Herkul na Eti
<s>Herkul na Eti ()  jest fabula crepidata (rimska tragedija s temom iz grčke mitologije) od 1996 stihova, koja je sačuvana u rukopisima s tragedijama Lucija Aneja Seneke.</s><s>Tragedija obrađuje mit o tome kako je Herkula izdala njegova ljubomorna supruga Dejanira, što se zavšilo Herkulovom smrću i apoteozom.</s><s>Ova duga i monotona drama razlikuje se od Sofoklovih Trahinjanki, koje obrađuju isti mit, a zbog mnogih slabosti neki ispitivači zaključuju da djelo nije Senekino.</s>

<s>Autorstvo
Već je Daniel Heinsius u 17. stoljeću doveo u pitanje Senekino autorstvo Herkula na Eti, a većina suvremenih kritičara slaže se da ovu dramu u današnjem obliku nije napisao Seneka.</s><s>Tragedija ima mnogo manjih razlika u stilu o odnosu na ostale Senekine drame, koje "sugeriraju bitno drugačiji pristup dramaturgiji".</s><s>Osim toga, Herkul na Eti je otprilike dvostruko duži od ostalih Senekinih drama i zapravo je najduža drama koja je sačuvana iz antike.</s>

<s>Herkul na Eti sadrži brojne odlomke iz drugih Senekinih tragedija koji su izvučeni iz konteksta, prerađeni i umetnuti u komad.</s><s>Zaključak predstave sadrži snažnu stoičku temu kakve nema u drugim Senekinim dramama.</s><s>Međutim, još uvijek postoje znanstvenici koji ovo djelo brane kao autentičnu Senekinu tragediju (iako napisanu na brzinu) ili tvrde da je neka kasnija ruka preradila nepotpuni fragment.</s><s>Kritičari koji podržavaju ovo stajalište smatraju da je prvu trećinu drame (stihovi 1–705) izvorno mogao napisati Seneka, ali da kraj drame nije njegov.</s>

<s>Lica
Herkul, sin Jupitera i Alkmene
Jola, kćerka Eurita, kralja Ehalije
dadilja (nutrix)
Dejanira, kćerka Eneja, kralja Etolije, supruga Herkulova
Hil, sin Herkula i Dejanire
Alkmena, kći Elektriona, kralja Mikene
Filoktet, kraljević u Tesaliji i prijatelj Herkulov
Liha (nijemi lik), sluga Herkulov
kor Etoljanki, odanih Dejaniri 
kor zarobljenih žena iz Ehalije, koje su u Jolinoj pratnji.</s>

<s>Zaplet
Dugi, herojski život Herkulov približio se svom kraju.</s><s>Završio je svojih dvanaest velikih zadataka koje mu je Euristej zadao zbog Junonine mržnje.</s><s>Njegova najnovija pobjeda bila je nad Euritom, kraljem Ehalije.</s><s>Herkul je ubio kralja i zbacio njegovu obitelj s vlasti, jer ovaj nije htio Herkulu dati svoju kćer Jolu za ženu.</s><s>I sada junak, svladavši svijet i Plutonovo podzemno carstvo, prinosi žrtvu Jupiteru Kenejskom i moli se da konačno bude primljen na nebo, u svoj pravi dom.</s>

<s>Dejanira teško pati jer gleda kako njezin suprug Herkul u odnosu na nju prednost daje Joli, kćerki Eurita, kralja Ehalije.</s><s>Stoga šalje Herkulu ogrtač koji je bio namočen krvlju kentaura Nesa, smrtno ranjenog strelicom kojom ga je pogodio Herkul i koja je bila otrovana Hidrinim otrovom (žuči).</s><s>Dejanira, naime, vjeruje da je to najbolji način kojim će povratiti Hekulovu ljubav, jer ju je u to uvjerio Nes svojim umirućim riječima.</s><s>Međutim, čim je Herkul obukao ogrtač, otrov ga je zapalio, a vatra se prilijepila za Herkulovo tijelo, progorjela mu meso i doprla do samih kostiju.</s><s>Kad je Dejanira shvatila Nesovu obmanu, osudila je sebe na smrt.</s><s>Herkul, nakon što je ubio Lihu, slugu koji mu bijaše donio smrtonosni ogrtač, Filoktetu zavještava na samrti svoj luk i strijele, zapovijeda da ga se postavi na pogrebnu lomaču na planini Eti i da tu bude spaljen skupa sa svojom toljagom i kožom nemejskog lava.</s><s>Potom se sjena Herkulova ukazuje majci Alkmeni i tješi je da je uvršten među bogove.</s>

<s>Prvi čin
Prva scena, kojoj slijedi nastup kora, postavljena je na Eubeji, gdje Herkul, koji je trebao prinijeti žrtve na rtu Keneju, govori o svojoj želji da zauzme mjesto među bogovima na nebu, budući da je to svojim pothvatima zaslužio.</s><s>Ostatak radnje odvija se u Trahinu.</s><s>Herkul se žali što još nije primljen na nebo, gdje se, kao sazviježđa, nalaze čudovišta koja je on pobijedio i oni koji su inferiorni u odnosu na njega, kao što su Bakho i Perzej.</s>

<s>Jola se pridružuje koru zarobljenica iz Ehalije te oplakuje uništenje svoje zemlje, ubojstvo svog oca, brata Tokseja i druge rodbine i, na kraju, vlastiti ropski položaj.</s>

<s>Drugi čin
Dejanira, bijesna od ljubomore, kad ugleda Jolu, razmišlja o u osveti i šalje Herkulu ogrtač namočen otrovom.</s><s>Dadilja je pokušava odvratiti od osvete: ako ubije dobročinitelja svijeta, bit će izložena općoj omrazi; osim toga, Herkulova je ljubav nestalna i njegova naklonost prema Joli brzo će iščeznuti i on će se vratiti njoj, svojoj supruzi.</s><s>No, Dejanira kod sebe primjećuje nedostatak mladosti koja prolazi.</s><s>Dadilja joj predlaže da upotrebi magiju kako bi ponovo osvojila Herkula, a onda joj Dejanira otkriva tajnu: jednom ju je kentaur Nes pokušao silovati i zbog toga ga je Herkul ubio, ali kentaur joj je na samrti dao malo svoje krvi i rekao joj da će joj ona poslužiti kao ljubavni napitak.</s><s>Pošto je prizvala Kupidona, Dejanira predaje Lihi ogrtač natopljen napitkom da ga odnese na dar Herkulu.</s>

<s>Drugi kor, koji čine Etoljanke, oplakuje sudbinu Dejanire, iskazuje joj svoju odanost, izražava svoju nesklonost ljudskoj ambiciji, škrtosti, raskoši i drugim frivolnim ljudskim nastojanjima te hvali vlastite skromne životne uvjete.</s>

<s>Treći čin
Dejanira se vraća na scenu prestravljena.</s><s>Kaje se zbog svog osvetničkog plan, kad spozna kakvu je opasnost otrov izazvao i kakva se nesreća dogodila sad, kad je otrov bio izložen sunčevoj svjetlosti.</s>

<s>Odmah potom ulazi Hil, proklinjući majku: navukavši na sebe ogrtač koji mu je Dejanira poslala, Herkul je prinio žrtvu Jupiteru i odmah počeo ispuštati jezive jauke.</s><s>Potom je dohvatio Lihu i bacio ga daleko, pa se ovaj razmrskao u komade, a sam je Herkul neuspješno pokušao strgnuti sa sebe ogrtač, "koji je postao dio tog jezivog tijela" (stihovi 830-831).</s>

<s>Saznavši od Hila za nesreću koju je ovaj kobni dar izazvao, Dejanira se odlučuje ubiti.</s><s>Priziva na sebe Jupiterove munje, dok je dadilja pokušava uvjeriti da njezin zločin nije bio svjesno izvršen; na onom svijetu čekaju je poznate grešnice kakve su Medeja i Danaide.</s><s>Zatim Dejanira traži od Hila da je ubije i u svom deliriju vidi kako joj dolaze Furije.</s><s>Izlazi, u sinovljevoj pratnji, koji je riješio spriječiti je u naumu da se ubije.</s>

<s>Kor pjeva o tome kako je sve podložno smrti, budući da je prigoda toliko sugestivna, jer Herkulova snaga slabi.</s><s>Hvale Orfejeve riječi da "ništa što je rođeno ili nastalo nije trajno" te istovremeno pjevaju stihove u slavu Orfejeve božanske umjetnosti.</s>

<s>Četvrti čin
Herkul se s mukom i tugom žali zbog svoje nezaslužene patnje i zbog toga što je osuđen na neslavnu smrt, posebno onu koja je posljedica ženske izdaje.</s><s>Moli Sunce da napusti nebo, jer njegova smrt prijeti svjetskom poretku i Jupiterovoj vladavini, protiv koje će ustati Giganti i Titani, predvođeni Plutonom.</s><s>Dugo govori o prirodi i porijeklu bogova.</s>

<s>Dolazi Alkmena, koja tješi Herkula, žaleći za njegovom tužnom sudbinom.</s><s>Moli ga da ne plače, a Herkul odgovara da to nikada ne bi činio, ali ovoga puta neprijatelj je nepobjediv.</s>

<s>Nakom što je Herkul dočarao viziju raja, u kojoj ga Junona prihvaća među bogove kao Hebinog supruga i stoga svoga zeta, stiže Hil, koji govori Herkulu da se Dejanira ubila, nakon što je uvidjela da ju je Nes prevario.</s><s>Tada Herkul prepoznaje proročanstvo koje mu je predskazalo smrt te traži od Filokteta da za njega podigne lomaču, a od Hila da se oženi Jolom; majku tješi time kako su njegovi pothvati potvrdili da on vodi porijeklo od Jupitera.</s>

<s>Kor preklinje Feba da navijesti cijelom svijetu Herkulovu smrt: oni predviđaju Herkulovu apoteozu i mole Jupitera da u budućnosti više ne bude tirana, divljih zvijeri ili čudovišta; a ako ih bude, da se rodi novi Herkul kao osvetnik takvih nedaća.</s>

<s>Peti čin
Filoktet objavljuje da je Herkul umro i da je njegovo tijelo izloženo.</s><s>Pošto je od Alkmene zatražio da ne plače, kako ne bi pričinila radost svojoj suparnici Junoni, Herkul se popeo na lomaču i zamolio oca Jupitera da ga primi među zvijezde, a potom se bacio u plamen i mirno sačekao da ga svlada smrt.</s>

<s>Na scenu se vraća Alkmena, koja oplakuje vlastitu nesreću, koju je prouzročila Herkulova smrt.</s><s>Noseći sinovljeve ostatke, tako sitne u odnosu na njegov ogroman rast, ona pjeva pogrebnu tužbalicu, plačući zbog prijetnji koje se nadnose nad njom, prijetnji sinova Titana koje je Herkul ubio i prijetnji svoje božanske suparnice.</s>

<s>Herkul, uzdignut među bogove, tješi svoju ožalošćenu majku.</s><s>Na Alkemnino pitanje o tome gdje se Herkul sad nalazi, odgovara herojev glas: smrtni dio njegovog bića očišćen je vatrom, a on je prenesen na nebo.</s>

<s>Kor odaje zahvalnost za Herkulovu apoteozu i spreman je štovati novo božanstvo.</s><s>Vrlina, kaže kor, nikada ne umire; takoje dobročinitelj svijeta došao u posjed gromova, koji predstavljaju Jupiterovu moć.</s>

<s>Izvori
Prva četiri čina slijede osnovnu strukturu Sofoklove tragedije Trahinjanke, Glavna je razlika u tome što, za razliku od Sofoklove tragedije, Dejanira u Herkulu na Eti nije prikazana kao nježna i privlačna, nego kao ludo ljubomorna osoba.</s><s>Scene koje opisuju Herkulovo samožrtvanje i apoteozu na samom kraju možda su za uzor imale Ovidijeve Pretvorbe (IX, 229-272), budući da u Sofoklovoj drami takvih scena nema.</s>

<s>Vidi još
 Senekine tragedije
 Teatar u starom Rimu</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Seneka Mlađi
Djela 1. vijeka</s>

