Bettino Craxi
<s>Benedeto Betino Kraksi (; Milano, 24. februar 1934 — Hamamet, 19. januar 2000) bio je italijanski političar i premijer s najdužim stažom u posleratnoj istoriji Italije (1983–1987).</s><s>Za vreme njegovog mandata Italija je imala jak ekonomski rast, ali je ostao najviše upamćen kao tragičan simbol devastirajućeg korupcijskog skandala i kao političar koji je uništio Italijansku socijalističku partiju (PSI).</s><s>Nekad poznat kao neprikosnoven autoritet na međunarodnoj političkoj sceni, poslednje godine života proveo je u egzilu u Tunisu, lečeći narušeno zdravlje i okrivljujući one koji su uzrokovali njegov pad.</s><s>Iako je bio veliki taktičar, nedostajala mu je strateška vizija i iza sebe je ostavio samo ruševine jednog političkog sistema.</s>

<s>Biografija 
Rođen je u Milanu kao sin sicilijanskog advokata.</s><s>Upisao je fakultet, ali ga je ubrzo napustio da bi se posvetio politici.</s><s>Pridružio se PSI-u i postao član regionalnog izvršnog komiteta sa samo 18 godina.</s><s>Bio je izraziti antikomunist i 1976. postao je sekretar PSI-a.</s><s>16 godina kasnije Kraksi je odolevao napadima rivala i uspeo je zadrži položaj sekretara PSI-a.</s><s>Za vreme njegovog mandata partija je uspela da poboljša rezultate na evropskim izborima 1989. sa 9.6 na 14.8%.</s>

<s>Kraksi je političku karijeru započeo kao reformista i modernista, naglašavajući potrebu za uspostavom morala u javnom životu nakon učestalih političkih skandala.</s>

<s>Njegov spektakularni politički stil imao je svoju cenu.</s><s>Partijske konferencije bile su glamurozne i često su ih posećivali modni dizajneri, arhitekti, finansijeri i mnogi intelektualci.</s><s>Umesto debata, na kongresima se samo aplaudiralo harizmatičnom lideru.</s>

<s>Iako je zagovarao fiskalnu disciplinu, standard života partijskih lidera nimalo nije ličio na život radničke klase.</s><s>Godine 1983.</s><s>Kraksi je postao premijer Italije.</s><s>Karikaturist Đorđo Foratini nacrtao ga je u čizmama i s crnom košuljom Benita Musolinija.</s>

<s>Kraksi je prekinuo tradiciju poslušnosti prema američkoj vladi tako što je odbio izručiti palestinskog lidera, Ebu-Abasa, koji je oteo turistički brod Akile Lauro.</s>

<s>Za vreme njegovih dvaju mandata uspeo je da smanji inflaciju, ali ništa se nije preduzelo u pogledu smanjivanja masivnog deficita u budžetu.</s><s>Mafija je imala slobodu kretanja i delovanja u južnoj Italiji.</s>

<s>Arogancija i zloupotreba vlasti bile su glavne karakteristike Kraksijeve ere.</s><s>Njegov zet bio je gradonačelnik Milana, a njegov sin Vitorio bio je izabran za partijskog sekretara u istom gradu.</s>

<s>Kraksi je bio blizak prijatelj tada medijskog magnata Silvija Berluskonija.</s><s>Kada je 1984. magistrat proglasio Berluskonijeve 3 nacionalne televizijske mreže nelegalnima, Kraksi je sve te odluke poništio.</s><s>Magistrat ga je na kraju optužio da je primio mito u visini od 100 miliona funti, pa je morao da podnese ostavku na poziciju sekretara partije 1993. godine.</s><s>Godinu kasnije bio je prisiljen da pobegne u egzil u Tunis.</s>

<s>Kao premijer podržavao je prava Palestinaca i zadobio je mnoge simpatije na Bliskom istoku.</s>

<s>Nakon što je oboleo od dijabetesa, poslednje godine proveo je u svojoj vili pokraj mora u Hamametu (Tunis) pišući knjigu o Đuzepeu Garibaldiju, heroju borbe za ujedinjenje Italije, kao i novinske članke.</s><s>Naposletku je i umro od te bolesti 19. januara 2000. godine.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Premijeri Italije
Socijalisti
Italijanski političari
Biografije, Hladni rat</s>

