Mario Mikolić
<s>Mario Mikolić (Karojba, 24. ožujka 1937. – Pula, 28. kolovoza 2016.), jugoslavenski i hrvatski diplomat i povjesničar.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Rodio se 24. ožujka 1937. u Karojbi, od oca Antuna i majke Josipe.</s><s>Četverogodišnje osnovno obrazovanje završio je u Karojbi, a potom je u Biskupskom sjemeništu u Pazinu završio osmogodišnju klasičnu gimnaziju položivši veliku maturu.</s><s>Odustavši od svećeničkog poziva, odlučio je obrazovanje nastaviti na sveučilišnom studiju zbog čega je na Gimnaziji »Otokar Keršovani« u Pazinu polagao šesti, sedmi i osmi razred i veliku maturu, što je uspješno dovršio u jesen 1956.</s><s>Na Odsjeku za povijest Filozofskog fakulteta u Zagrebu diplomirao je u veljači 1974. kao izvanredni student, a 1996. na istom fakultetu obranio je disertaciju Istra u politici susjednih zemalja i velikih sila nakon kapitulacije Italije, stekavši stupanj doktora povijesnih znanosti.</s>

<s>Prvo zaposlenje, premda bez zasnivanja stalnog radnog odnosa, dobio je 1961. na Birotehničkoj školi u Zagrebu, a potom je 1963./1964. u Osnovnoj školi u Karojbi zasnovao stalni radni odnos kao nastavnik.</s><s>Okončavši 1965. vojnu obvezu, postao je kustos u Muzeju narodne revolucije Istre u Puli, a zatim je kao samostalni politički radnik prešao u Općinski komitet Saveza komunista Hrvatske, gdje je istovremeno obnašao mnoge društvene funkcije (vijećnik Skupštine općine Pula izabran u Mjesnoj zajednici »Mirna«, predsjednik Kulturno-prosvjetne zajednice općine Pula, predsjednik KUD-a »Matko Brajša Rašan« i član Predsjedništva Republičke samointeresne zajednice u oblasti kulture, predsjednik Povijesnog društva Istre i dr.).</s>

<s>S mjesta samostalnog političkog radnika u Puli upućen je u Savezni sekretarijat za vanjske poslove u Beogradu.</s><s>Poslije šestomjesečnih priprema imenovan je prvim sekretarom ambasade SFR Jugoslavije u Mogadishuu u Somaliji, gdje je službovao od 1977. do 1981.</s><s>Vrativši se u Jugoslaviju, živio je i radio u Beogradu.</s><s>Od 1984. do 1988. bio je savjetnik jugoslavenske ambasade u Londonu, gdje je bio zadužen za pitanja tiska i kulture te za pitanja u odnosima Velike Britanije s istočnim socijalističkim zemljama.</s><s>Po povratku u domovinu unaprijeđen je u zvanje opunomoćenog ministra (stupanj niži od ambasadora) i postavljen za šefa diplomatskog protokola Saveznog sekretarijata za vanjske poslove, dobivši priliku da se upozna i radno druži s nizom inozemnih predsjednika, premijera i ministara vanjskih poslova.</s><s>Na toj funkciji nazočio je događanjima koji su neposredno prethodili disoluciji SFRJ (Deveti samit nesvrstanih zemalja 1989. u Beogradu na kojem je posljednji put sudjelovala Jugoslavija, Četrnaesti kongres SKJ, niz sastanaka vrhova jugoslavenskih republika s međunarodnim posrednicima održanih diljem Jugoslavije).</s>

<s>U veljači 1991. na poziv predsjednika RH Franje Tuđmana napustio je Beograd i prešao u Zagreb, gdje je u Uredu predsjednika RH postavljen za šefa Protokola predsjednika RH, zadržavši zvanje opunomoćenog ministra.</s><s>Time je od posljednjeg šefa protokola SFRJ postao prvi šef protokola RH.</s><s>Po nalogu predsjednika Tuđmana, utemeljio je Državni protokol RH i istodobno je imenovan njegovim prvim ravnateljem.</s><s>Posebnim ukazom predsjednik Tuđman dodijelio mu je zvanje veleposlanika u Ministarstvu vanjskih poslova.</s><s>Za to je vrijeme pratio predsjednika Tuđmana na brojnim državničkim putovanjima u zemlji i inozemstvu (Ženeva, New York, Washington, London, Bonn, Pariz, Santiago de Chile, Buenos Aires, Peking i dr.).</s>

<s>Osmislio je sve diplomatske dokumente za državne potrebe te državni ceremonijal – obrednik za razne prigode.</s><s>Nakon što je 1994. utemeljena Diplomatska škola (od 1996.</s><s>Diplomatska akademija), bio je na njoj redoviti predavač prepoznat i priznat kao vrsni praktičar i teoretičar u području diplomacije, protokola, vanjske politike i međunarodnih odnosa.</s><s>Napisao je dva udžbenika o državnom protokolu, Diplomatski protokol: praksa u Republici Hrvatskoj i neke praktične upute (1995.) i Diplomatski i poslovni protokol (2002.), što su bile prve knjige te vrste javno objavljene na prostoru nekadašnje SFRJ.</s>

<s>God. 1996. imenovan je opunomoćenim veleposlanikom RH u Kopenhagenu, gdje tokom čitava mandata od 1996. do 2000. vršio diplomatsku službu za područje Danske i Islanda, a dvije godine i za područje Kraljevine Norveške.</s><s>Po povratku iz Danske postavljen je za šefa diplomatskog protokola Ministarstva vanjskih poslova, a 2002. imenovan je opunomoćenim veleposlanikom u Kijevu, gdje ostaje do 2006. i umirovljenja.</s><s>Za svoj diplomatski rad primio je niz odlikovanja.</s>

<s>Uz rad na diplomatskim poslovima, Mikolić se usporedno bavio i znanstveno-istraživačkim radom o novijoj povijesti Istre.</s><s>Osim knjige Istra 1941.-1947.: godine velikih preokreta (2003.), temeljene na doktorskoj disertaciji, objavio je niz znanstvenih rasprava i stručnih članaka u raznim časopisima, zbornicima i novinama u Hrvatskoj.</s><s>U pulskom dnevniku Glasu Istre objavio je veći broj tekstova, feljtona i analiza, posebice na temu vanjske politike, kao i novije povijesne problematike.</s>

<s>Umro je 28. kolovoza 2016. u Puli.</s>

<s>Odlikovanja</s>

<s>Hrvatska
  Red hrvatskog trolista
  Spomenica domovinskog rata
  Spomenica domovinske zahvalnosti</s>

<s>Ukrajina
  kavalir Ordena za zasluge III. stupnja (2006.)</s>

<s>Djela</s>

<s>Diplomatski protokol : praksa u Republici Hrvatskoj i neke praktične upute (1995.)
 Istra u politici susjednih zemalja i velikih sila nakon kapitulacije Italije (1996.)
 Diplomatski i poslovni protokol (2002.)
 Istra 1941.-1947. : godine velikih preokreta (2003.)</s>

<s>Vidi još</s>

<s>vanjska politika SFRJ
 vanjska politika Hrvatske</s>

<s>Izvori</s>

<s>Jugoslavenski diplomati
Hrvatski diplomati
Jugoslavenski historičari
Hrvatski povjesničari
Biografije, Pula</s>

