Četvrta Venezuelanska Republika
<s>Četvrta Venezuelanska Republika (španjolski: Cuarta República de Venezuela) je naziv za period u historiji Venezuele od 1958. do 1999. godine, koji je započeo državnim udarom 1958. godine, a završio donošenjem novog ustava, kojim je uspostavljena Peta Venezuelanska Republika.</s><s>Period Četvrte Republike, čiji su temelji postavljeni paktom iz Puntofija, bio je najplodniji demokratski period u historiji Venezuele, a bio je svojevrsna nadogradnja na kratkotrajni El Trieno Adeco, demokratski period od 1945. do 1948. godine.</s><s>Uz to, Četvrta Republika donijela je i značajan znanstveni te kulturni napredak za Venezuelu, ali i jačanje njezine uloge na svjetskom tržištu nafte.</s><s>Njezin kraj bio je povezan s usponom Huga Cháveza, čiji će dolazak na vlast zemlju uvesti u novi period autokracije i diktature.</s>

<s>Nakon uspješnog puča 1958. godine, general Marcos Pérez Jiménez, dotadašnji diktator, protjeran je iz zemlje.</s><s>Tri vodeće stranke u zemlji potpisale su pakt iz Puntofija s ciljem očuvanja demokratskog poretka i organiziranja narednih izbora.</s><s>Na općim izborima održanim kasnije iste godine, Demokratska akcija je osvojila većinu u parlamentu, dok je za predsjednika ponovo izabran Rómulo Betancourt.</s><s>Betancourtova vlada uvela je niz reformi, ograničila utjecaj naftnih kompanija i, na inicijativu ministra Péreza Alfonza, pomogla u osnivanju OPEC-a tokom 1960. godine.</s><s>Sljedeće godine donesen je i novi ustav kojim je definirana trodioba vlasti, ali i propagirano načelo prema kojemu je Venezuela priznavala samo demokratski izabranu vlast u stranim zemljama.</s>

<s>Međutim, novi režim imao je i svojih protivnika.</s><s>Dana 24. lipnja 1960., Betancourt je ranjen u pokušaju atentata organiziranom od strane dominikanskog diktatora Rafaela Trujilla; s druge strane, ljevičarske stranke isključene iz pakta iz Puntofija započele su oružanu pobunu uz podršku Castrove Kube.</s><s>Betancourta je 1963. godine naslijedio Raúl Leoni, poznat po javnim radovima i kulturnom napretku, čiji je mandat bio obilježen kontinuiranim gerilskim ustancima.</s><s>Na narednim izborima pobijedio je Rafael Caldera, za čijeg se mandata pojavila prilika da Venezuela ponovo preotme spornu regiju Guayana Esequiba od Gvajane; novi granični spor riješen je protokolom iz Port of Spaina iz 1970. godine.</s><s>Ipak, Caldera je uspio u onome u čemu njegovi prethodnici nisu, a to je bilo smirivanje gerilskih sukoba i pacifikacija zemlje.</s>

<s>Situacije se sredinom 70-ih godina naglo pogoršala, mahom zbog naftne krize, a kasnije i zbog nagomilanog duga prema MMF-u.</s><s>Kriza je kulminirala 1983. godine, kada je bolivar na Crni petak devalviran, što je bio potez koji je zemlju bacio u tešku ekonomsku krizu.</s><s>Predsjedničke administracije u ovom periodu bile su mahom nesposobne boriti se s krizom, što je dovelo do porasta korupcije i slabljenja venezuelanskog vanjskopolitičkog utjecaja; zbog spora oko Venezuelanskog zaljeva, Kolumbija i Venezuela su u ovom periodu imale najlošije odnose od nezavisnosti.</s><s>Unatoč pokušajima da se kriza stabilizira, problemi su postajali sve veći, a došlo je i do sve češćih narodnih ustanaka.</s>

<s>Tokom 1992. godine, Hugo Chávez je pokušao provesti dva neuspjela puča, što je izazvalo krizu vlasti razriješenu tek ponovnim dolaskom Rafaela Caldere na vlast 1994. godine.</s><s>Odmah po preuzimanju vlasti, Caldera se suočio s bankarskom krizom.</s><s>Potpuni raspad iskoristio je Chávez, koji je postajao sve popularniji te je 1998. godine izabran za predsjednika.</s><s>Njegova administracija donijela je novi ustav 1999. godine te je u narednim godinama uspjela donekle stabilizirati financijsku situaciju u zemljli, ali nauštrb demokratskog poretka.</s><s>Donošenjem Chávezovog "bolivarskog ustava", Četvrta Republika Formalno je prestala postojati, a zamijenila ju je Peta Venezuelanska Republika, koja figurira i danas, a znana je i kao Bolivarska Republika Venezuela.</s>

<s>Historija Venezuele</s>

