Planetarni prstenovi
<s>Planetarni prstenovi su sistem čestica rasutih na sličnom rastojanju od planete i time obrazujući celinu, tj. prsten oko svoje matične planete.</s><s>Sve planete Jupiterovog tipa imaju prstenove u ekvatorijalnom pojasu, unutar Rošeove granice.</s>

<s>Sastav 
	
Prstenovi se sastoje od čvrstih objekata različitih veličina.</s><s>Smatra se da su nastali raspadom nekog većeg objekta (satelita) i da su uhvaćeni gravitacijom nastavili da kruže oko planete.</s>

<s>Analizom spektra reflektovane Sunčeve svetlosti sa samih prstenova, utvrdilo se da se oni sastoje od velikom broja malih delova i da nisu kompaktna celina, kao što se isprva mislilo u prošlosti.</s><s>Oni kruže oko planete po Keplerovim orbitama.</s><s>Prstenovi su veoma tanki, ali se zato protežu daleko u širinu, i do 280.000 km, kao što je slučaj kod Saturna, kod kog su najuočljiviji.</s><s>Do kraja 70. godina 20. veka znalo samo za Saturnove prstenove koji su poznati još od početka teleskopske ere.</s><s>Uranovi prstenovi su otkriveni 1977. godine prilikom zvezdane okultacije sa planetom, 
a 1979.</s><s>Vojadžer 1 je otkrio Jupiterove prstenove.</s><s>Konačno, 1989. godine je otkriveno i da Neptun ima sistem prstenova.</s>

<s>Poreklo i formiranje</s>

<s>Pretpostavlja se da su prstenovi delovi raspalog satelita matične planete.</s><s>Recimo, da pri sudaru sudaru satelita sa nekim asteroidom može da dođe do nastanka velikog broja čestica u orbiti oko planete.</s><s>Tri stupnja formiranja:
 Orbitirajući oblak čestica i objekata dobija oblik tankog diska usled disipacije energije sudarima, ali i održanog momenta impulsa.</s><s>Kako je planeta na polovima spljoštena, samo je održan moment impulsa duž ose rotacije, zbog čega prsten leži u ekvatorijalnoj ravni planete.</s><s>Širenje samih prstenova (brzina delića u orbiti zavisi od udaljenosti od planete) zbog preraspodele momenta impulsa među česticama usled sudara.</s><s>Delovi prstena se sudaraju usled perturbacija pri kretanju, međutim ti sudari nisu drastični.</s><s>Dolazi do “drobljenja” većih particija.</s><s>Usled ovakvih sudara dolazi do blagog rasejavanja prstenova, jer sitne čestice koje tako nastanu lako mogu da se raspu u međuplanetarni prostor pod uticajem solarnog vetra.</s>

<s>Prstenovi u Sunčevom sistemu</s>

<s>Saturnovi prstenovi su najpoznatiji, i jedan od najlepših prizora u Sunčevom sistemu.</s><s>Izuzev kod Saturna, prstenovi se ne mogu zapaziti pri vizuelnom posmatranju sa Zemlje, jer su uglavnom sastavljeni od stena i leda sa visokom koncentracijom ugljovodonika koji imaju mali albedo.</s><s>Kod Jupitera i Neptuna čestice prstena su male, što dodatno otežava detekciju.</s><s>U Uranovom sistemu prstenova postoje objekti i do 1m veličine, ali s obzirom na već pomenuti hemijski sastav, oni reflektuju samo oko 5% vidljive svetlosti (nešto slično kao ugalj).</s>

<s>Istorija pronalaska 
Prvi put planetarne prstenove uočio je 1610. godine Galileo Galilej dok je posmatrao Saturn, ali nije ustanovio da su to prstenovi.</s><s>Zbog lošeg kvaliteta teleskopa on je Saturn video kao tri loptasta povezana tela i pretpostavio da je video dva velika satelita pozicionirana simetrično oko planete.</s><s>O svojem posmatranju sastavio je anagram iskaza „Najvišu planetu video sam trostruku“ ().</s>

<s>Mnogi astronomi koji su posmatrali posle Galileja nisu mogli da odgonetnu šta je u pitanju.</s><s>Kao prstenove prvi ih je prepoznao Hajgens, 1655. godine i zapisao "Opasan je prstenom, tankim, ravnim, nigde spojenim, nagnutim prema ekliptici".</s><s>Pored toga uspeo je da utvrdi kako dolazi do promene izgleda prstenova tokom vremena.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Literatura</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Planetarni prstenovi - Astronomski magazin</s>

<s>Astronomija</s>

