Psihologizam
<s>Psihologizam (grč. psyche - dah, duh, duša + grč. logos - riječ, mišljenje, nauka) je stajalište koje ulogu psihičkog života i značenje psihologije, njenih metoda i rezultata preuveličava do te mjere da sve iskustvo svodi na psihologijsko iskustvo, tako da bi se psihologija na kraju morala smatrati za jedinu nauku uopšte.</s><s>Riječ psihologizam (Psychologismus) prvi je put upotrijebio 1870. godine.</s><s>Johann Eduard Erdmann (1805-1892).</s>

<s>U filozofiji, psihologizam je stajalište prema kojem se problemi vezani za ljudsko znanje mogu riješiti psihološkim izučavanjem razvoja i toka mentalnih procesa.</s><s>Zagovornici ovog stajališta smatraju da bi psihologija trebala biti osnova drugim naukama.</s>

<s>Filozofija i psihologizam</s>

<s>Dok se filozofija bavi znanjem, odnosno kako nešto postaje znanje a da nije prosto vjerovanje ili uvjerenje, psihologija se bavi procesima i uslovima koji vode ka znanju; filozofija se bavi uzrocima, povodima, a psihologija razumom, rezonovanjem.</s><s>Filozofiju interesuje istina a psihologija se ne može uzdići iznad uvjerenja i primjenjuje psihološki koncept u interpretaciji historijskih događaja ili logičke misli.</s>

<s>Psihologizam je dugo vremena bio negiran i potiskivan u filozofiji (fenomenolog Edmund Husserl, 1859-1938) dok u novije vrijeme ponovo dobija pristalice i zagovornike.</s><s>Prema psihologizmu, psihologija ima središnju ulogu u uspostavljanju ili objašnjavanju ne-psiholoških vrsta činjenica ili zakonitosti i odnosi se na primjenu psiholoških tehnika na tradicionalne filozofske probleme.</s>

<s>Sociologija i psihologizam</s>

<s>Osnovna suština psihologizma u sociologiji sastoji se u nastojanju da se društvo objasni uz pomoć i naglašavanjem psihičkih karakteristika, stanja i odnosa između ljudi.</s><s>U savremenoj sociologiji, značajan broj pravaca ima izrazito psihologistički karakter.</s><s>Po svojoj suštini, koja proizilazi iz psihičkih karakteristika pojedinaca ili grupa, ovaj pravac se dijeli na individualno-psihologistički i kolektivno-psihologistički.</s>

<s>Tvorac individualno-psihologističkog pravca je francuski sociolog Gabriel Tarde (1843-1904) koji je zastupao mišljenje da je suština društva u svijesti pojedinaca.</s><s>Sociologija, ukoliko želi proučavati društvene pojave i procese, mora da postane "interpsihologija", nauka o psihičkim odnosima između pojedinaca.</s><s>Društvene pojave su rezultat podražavanja ili imitacija pojedinaca.</s><s>Tarde je također i tvorac teorije faktora u sociologiji.</s><s>Od svih faktora koji utiču na ponašanje pojedinaca i društva, Tarde posebno izdvaja podražavanje, suprotstavljanje i adaptaciju.</s><s>Psihološku introspekciju smatra za glavnu metodu u proučavanju društvenih pojava.</s><s>Superorganijski ili superindividualni društveni nivo, pored Tardea, branili su Herbert Spencer (1820-1903) i Émile Durkheim (1858-1917).</s>

<s>U okviru individualno-psihologističkog shvatanja poznata je instinktivistička teorija Williama McDougalla (1871-1938) koji smatra da društvene pojave nastaju kombinacijom raznih instinkata, kao što je radoznalost, sticanje, zbijanje u grupe, borbenost, samopotvrđivanje i sl.</s>

<s>Sigmund Freud (1856-1939), osnivač psihoanalize, smatra da su sve društvene pojave posebna transformacija i sublimacija polnog nagona - libida.</s><s>Bez obzira što polni nagon ima značajnu ulogu u društvu, ipak se ova psihoanalitička koncepcija ne može smatrati isključivo prihvatljivom.</s>

<s>Durkheim, kao predstavnik kolektivno-psihološke koncepcije u sociologiji, nastoji da društvene pojave i društvene procese objasni u cjelini, ne putem indivudalne svijesti, već preko posebne društvene svijesti, koja je izdignuta iznad pojedinaca ("svijest naroda", "psihologija naroda" i sl.) Durkheim smatra da je kolektivna svijest najviši oblik društvenog života, jer je ona svijest o svijesti.</s><s>Ona se nalazi izvan i iznad individualnog i prolaznog i vidi stvari samo u njihovom trajanju i bitnim aspektima.</s><s>Pojedinci prolaze, a kolektivna svijest ostaje.</s><s>Ona se ne mijenja svakom generacijom, nego suprotno, ona ih sjedinjuje.</s><s>Ona je nešto različito od individualne svijesti, iako se ostvaruje samo u individuama.</s><s>Pretpostaviti je da je opseg i sadržaj kolektivne svijesti različit kod pojedinaca – kod nekih je veliki a kod nekih je skroman. (Individualna svijest i kolektivna svijest evoluiraju.)</s>

<s>Da bi se prevazišle ovakve psihologističke koncepcije socijalnog ambijenta, razvijaju se socijalno-psihološke koncepcije društva.</s><s>U tim teorijama se nastoji uspostaviti veza između karakteristika individualne i društvene svijesti, što nije postignuto na jedinstven način.</s><s>Postavlja se pitanje šta je uzrok a šta posljedica.</s><s>George Herbert Mead (1863-1931), posmatra čovjeka kroz njegovo povezivanje s ponašanjem drugih ljudi, tj. u interakciji s drugim ponašanjima.</s><s>Tako, razvijajući se i kao društveno biće formira se i njegova svijest o samome sebi.</s>

<s>Nužno je da svaki pojedinac u interakciji zna interpretirati značenje i namjere drugih.</s><s>Ustvari, on uči preuzimati ulogu drugih – usvojiti stavove ili mišljenje drugih ljudi o vlastitim postupcima.</s><s>Na taj način razvija pojam (misao) o sebi sa stanovišta drugog i postaje svjestan tuđih mišljenja o sebi. (I pojedinac utiče na grupu i grupa utiče na pojedinca!).</s><s>A, prema Anthony Giddensu (1938-), elementarna socijalna činjenica je "svijest o vrsti", koja služi svakom pojedincu da u grupi prepoznaje druga bića i da prema njima usmjerava svoje ponašanje, iz čega on zaključuje da slijedi formiranje klasne svijesti i ponašanje pojedinca unutar jedne klase.</s>

<s>Biheviorizam i psihologizam</s>

<s>Posebna varijanta sociopsihologističkih koncepata društva i pojedinih društvenih pojava je biheviorizam (ponašanje u različitim uslovima – manifestacija reagiranja).</s><s>Uopšteno govoreći, biheviorizam je stav, ponašanje, a preciznije - to je doktrina.</s><s>Oni koji izučavaju biheviorizam trebaju, kao teoretičari psihologije, tražiti biheviorističke dokaze za bilo koju psihologijsku hipotezu.</s><s>Za njih, nema vidljive razlike između dva stanja uma ukoliko ne postoji vidljiva razlika u ponašanju pridružena svakom od tih stanja uma.</s>

<s>Prema ovim tvrdnjama, ako se svaka uzme zasebno, mogu se formirati i vrste biheviorizma: metodološki, psihološki i analitički (također i filozofski ili logički).</s><s>Ovim pravcem se u sociologiji i psihologiji nastoji izgraditi koncepcija po kojoj se unutrašnja stanja pojedinca objašnjavaju i proučavaju na osnovu njegovih vanjskih, fizičkih manifestacija.</s><s>Uzima se ponašanje kao reakcija prema sredini u kojoj čovjek živi, ne samo u funkcionalnom odnosu prema unutrašnjim karakteristikama pojedinaca.</s><s>Posmatrano u cjelosti, psihološki pravac u sociologiji, pored brojnih ograničenja, predstavlja doprinos u razvoju sociologije jer je, usmjeravajući pažnju na probleme psihologije pojedinaca ili psihologije masa, od kolektivne psihologije, odnosno društvene svijesti, stvorio osnovu za proučavanje ovih dimenzija društvene realnosti.</s>

<s>Kritika psihologizma</s>

<s>John Stuart Mill (1806-1873) je u svom djelu System of Logic zagovarao ideju da su prijedlozi u matematici generalizacija određenih iskustava.</s><s>Empiričari su tvrdili da matematički koncepti ne postoje nezavisno i da proizilaze iz iskustva čovjeka.</s><s>Koncept brojeva, na primjer, stvoren je činom brojanja.</s><s>Filozofi psihologizma drže se ideje o psihološkom porijeklu matematičkih koncepata.</s><s>Gottlob Frege (1948-1925), u radu Grundgesetze der Arithmetik, oštro je kritikovao ove navode, tvrdeći da univerzalnost matematike ne proizilazi iz mentalnih iskustava, već iz njenih logičkih karakteristika.</s><s>Kritičari i tumači Millove filozofije logike nisu uspjeli postići konsenzus o tome da li je Mill bio psihologistički mislilac.</s><s>Millov stav o odnosu (deduktivne) logike i psihologije je "frakturiran".</s><s>Neki elementi ga vode prema snažnom psihologističkom stavu a drugi ga odvode od njega: negdje Mill insistira da logika zavisi od psihologije a drugdje negira tu zavisnost.</s>

<s>Edmund Husserl (1859-1938) je u Philosophy of Arithmetic pokučao izvesti principe aritmetike iz psiholoških fenomena.</s><s>Frege je kritikovao Husserlov stav i označio ga kao psihologizam.</s><s>U odgovoru na Fregeovu kritiku, Husserl je preispitao svoj stav i odustao od svojih ranijih navoda.</s><s>Husserl se odvojio od psihologizma i izradio temeljitu kritiku u radu Logical Investigations.</s><s>Husserl je tvrdio da su logički principi univerzalni, a priori istine koje se ne mogu reducirati na prirodne činjenice, dok je psihologizam obuhvatao skepticizam i relativizam, koji negiraju svaku mogućnost takve a priori i univerzalne istine.</s><s>Otklon od pshihologizma je bio veoma značajan za Husserla jer ga je doveo do fenomenologije koja je postala jedan od najznačajnijih filozofskih pokreta XX stoljeća.</s>

<s>Reference</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjski linkovi</s>

<s>Wolfgang Huemer: Husserl’s Critique of Psychologism and his Relation to the Brentano School  
 Husserl on the Critique of Psychologism 
 Books and Journal Articles On Behaviorism 
 Wuerzburg University: behaviourism
 Cambridge Center for Behavioral Studies</s>

<s>Filozofija
Sociologija</s>

