Mihail Glinka
<s>Mihail Ivanovič Glinka (; Novospaskoje, 1. jun 1804 — Berlin, 15. februar 1857) bio je prvi ruski kompozitor koji je zadobio široko poštovanje u svojoj zemlji i često se smatra ocem ruske klasične muzike.</s><s>Glinkine kompozicije su imale veliki uticaj na buduće ruske kompozitore, posebno na rusku petorku, koji su sledeći se njegovim primerom napravili prepoznatljiv ruski stil klasične muzike.</s><s>Njegova najpoznatija dela su opere „Ivan Susanjin“, „Ruslan i Ljudmila“, orkestarsko delo „Kamarinskaja“, simfonija „Noć u Madridu“, kao i solo-pesme.</s>

<s>Biografija</s>

<s>Glinka je tvorac ruske nacionalne opere.</s><s>Njegov rad se ogleda u stvaranju nacionalnog stila, tj. stvaranju ruske nacionalne muzike.</s><s>Poreklom je iz bogate porodice.</s><s>Tokom ranog detinjstva, živeo je na selu sa bakom koja se brinula o njemu.</s><s>Nakon njene smrti, Glinka se seli kod ujaka gde ima prilike da sluša muziciranje kućnog orkestra.</s><s>Tu se susreće sa Mocartovim, Hajdnovim i Betovenovim delima.</s><s>Uskoro i sam počinje da svira klavir i violinu.</s><s>Pokazuje interes za nacionalnu umetnost, posebno narodne pesme.</s><s>Pored toga, uči geografiju, kao i ruski, nemački i francuski jezik.</s><s>Godine 1817, sa napunjenih 13 godina, odlazi na studije u Sankt Peterburg.</s><s>Međutim, Glinku privlače dostignuća Zapada i tamo vidi mogućnost svog daljeg usavršavanja.</s><s>Na preporuku lekara, Glinka odlazi u Italiju 1830. godine.</s><s>U Italiji upoznaje mnoge slavne kompozitore, između ostalog Feliksa Mendelsona i Hektora Berlioza.</s><s>U Italiji mu se rodila ideja o ruskoj nacionalnoj operi.</s><s>I pored želje da ostane u Italiji, očeva smrt ga primorava da se, nakon tri godine boravka, vrati u Rusiju.</s><s>Tu počinje da radi na prvoj operi.</s><s>Reč je o operi „Ivan Susanjin“, poznate još i kao „Život za cara“, koja je premijerno izvedena 1836. u Petrogradu.</s><s>Ona doživljava neuspeh kod ruske aristokratije koji je nazivaju kočijaškom muzikom.</s><s>Međutim, Glinka nastavlja sa radom.</s><s>Kada njegova sledeća opera „Ruslan i Ljudmila“ na Puškinov tekst doživi neuspeh, Glinka zauvek napušta Rusiju.</s><s>Odlazi u Pariz, zatim u Španiju, gde proučava španski folklor.</s><s>Tu dobija inspiraciju za njegovu najpoznatiju simfoniju „Noć u Madridu“.</s><s>Umire u Berlinu 1857. godine.</s>

<s>Način na koji je Glinka tretirao orkestar u svojim operama uticao je na dalji razvoj ruske orkestarske muzike.</s><s>Njegova dela su imala veliki uticaj na kasnije ruske kompozitore, a naročito na članove „Ruske petorke“.</s>

<s>Dela</s>

<s>Opere:
 Ivan Susanjin
 Ruslan i Ljudmila
 Knez Holmski (nedovršena)
 Simfonija u B-duru
 Dve španske uvertire:
 Aragonska hota
 Sećanje na letnju noć u Madridu
 Orkestarska fantazija Kamarinskaja (prvobitan naziv: Svadbena pesma i igra), napravljena na dva ruska napeva
 Dva gudačka kvarteta
 Sekstet za gudački kvintet i klavir
 Trio pathetique
 Kantate
 Solo-pesme
 Oko 40 kompozicija za klavir</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s>http://www.zanimljivamuzika.com/2008/06/otac-ruske-opere/</s>

<s>Ruski kompozitori</s>

