Vreme (filozofija)
<s>Vreme je jedan od osnovnih pojmova u filozofiji.</s><s>Vreme se općenito određuje kao dimenzija sleda bića jednog nakon drugog, bivanja stvari u promeni njihovog nastajanja i nestajanja, za razliku od prostora kao dimenzije koja omogućuje opstanak bića jednoga pored drugog.</s>

<s>Povijest</s>

<s>Zaratustrizam</s>

<s>U persijskoj filozofiji, mazdaizmu, vreme se smatralno izvorom sveg pojavljivanja i postojanja, uključujući Boga i Đavola (Ahura Mazdu i Angra Mainju).</s><s>Vreme je nepokretni pokretač, budući da se samo ne kreće, a ipak upravlja svime.</s><s>U Iranu su takva umovanja dovela do pojave zurvanističkih škola, koje pretpostavljaju postojanje beskrajnog vremena kao prvog i najvišeg tvorca.</s>

<s>Neke škole indijske filozofije takođe su postavile vreme iznad svega.</s><s>Obzirom da se sve promene odigravaju u njemu, vreme je smatrano upraviteljem svemira: stvari se rađaju, menjaju i umiru pod dejstvom vremena, koje je vrhovni princip kosmičkog bivanja.</s><s>Ovakvi mislioci su poznati kao kalavadin, sledbenici »teorije vremena«.</s><s>Kalavada predstavlja indijsku paralelu zurvanizma.</s>

<s>Budistička filozofija</s>

<s>Budistička filozofija tvrdi da vreme nije supstanca, već samo niz: kontinuitet je iluzija.</s><s>Vreme je konstrukcija našeg mišljenja, baš kao i prostor.</s><s>Ova dva pojma zavise jedan od drugog, jer se vremenski sled podudara s razvijanjem nekog prostornog niza.</s><s>Vreme je samo menjanje i sled; u budizmu nema mesta nikakvoj produženoj sadašnjosti.</s><s>Samim tim što je trenutna, sadašnjost je već prošlost u času kada o njoj razmišljamo.</s><s>Čulni organi mogu da stupe u kontakt samo s pojedinim momentima, pa zato i opažanje može da bude samo trenutno, odmah prolazi, te je predstava o kontinuitetu čisto imaginarna.</s>

<s>Grčka filozofija</s>

<s>Heraklit je odredio vreme kao čisto menjanje tako da ono, u svojoj suštini, i jeste i nije.</s>

<s>Aristotel je smatrao da postojanje vremena zavisi od postojanja promene, zbog čega je postulirao večnost kretanja.</s><s>On je poimao vreme kao deljivi kontinuum, koji se ne može svesti na zbir nevremenih trenutaka, kao uslov promene i kretanja, koji se ne može svesti na promenu i kretanje, i kao broj koji se broji — sadašnjost je za vreme isto što i jedinica za brojni niz.</s><s>Aristotel definiše vreme kao „broj kretanja prema onome što je bilo ranije i što će biti kasnije”.</s><s>Ovaj pojam vremena ostaje merodavan vekovima sve do Njutonove teorije »apsolutnog vremena«.</s>

<s>Srednjovekovna filozofija 
Teškoće oko definisanja vremena označio je Avgustin sledećim, često citiranim rečima:</s>

<s>Avgustin je istakao da je vreme u neposrednom odnosu prema ljudskom vremenskom doživljaju: ono nije naprosto tok trenutaka, već i nešto subjektivno, pošto je duša svojim doživljajem sadašnjosti ujedinjena s budućnošću i prošlošću.</s>

<s>Novovekovna filozofija</s>

<s>Blez Paskal je vreme ubrajao u „jednostavne reči” (fr. mots primitifs) koje se ne mogu i koje i ne treba pokušavati definisati:</s>

<s>Isak Njutn je uveo koncept apsolutnog prostora i vremena svojim delom Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica.</s><s>Prema Njutnu, vreme i prostor su nezavisni aspekti objektivne stvarnosti:</s>

<s>Njutn je smatrao da prostor i vreme postoje po sebi, nezavisno od sveta koji u njima postoji, i postojali bi i da fizički svet uopšte ne postoji.</s><s>Prema Njutnu, koji je to shvatanje preuzeo od svog učitelja i neoplatoničara Isaka Baroua, sve su karakteristike vremena date a priori.</s>

<s>Kao hrišćaninu, Lajbnicu je smetalo Njutnovo shvatanje, jer, po hrišćanskoj dogmatici Bog je stvorio svet i, zajedno s njim i prostor i vreme.</s><s>Lajbnic je smatrao da bi prostor i vreme ostali samo Božje ideje da Bog nije stvorio svet.</s><s>Njutn je, u skladu s engleskom empirističkom tradicijom, smatrao da prostor i vreme nisu Božje ideje, već da predstavljuju zauvek dati senzorijum Boga, te da bi kao takvi postojali i da fizičkog sveta nema.</s><s>Lajbnicov je tvrdio da nema vremena bez promene.</s>

<s>Prema Kantu, vreme nije ništa što bi postojalo samo za sebe ili pripadalo stvarima kao njihova objektivna odredba.</s><s>On vreme shvata kao temeljnu misaonu kategoriju.</s><s>Kant tvrdi da se vreme kao i prostor ne može neposredno iskusiti već su to apriorni uslovi svekolikog iskustva.</s><s>Kant je smatra da je vreme „čista forma opažaja” koja se nalazi u ljudskom subjektu.</s><s>Opažaje čula čovek uvek prima u formi prostora („spoljašnjeg” čula) i u formi vremena („unutrašnjeg” čula).</s><s>Sva saznanja imaju datost obe ove „forme opažaja” kao nužnu pretpostavku.</s>

<s>Hegel sintetiše razna shvatanja vremena u sledećem pasusu:</s>

<s>Engels je smatrao da »osnovni oblici svakog bića jesu prostor i vreme« i »biće izvan vremena isto je takva krupna besmislica kao i biće izvan prostora«.</s><s>Niče nasuprot hrišćanske eshatološke koncepcije vremena postavlja svoju tezu o »večnom vraćanju istog«.</s>

<s>Savremena filozofija 
Anri Bergson (1859—1941.) je odbacio racionalistički pojam mehaničkog vremena kao spolja merljivog sleda i suprotstavio mu unutrašnje „pravo vreme” čistog trajanja.</s><s>Prema Bergsonu, vreme je „neposredna činjenica svesti”.</s><s>Huserl razlikuje kosmičko vreme od fenomenološkog vremena, unutrašnjega vremenskog doživljaja koje se ne može meriti jer je neprekidno i doživljeno.</s>

<s>Martin Hajdeger ukazuje na vreme kao obzor razumevanja bitka, a vremenitost označava kao temeljnu strukturu ljudskog postojanja, odakle proizlazi i njegova povesnost — simultanost prošlosti, sadašnjosti i budućnosti.</s>

<s>U Ajnštajnovoj teoriji relativiteta, vreme je i dalje kontinuum, ali više nije linearno već razgranato, što znači da u nekim slučajevima za dva vremenska trenutka ne možemo kazati niti da su jednovremeni niti da jedan od njih prethodi drugom (vidi relativnost istovremenosti).</s><s>Vreme je time prestalo da bude nešto što na jedinstven način obuhvata sve događaje i umesto toga je postalo lokalno, nerazdvojno povezano s mestom događanja.</s><s>Vreme se u savremenoj fizici tretira kao četvrta koordinata vreme-prostora i uslovljeno je kretanjem.</s>

<s>Literatura</s>

<s>Filozofija, Enciklopedijski leksikon, Mozaik znanja, Beograd 1973.</s><s>Đuzepe Tuči, Istorija indijske filozofije.</s><s>NOLIT, Beograd, 1982.</s><s>Filozofijski rečnik, Matica Hrvatska, Zagreb 1984.</s><s>Branko Pavlović, Filozofski rečnik, Plato, Beograd, 1997.</s><s>Miloš Arsenijević, Vreme i vremena.</s><s>Dereta, Beograd 2003.</s><s>Kembridžova ilustrovana istorija religije, Stylos.</s><s>Novi Sad, 2006.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vidi još 
 Vreme
 Prostor
 Večnost</s>

<s>Filozofska terminologija
Vrijeme</s>

