Mauzolej Zsolnay
<s>Mauzolej Zsolnay je monumentalna neoromanička grobnica koju je za pečujsku obitelj Zsolnay projektirao arhitekt Tade Sikorsky.</s><s>Podignuta je 1901. u gradskoj četvrti Ledina, no njezino je ukrašavanje potrajalo sve do 1913., od kada se koristi za svoju izvornu namjenu.</s>

<s>Arhitektonske odlike i dekoracija</s>

<s>Mauzolej Zsolnay je monumentalna neoromanička grobnica koju je za pečujsku obitelj Zsolnay projektirao arhitekt Tade Sikorsky.</s><s>Podignuta je 1901. u gradskoj četvrti Ledina, no njezino je ukrašavanje potrajalo sve do 1913., od kada se koristi za svoju izvornu namjenu.</s>

<s>Arhitektonske odlike i dekoracija
Mauzolej je podignut na vrhu brežuljka s kojeg je osnivač glasovite obiteljske tvornice keramike Vilmos Zsolnay običavao počivati i meditirati, promatrajući svoje životno djelo: obližnju tvornicu koja je njemu, njegovoj obitelji i Pečuhu, koncem 19. i početkom 20. stoljeća donijela svjetsku slavu, postavši za njegova života najvećom tvornicom u cijeloj Austro-Ugarskoj Monarhiji.</s><s>Ideja o izgradnji mauzoleja potekla je od supruga Vilmoseve kćeri Julije, Tádé Sikorskog.</s><s>U početku joj se dio obitelji opirao, smatrajući da tako reprezentativna grobnica nije potrebna, ali ih je činjenica da je i znatan dio Pečuha odobravao projekt, naveo da promijene mišljenje.</s>

<s>Grobnica je izgrađena u formi rotonde do koje s podnožja brežuljka vodi rampa omeđena stepeničastom ogradom koju ukrašava 21 par lavova od pirogranita.</s>

<s>Luneta ulaza ukrašena je grbom grada Pečuha i motivom akantovih vitica.</s>

<s>Zdanje zapravo ima funkciju grobne kapele, ispod koje se nalazi kripta s keramičkim sarkofagom na podestu, vidljivim iz kapele kroz parapetom ograđeni kružni otvor poda u njezinu središtu, slijedeći time, u reduciranom obliku, koncepciju Napoleonove grobnicu u Parizu u kojoj gledatelj također gleda sarkofag odozgor, a sišavši u kriptu prema gore, jer se sarkofag nalazi na povišenoj bazi.</s>

<s>Sarkofag u kojem su pokopani Vilmos i njegova supruga Teréz Bell, u osnovi slijedi rimske sarkofage 3. stoljeća, kakvi su nalaženi i na području Pečuha, te je sa svih strana je ukrašen reljefima.</s><s>Oni predstavljaju Vilmosev lik u medaljonu, grb grada Pečuha kojeg je 1878. osmislila Vilmoseva kći Julia, te alegorijsku figuralnu scenu u kojoj Minerva članovima obitelji Zsolnay predaje znak svjetla u obliku svijeće, koja vjerojatno simbolizira svjetlost eozina, izuma koji je obitelji i njihovoj tvornici pribavio svjetsku slavu.</s>

<s>Kripta i kapela obložene su keramikom i pločicama, a krov zeleno glaziranim crijepom, proizvedenim u Tvornici Zsolnay.</s>

<s>Kupola je oslikana likovima kerubina i prikazima zvijezda na plavom nebu, a unutrašnjost kapele osvjetljuju okulusi.</s><s>Oltar je izrađen od keramike i glaziran eozinom, kao i sarkofag u kripti, a oblikovao ih je, kao i ostalu skulpturalnu dekoraciju Mauzoleja, vodeći kipar tvornice tog vremena Sándor Apáti Abt.</s>

<s>Uništenje i obnova
Nakon 1945., Mauzolej je, sve do 1986. bio posve zapušten.</s><s>Njegova je unutrašnjost bila gotovo u potpunosti vandalizirana i devastirana, a grobovi članova obitelji oskrnavljeni.</s><s>Tada, na rubu uništenja, brigu za mauzolej preuzima László Lovas.</s>

<s>Danas se u sarkofagu nalaze posmrtni ostaci Vilmosa i njegove supruge Teréz Bell, a u kripti i oni njihova sina Miklósa, koji je, kao direktor tvornice i sin njezina osnivača, i bio glavni naručitelj čitavog zdanja.</s><s>Posmrtni ostaci ostalih članova obitelji premješteni su na gradsko groblje.</s>

<s>Mauzolej je u potpunosti obnovljen 2010. u sklopu pečujskog domaćinstva europske prijestolnice kulture iste godine, i danas predstavlja jednu od najvažnijih turističkih i kulturnih znamenitosti Pečuha.</s>

<s>Izvori
Eo.</s><s>Wikipedia 2023
Hu.</s><s>Wikipedia 2023
Latinović 2012 - Vesna Latinović: Zsolnay je simbol i brend
Romváry 1989 - Ferenc Romváry: Keramika Zsolnay, u: Keramika Zsolnay, katalog izložbe, Zagreb, 1989., str. 21
Zsolnaynegyed.hu 2023</s>

