatu 1828. za Džona Granta iz Kilgrastona;</s>

<s>Posle razvoda Meri se udala za Roberta Fergusona od Rajta (1777–1846), koji je pomenut u brakorazvodnoj presudi.</s><s>Elgin se pak oženio 1810.</s><s>Elizabetom ((1790–1860)), najmlađom ćerkom Džejmsa Taunsenda Osvalda iz Danikira.</s><s>Imali su četiri sina i tri ćerke:
 Džejmsa Brusa, osmog grofa od Elgina, koji je bio guverner Britanske Severne Amerike i vecekralj Indije;
 Roberta Brusa (1813–1862), potpukovnika u gardi grenadira ; 
 ser Frederika Rajta-Brusa (1814), koji je postao diplomata
 Tomasa Čarlsa Brusa, koji je postao narodni poslanik koji je u pasrlamentu predstavljao Portsmut;
 Šarlotu-Kristijan, udatu 1850. za Frederika Lokera, unuka kontra admirala ser Edvarda Lokera
 Avgustu-Frederiku-Elizabetu, dvorsku damu kraljice Viktorije, udatu za sveštenika Artura Stenlija koji je postao dekan Vestminsterske opatije
 Franses-Anu</s>

<s>Elgin je umro 14. novembra 1841, u svojoj sedamdeset i petoj godini, u Parizu.</s>

<s>Vidi još 
 Partenon
 Frančesko Morosini
 Britanski muzej</s>

<s>Napomene</s>

<s>Literatura</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>Britanski diplomati
Britansko plemstvo</s>

