Navodni državni udar u Turskoj 1993.
<s>Državni udar u Turskoj 1993. godine je izraz kojim se u dijelu turske javnosti opisuje niz naizgled nevezanih događaja koji su se zbili početkom 1993. godine, te za posljedicu imali propast pokušaja tadašnje turske vlade da se kurdsko-turski sukob riješi političkim putem, a što se pripisuje aktivnostima tzv. Duboke države koja se njima protivila.</s><s>Do njih je došlo nakon što je predsjednik Turgut Ozal, uvjeren da se Kurdi nakon Prvog zaljevskog rata i uspostave de facto nezavisne kurdske države pod američkom zaštitom na sjeveru susjednog Iraka, više ne mogu poraziti vojnim i policijskim putem, predložio da se donesu reforme kojim bi Kurdi na istoku Turske dobili politička i druga prava.</s><s>Prije nego što je njegov prijedlog formalno usvojen, 17. februara 1993. godine je general Eşref Bitlis, glavni zagovornik Ozalovog plana, smrtno stradao u avionskoj nesreći.</s><s>Usprkos toga, 20. marta je Radnička partija Kurdistana proglasila jednostrano primirje.</s><s>Međutim, 17. aprila je Ozal umro, prema službenoj verziji od srčanog udara, dok danas mnogi u Turskoj smatraju da je u pitanju bilo trovanje.</s><s>Ubrzo nakon toga je primirje 24. maja prekinuto napadom pripadnika PKK na nenaoružane turske vojnike, prilikom čega je masakrirano 33 ljudi.</s><s>Nakon toga su novi predsjednik Sulejman Demirel i premijerka Tansu Ciler usvojili tzv. Plan Zamak, kojim je intenzivirana vojna kampanja protiv PKK kao i policijska i obavještajna represija nad Kurdima, i time na dugo vrijeme obustavljeni svi pokušaji da se sukob riješi mirnim putem.</s>

<s>Godine 2013. je za vrijeme tzv. Ergenekonskih suđenja je Levent Ersöz, bivši žandarmerijski general i šef obavještajne službe JITEM, optužen za ubistvo predsjednika Ozala, ali su optužbe na kraju odbačene.</s>

<s>1993
Turska 1993
Historija Turske
Teorije zavjere</s>

