Firentinska škola
<s>Firentinsko slikarstvo ili firentinska škola odnosi se na umjetnike u, iz ili pod utjecajem naturalističkog stila razvijenog u Firenci u 14. vijeku, većinom naporima Giotta di Bondonea, a u 15. vijeku vodeću školu Zapadnog slikarstva.</s><s>Neki od najpoznatijih umjetnika firentinske škole, uključujući i druge umjetnosti, su Filippo Brunelleschi, Donatello, Michelangelo, Fra Angelico, Botticelli, Lippi, Masolino i Masaccio.</s>

<s>Prije 1400.</s><s>Najranija karakteristično toskanska umjetnost, stvorena u 13. vijeku u Pizi i Lucci, formirala je osnovu za kasniji razvoj.</s><s>Nicola Pisano je pokazao svoje uvažavanje klasičnih formi, kao i njegov sin, Giovanni Pisano, koji je unio nove ideje gotičke skulpture u toskanski žargon, formirajući figure do tada neviđenog naturalizma.</s><s>Odjek toga nalazio se u radu pizanskih slikara 12. i 13. vijeka, prije svega Giunte Pisana, koji je opet utjecao na velikane kao što je Cimabue, a kroz njega na Giotta i firentinske umjetnike ranog 14. vijeka.</s>

<s>Najstariji postojeći slikarski projekat velikih razmjera u Firenci je mozaička dekoracija unutrašnjosti kupole Krstionice sv. Jovana, započeta oko 1225. godine.</s><s>Iako su venecijanski umjetnici sudjelovali u tom projektu, toskanski umjetnici stvorili su izražajne, živopisne scene, pokazujući emocionalni sadržaj različit od preovladavajuće bizantske tradicije.</s><s>Smatra se da je Coppo di Marcovaldo bio odgovoran za centralnu ličnost Krista i prvi je firentinski umjetnik uključen u taj projekat.</s><s>Poput štafelaja Djevice i djeteta naslikanog za servitske crkve u Sijeni i Orvietu, ponekada pripisanih Coppu, lik Krista ostavlja dojam volumena.</s>

<s>Slična djela naručena su za firentinske crkve Santa Maria Novella, Santa Trinita i Ognissanti u kasnom 13. i ranom 14. vijeku.</s><s>Duccijev štafelaj iz oko 1285. godine, Madonna sa Djetetom ustoličena i šest Anđela ili Madonna Rucellai, za Crkvu Santa Maria Novella, sada u Galeriji Uffizi, pokazuje razvoj naturalističkog prostora i forme, a možda izvorno nije namijenjena kao oltarski element.</s><s>Štafelaji Djevice koristili su se na vrhu ikonostasa, kao u Bazilici Svetog Franje Asiškog, koja ima štafelaj u fresci Potvrda rana u ciklusu Život svetog Franje.</s><s>Cimabueva Madonna iz Santa Trinite i Duccijeva Madonna Rucellai, doduše, zadržavaju raniji stilizam pokazivanja svjetla na draperiji kao mrežu linija.</s>

<s>Giottov smisao za osvjetljenje bio bi pod utjecajem freski koje je vidio dok je radio u Rimu, a u njegovim pripovjedačkim zidnim slikama, naročito onima koje je naručila porodica Bardi, njegovi likovi postavljeni su u natiralističkom prostoru i posjeduju dimenziju i dramatičan izraz.</s><s>Sličan pristup osvjetljenju koristili su njegovi savremenici kao što je Bernardo Daddi, a njihovu pažnju prema naturalizmu poticala su djela naručena za franjevačke i dominikanske crkve iz 14. vijeka, i utjecao je na firentinsko slikarstvo u sljedećim vijekovima.</s><s>Iako su neka bila tradicionalni sastavi poput onih koji se bave osnivačem reda i ranim svecima, drugi, kao što su scene novijih događaja, ljudi i mjesta, nisu imala presedana, pružajući prostor za izumljavanje.</s>

<s>U 13. vijeku došlo je do porasta u potražnji za religijskim štafelajnim slikarstvom, naročito oltarskih elemenata, iako je razlog za to nejasan, toskanski slikari i drvodjelje ranog 14. vijeka stvorili su oltarne elemente koji su bili razrađenija djela sa više štafelaja sa složenim uokvirivanjem.</s><s>Ugovori iz tog vremena navode da su klijenti često imali oblik drvenarije na umu kada su naručivali umjetnika, a sa umjetnikom su razmatrali religijske likovi koji će biti prikazani.</s><s>Sadržaj pripovjedačkih scena u predella štafelajima se, međutim, rijetko spominje u ugovorima i možda je ostavljen umjetniku na odgovornost.</s><s>Firentinske crkve od mnogih su sijenskih umjetnika naručivale oltarske elemente, kao što je slučaj sa Ugolinom di Neriom, od kojeg se tražilo da oslika djelo velikih razmjera za oltar u Bazilici Santa Croce, što je možda jedan od najranijih poliptiha na firentinskom oltaru.</s><s>Esnafi, svjesni poticaja koje je donijelo vanjsko stvaralaštvo, olakšali su umjetnicima iz drugih područja da rade u Firenci.</s><s>Kipari su imali vlastiti esnaf koji je imao nizak status, a do 1316. slikari su bili pripadnici utjecajnog Arte dei Medici e Speziali.</s><s>Sami esnafi postali su značajni pokrovitelji umjetnosti i od ranog 14. vijeka razni veći ensafi nadgledali su održavanje i poboljšavanje induvidualnih religijskih građevina; svi esnafi bili su uključeni u obnavljanje Orsanmichelea.</s>

<s>Naturalizam razvijen koji su razvili rani firentinski umjetnici opao je u trećoj četvrtini 14. vijeka, najvjerojatnije kao posljedica kuge.</s><s>Velike narudžbe, poput oltarskog elementa za porodicu Strozzi (iz oko 1354-57) u Santa Maria Novelli, povjerene su Andrei di Cioneu, čija su djela, kao i ona njegove braće, više ikonska u svom tretiranju likova i imaju raniji smisao zbijenog prostora.</s>

<s>Nakon 1400.</s>

<s>Povezano 
 Bolonjska škola
 Lukanska škola
 Ferarska škola
 Sijenska škola</s>

<s>Referencee 
 "Florence Art life and organization", The Oxford Companion to Western Art.</s><s>Ed.</s><s>Hugh Brigstocke.</s><s>Oxford University Press, 2001. .</s>

<s>Dodatna literatura 
  (pogledati indeks)</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Italijanska umjetnost
Renesansa
Škola
Škola</s>

