Hizb ut-Tahrir
<s>Hizb ut-Tahrir (, dosl.</s><s>"Stranka oslobođenja") je međunarodna panislamistička i sunitska islamistička organizacija osnovana 1953. godine u Jeruzalemu.</s><s>U početku je insistirala prije svega na političkoj borbi, da bi se nakon niza neuspješnih iskustava na tom polju sve češće okretala militantizmu.</s>

<s>Osnivač 
Osnivač pokreta ili stranke je Takijudin al-Nabhani (1909–1979).</s><s>Al-Nabhani se rodio u Haifi u Palestini gdje je stekao i svoje osnovno obrazovanje.</s><s>Kasnije školovanje nastavio je u Dar al-Ulumu na kairskom Univerzitetu Al-Azhar.</s><s>Po završetku studija vratio se u Palestinu gdje je neko vrijeme radio kao učitelj, a kasnije kao sudija u više palestinskih gradova.</s><s>Nakon osnivanja države Izrael kao i veliki broj njegovih sugrađana biva protjeran u susjedni Libanon (1948).</s><s>Kasnije će raditi kao profesor na Fakultetu islamskih nauka u Amanu gdje će 1953. godine osnovati Hizb ut-Tahrir.</s><s>Nakon što je postavio temelje pokretu Takijudin al-Nabhani se u potpunosti posvetio širenju ideja pokreta i jačanju njegovog članstva.</s><s>Djelovao je ne samo u Jordanu već i susjednoj Siriji i Libanonu.</s><s>Umro je u Libanonu 1979. gdje je i pokopan.</s><s>Nakon smrti osnivača vodeću ulogu u stranci uzima Abdul-Kadim Zalum, također rođeni Palestinac iz Hebrona (arap. al-Halil).</s><s>Zalum je široj javnosti poznat po svoj knjizi Ovako je srušen kalifat, koja se smatra ideološkim pamfletom pokreta.</s>

<s>Učenje 
Pripadnici Hizb ut-Tahrira za sebe tvrde da su samo jedna od islamističkih grupa, te da ne izlaze iz okvira sunitskog učenja.</s><s>Prvobitni cilj za koji se zalažu jest osnivanje islamske države u nekoj od arapskih država koja će biti osnova za ujedinjenje svih muslimanskih zemalja.</s><s>Ovo je podrazumijevalo da niti jedna država današnjice ne zaslužuje da nosi prefiks "islamska" i da niti jedno muslimansko društvo nije islamsko.</s><s>Ideološko vodstvo je trebalo uložiti mnogo truda kako bi se članstvo uvjerilo u ovako radikalne postavke.</s><s>Upravo zato je prva točka u metodologiji pokreta bila i ostala: ideološko pripremanje pojedinca, zatim grupe (odnosno čitave zajednice) za prihvaćanje njihove vizije islamizacije društva.</s><s>Tek nakon okupljanja "kritične mase" ideološki potkovanih i odlučnih pojedinaca prelazi se na preuzimanje vlasti.</s>

<s>Za provođenje ovog plana u stvarnost ideolozi pokreta su napravili operativni plan prema kome su na vlast trebali doći za trinaest godina.</s><s>Nije slučajno da su odredili broj od trinaest godina, jer je trinaest godina Muhamed proveo u Meki pripremajući muslimansku zajednicu za osnivanje islamske države u Medini.</s><s>Kada se uspostava islamske države nije desila u predviđenom roku, izmijenili su plan dajući sebi dodatnih trideset godina za preuzimanje jedne od arapskih država.</s><s>Insistiranje na tome da zemlja oko koje će se okupiti ostale muslimanske zemlje treba biti arapska je, prema mišljenju velikog broja analitičara, posljedica nacionalističkih tendencija pod kojima se pokret našao u prvim godinama svog osnivanja.</s><s>Ideje arapskog nacionalizma su, preko osnivača Hizb ut-Tahrira koji je u ranim 1950-im bio jedan od zagovornika tada aktualnog arapskog nacionalnog buđenja, definirale ideološku pozadinu pokreta.</s><s>Nacionalistički stavovi Takijudina al-Nabhanija se mogu jasno vidjeti u njegovoj knjizi Poruka Arapa koju je izdao 1950. odnosno tri godine prije osnivanja stranke.</s><s>Glavne prepreke za neuspostavljanje islamske države u predviđenom roku al-Nabhani je sumirao u par točaka i time je definirao prioritetne probleme koje pokret mora riješiti:
 neislamske ideologije koje se šire u muslimanskim zajednicama
 obrazovni sistemi koje su uspostavili kolonizatori i koji baštine neislamsku tradiciju
 razvoj određenih kulturno-umjetničkih disciplina (suprotstavljanje filmu, teatru i muzici koje po samoj njihovoj prirodi, neovisno o sadržaju, smatraju neislamskim) 
 konstatacija da muslimanska društva današnjice ne žive u skladu sa islamskim učenjem
 demokratizacija muslimanskih društava (prema njihovom mišljenju demokratija i islam su dva isključiva pojma)
Borba protiv ovih i sličnih problema postati će okosnica djelovanja pokreta.</s>

<s>Druga ključna odrednica, pored arapskog nacionalizma, koja je odredila ideološki profil Hizb ut-Tahrira preko njenog osnivača jeste pripadnost al-Nabhanija pokretu Muslimanskog bratstva.</s><s>Naime, al-Nabhani je duži niz godina bio član jordanskog ogranka ovog pokreta.</s><s>Bio je redovan gost na svim njihovim skupovima, držeći prigodne govore na svim simpozijima i seminarima.</s><s>U svojim predavanjima je često citirao tvrdnje ili prerađivao ideje Sajida Kutba.</s><s>Međutim, nakon što je na jednom od svojih predavanja u Jeruzalemu kritizirao, ono što je on smatrao, pretjeranim insistiranjem dijela Muslimanske braće na promoviranju moralnih vrijednosti na račun drugih vidova islamističkog aktivizma, al-Nabhani je ušao u žučnu raspravu sa pripadnicima Muslimanskog bratstva nakon čega je počeo izdavati vlastite proglase.</s><s>Kako bi dodatno argumentirao takvu kritiku napisao je knjigu Al-Takattul al-Hizbi ("Struktura stranke").</s>

<s>Njegovo odcjepljenje od pokreta i osnivanje vlastite stranke imalo je poražavajuće posljedice za popularnost Muslimanskog bratstva ne samo u Jordanu već i u svim drugim zemljama Bliskog Istoka gdje je djelovalo.</s><s>Nije razlog tome bilo to što je al-Nabhani uspio pridobiti veći broj simpatizera Muslimanske braće već što je po prvi put zbunio širi sloj slabije obrazovanih arapskih masa, koji su generalno bili osnovna glasačka mašinerija Bratstva.</s><s>Osnovna argumentacija članova Muslimanske braće kojom su nastupali pred sve izbore bila je do kosti pojednostavljena: mi predstavljamo "islamsku" opciju, a svi ostali "neislamsku".</s><s>U nedostatku prosvijetljene građanske mase i institucija civilnog društva ovo je bila više nego prihvatljiva argumentacija koja je redovno davala dobre rezultate.</s><s>Međutim, pojavom Hizb ut-Tahrira stvari su se zakomplicirale jer odtad su postojale dvije islamske opcije.</s><s>Podrška Muslimanskoj braći je ubrzano opadala, a popularnost Hizb ut-Tahrira se povećavala.</s>

<s>Ideolozi Muslimanske braće su u više navrata pokušali razuvjeriti al-Nabhanija tražeći od njega da se ponovo vrati u okvire pokreta.</s><s>Međutim, svi pokušaji su bili bezuspješni jer je on bio odlučan da istraje na svojoj verziji islamizacije društva.</s><s>U više navrata i sam Sajid Kutb je vodio rasprave s al-Nabhanijem s istim ciljem.</s><s>Ni to nije dalo rezultate.</s><s>U skoro svim osvrtima na Hizb ut-Tahrir koje je izdao pokret Muslimanske braće navodi se jedan takav susret između Kutba i al-Nabhanija u Jeruzalemu 1953. na kraju kojeg je ovaj prvi izreko svoje kasnije često citirano mišljenje o tahrirovcima: "Pustite ih!</s><s>Oni će završiti tamo gdje su Muslimanska braća počela".</s>

<s>Terorizam 
Hizb ut-Tahrir se vodi kao teroristička organizacija u Rusiji i Kirgistanu, a u Njemačkoj je zabranjen.</s>

<s>Povezano 
 Muslimansko bratstvo</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Službene stranice Hizb ut-Tahrira
  Hizb ut-Tahrir al-Islami (Islamic Party of Liberation), GlobalSecurity.org</s>

<s>Nastanci 1953.</s><s>Islamske organizacije
Islamizam
Sunizam
Terorizam</s>

