Dede Korkut Kitabı
<s>Dede Korkut (Starac Korkut) je turkijski ep iz 14./15. stoljeća.</s><s>Djelo se sastoji od jednog glavnog uvoda i od dvanaest priča.</s><s>Često se spominje i kao Oğuz–nâme, spjev o Oguzima ili »Oguzijada«.</s><s>Zapravo Dede Kurkut je dastan, to jeste ep koji se u turkijskim plemenima usmeno prenosi.</s><s>Riječ dede znači djed, u smislu iskusan starac ili mudrac koga valja poslušati, stoga bi naslov se mogao zvati »Starac Korkut«.</s><s>Ovo djelo predstavlja najstariji pisani trag turkijskih jezika.</s>

<s>Uvod 
Pripovjedač spominje ime Boga (Alaha) po islamskom obrascu Bismilah i s time počinje spjev.</s><s>Dakle priča se stavlja pod Božijom zaštitom i moli se za Njegovu pomoć, što uvažava govor i daje mu podlogu vjerodostojnosti.</s><s>Zatim tekst predstavlja Korkuta i na scenu stupa glavna uloga : u plemenu Bajat, ogranak Oguskog savezništva, ubrzo poslije Muhameda je se pojavio jedan starac, zvao je se Korkut, bio je strašno mudar, iskusan i božanski nadahnut, njegovi su savjeti uvijek bili jako cijenjeni.</s><s>Prorokovao je uspon i slavu plemena Kayi, dakle Osmanlija, a mnoge su njegove čuvene pouke.</s>

<s>Pjevanja 
 Bugač-khanu, Dirse-khanov sin ;
 Kako je opljačkana kuća Salura Kazana ;
 Priča o Bamsi Bejreku ;
 Kako je zarobljen knez Uruz, sin kneza Kazana ;
 Priča o ludom Dumrulu ;
 Priča o Turali-khanu ;
 Priča o Jigeneku ;
 Priča o Basatu ;
 Priča o Emrenu ;
 Priča o Segreku ;
 Kako je Salur Kazan bio zarobljen i kako ga je njegov sin Uruz oslobodio ;
 Kako su se vanjski Oghuz pobunili protiv unutarnjih Oghuza i kako je Beyrek umro ;
 Mudrost Dede Korkuta ;</s>

<s>Rukopisi 
Postoje prijevodi Dede Korkuta  na francuskom, engleskom, mađarskom i na ruskom iz početka 18. stoljeća.</s><s>Događaji ispričani u knjizi dugo su se prenosili u usmenoj tradiciji prije nego što su utisnuti na papir i obrađeni u suvremenom književnom stilu.</s><s>Spjev je privukao pažnju europske javnosti 1815. godine, zahvaljujući djelomičnom prijevodu na njemački Heinricha Dieza, na temelju rukopisa pronađenog u Kraljevskoj biblioteci u Dresdenu.</s><s>U Dresdenu je sačuvan cjelovit rukopis, tzv. Dresdenski rukopis a jednu kopiju rukopisa je napravio isti H. Diez i ona se čuva u Berlinu.</s><s>Prvo izdanje (1916.) kao i prvo prepisano izdanje (1938.) se osnivaju na berlinskom primjerku rukopisa.</s><s>1950. je orijentalist Ettore Rossi otkrio drugi nepotpuni rukopis u Vatikanskoj biblioteci (Cod.</s><s>Turc.</s><s>102) i objavio ga kao faksimil.</s><s>Godine 1958.</s><s>Muharrem Ergin objavio je cijeli tekst sa faksimilima oba rukopisa.</s><s>Još jedna kopija ovog djela napravljena je u augustu 1972. za Akademiju znanosti Republike Azerbajdžana.</s><s>Nedavno istraživanje koje su proveli turski učenjaci otkriva da postoji turkmenska varijanta djela, koja sadrži čak šesnaest priča, koje su prepisane i objavljene u knjizi 1998. godine.</s>

<s>Mjesto nastanka 
Najstariji tragovi Dede Korkuta su pronađeni u Sibiru i u Mongoliji.</s><s>Uglavnom događaji počinju u centralnoj Aziji, prelaze u Anatoliju i nastavljaju na istočnom Kavkazu (Azerbejdžan).</s>

<s>Datum nastanka 
Djelo je napisano ne ranije od 13. stoljeća i ne kasnije od 15. stoljeće, mada prva pjevanja su nešto ranija.</s>

<s>Priznanja 
U Baku 9. aprila 2000. ravnatelj Unescoa Kōichirō Matsuura je proslavio i upisao Dede Korkuta u listu Nematerijalnih svjetskih baština.</s>

<s>Nematerijalna kulturna baština 
Dede Korkut je na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao zajednički element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Azerbejdžanu, Kazahstanu i Turskoj.</s><s>Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 26. novembra do 1. decembra 2018. u Port Louisu na Mauricijusu.</s>

<s>Spoljašne veze</s>

<s>Bilješke</s>

<s>Izvori</s>

<s>Nematerijalna svjetska baština u Azerbejdžanu
Nematerijalna svjetska baština u Kazahstanu
Nematerijalna svjetska baština u Turskoj
Turska književnost</s>

