Habib Bourguiba
<s>Habib Burgiba (arap: حبيب بورقيبة -{Ḥabīb Būrqībah}-; 3. avgust 1903 — 6. april 2000) je bio prvi i doživotni predsednik Tunisa, a njegova vladavina trajala je punih trideset godina (1957—1987).</s><s>Tvorac je nezavisnosti Tunisa i jedan od glavnih arapskih lidera koji se zalagao za umerenost u Arapskom svetu.</s>

<s>Detinjstvo i školovanje 
Burgiba je rođen u malom ribarskom mestu Monastiru, 100 milja južno od glavnog grada Tunisa, kao osmo i najmlađe dete Ali Burgibe, bivšeg poručnika u vojsci bega Tunisa.</s><s>U ranoj mladosti bio je poslat u Tunis na Sadiki koledž, a srednju školu je završio u Liceju Karno u istom gradu, gde se upoznao sa francuskom kulturom i zapadnim tekovinama.</s><s>Godine 1924, otišao je u Pariz na studije prava i političkih nauka na Sorboni i stupio u kontakt sa alžirskim i marokanski intelektualcima i borcima za nezavisnost.</s><s>Godine 1927, oženio se svojom gazdaricom u Parizu, Matildom Loren i sa njom dobio sina jedinca Habiba Burgibu Juniora.</s>

<s>Politička karijera 
Kao žestoki nacionalista i borac se za nezavisnost svoje domovine, već 1927. godine se vratio u Tunis, gde se bavio advokaturom, osnovao nacionalističke novine i aktivirao u stranci Destur (Ustav).</s><s>Ubrzo je postao razočaran liderima stranke, koje je smatrao konzervativnim i bojažljivim, pa je 1934. godine zajedno sa istomišljenicima osnovao novu stranku Neo Destur, u kojoj je izabran za generalnog sekretara.</s><s>Burgiba je podsticao Tunižane da se suprotstave kolonijalnim vlastima, pa je često privođen i zatvaran, čak i na duže vreme.</s><s>U to vreme bio je priznat lider u razvoju nacionalnog pokreta, sa reputacijom inspirativnog i vatrenog govornika.</s><s>Posle drugog perioda internacije, ovog puta u francuskim vojnim zatvorima (1938—1942), Burgibu su oslobodili Nemci, želeći da dobiju njegovu potporu u Drugom svetskom ratu, ali se njihov plan nije ostvario.</s><s>Došavši u Tunis pod nemačkom okupacijom, Burgiba je odbio da sarađuje, jer je bio uveren da će Saveznici na kraju preovladati.</s>

<s>Borba za nezavisnost Tunisa</s>

<s>Godine 1945. godine napustio je zemlju i otišao u Egipat, gde je nastavio da zagovara nezavisnost Tunisa.</s><s>Putovao je po Evropi, istočnoj Aziji, Bliskom istoku i SAD pokušavajući da pridobije simpatije i pomoć za svoju ideju, koristeći pri tom diplomatiju nesvrstanih koja će mu se kasnije isplatiti.</s><s>U Tunis se vratio 1949. godine, kada je partija Destour bila zastupljena u vladi Tunisa, i otpočela pregovore sa Francuskom oko uređenja odnosa.</s><s>Nemajući nikakav službeni položaj, Burgiba nije učestvovao u razgovorima, koji su doneli vrlo malo napretka.</s><s>Godine 1951, otišao je u Pariz gde je radio na odblokiranju procesa pregovora, jer su štrajkovi i demonstracije za nezavisnost Tunisa, kao i francuska rešenost da zaštiti interese svojih doseljenika, strahovito dizali tenzije.</s><s>Burgiba je ponovo uhapšen i pritvoren 1952. godine, prvo u Tunisu, a kasnije u Francuskoj.</s><s>Međutim, 1954. godine kada su se tuniski nacionalisti okrenuli terorizmu, francuska vlada otpočela je pregovore sa Burgibom, priznajući Tunisu unutrašnju autonomiju.</s><s>Nova tuniska vlada, koja je obuhvatala i Neo Destour, formirana je sa jasnim ciljem da pregovara o kraju francuske uprave.</s><s>Prva faza tog procesa završena je u junu 1955. godine, kada je potpisana Konvencija o unutrašnjoj autonomiji, ograničavajući francusku kontrolu u oblastima odbrane i spoljnih poslova.</s><s>U daljim pregovorima između Tunisa i Francuske potpisan je protokol 20. marta 1956. godine, koji je imao snagu Sporazuma o nezavisnosti.</s><s>Sledeće godine postignut je dogovor oko evakuacije francuskih trupa iz zemlje (sa izuzetkom jedne baze u Bizerti), zbačen je kralj Muhamed VIII al Amin, ukinuta monarhija, i proglašena republika, a Burgiba je izabran za predsednika nove republike.</s>

<s>Predsednik Tunisa</s>

<s>Godine 1959.</s><s>Neo Destur je osvojio svih 90 mesta u Narodnoj skupštini i time samostalno preuzeo vlast i dužnost održavanja mira u zemlji.</s><s>Zbog svojih reformi, Burgiba je često upoređivan sa turskim državnikom Kemalom Ataturkom.</s><s>Pokrenuo je kampanje opismenjavanja, besplatnog zdravstva, povisio starosno doba devojaka za udaju na 17 godina, ukinuo poligamiju, ozakonio razvod braka.</s><s>Vojska je čvrsto podređena civilnoj vlasti, a administracija je prošla kroz proces tunisifikacije, jer su francuski radnici zamenjeni kolegama iz Tunisa.</s>

<s>Burgibina spoljna politika predstavljala je prevagu pragmatizma nad ideologijom.</s><s>Na Zapadu je tražio ekonomsku i vojnu pomoć, ali ga to nije sprečavalo da sarađuje sa ne-zapadnim zemaljama u potrazi za izvoznim tržištima i bilateralnom trgovinom.</s><s>Težio je da održi poseban odnos sa Francuskom, verujući da bi trebalo da se iskoristi pozitivno ekonomsko, kulturno i socijalno nasleđe kolonijalizma.</s><s>I pored velike krize u odnosima Tunisa i Francuske, zbog tuniske podrške oslobođenju Alžira, napada na francusku bazu u Bizerti i eksproprijacije zemljišta francuskih doseljenika, Burgiba je uglavnom uspevao da održi srdačno prijateljstvo između dve zemlje.</s><s>Takođe je radio neumorno kako bi uspostavio dobre odnose sa SAD, u cilju tehnološke modernizacije Tunisa.</s><s>Za razliku od ostalih zemalja Arapskog sveta, Burgiba se zalagao za umeren i konstruktivan odnos prema Izraelu, ali je, ipak, podržao prava Palestinaca i ponudio Palestinskoj oslobodilačkoj organizaciji bazu kada je bila proterana iz Libana 1982. godine.</s>

<s>Povlačenje sa vlasti i kraj života</s>

<s>Kad je reč o unutrašnjoj politici, Burgiba je sve više postajao autoritarna ličnost odvojen od baze svoje stranke, a obećanje o političkoj liberalizaciji zemlje izostavio je da ispuni.</s><s>Posle serije bombaških napada islamističkih elemenata na njegov voljeni rodni grad Monastir, naredio je strašan napad na rukovodstvo Islamskog pokreta.</s><s>Tunis se našao na ivici političke i ekonomske krize u novembru 1987. godine kada je Burgiba naredio nova suđenja za 15 islamista i tražio da njih 12 bude obešeno.</s><s>Ovaj poslednji zahtev uverio je i pristalice Burgibe da se on više ne ponaša racionalno, jer bi izvršenje ovog naređenja dovelo do izbijanja građanskog rata.</s><s>Posle nekoliko lekarskih pregleda ustanovljeno je da je mentalno nesposoban da obavlja svoje dužnosti, što je dovelo do ustavnog udara kojim je uklonjen sa vlasti.</s><s>Premijer Zin al Abidin ben Ali imenovan je samo mesec dana kasnije za novog predsednika Tunisa.</s><s>Poslednjih 13 godina života, Habib Burgiba proveo je u kućnom pritvoru, a umro je u 96. godini.</s><s>Nakon njegove smrti 2000. godine, proglašena je nacionalna žalost, a sahranjen je u svom porodičnom mauzoleju u Monastiru.</s>

<s>Odnosi sa Jugoslavijom 
Tunis je bio članica Pokreta nesvrstanih, a Habib Burgiba blizak u odnosima sa predsednikom Josipom Brozom Titom, jednim od osnivača Pokreta.</s><s>Jugoslavija je pružila političku podršku tuniskoj borbi za nezavisnost u okviru organizacije UN, i bila jedna od prvih zemalja koje su uspostavila diplomatske odnose sa Tunisom.</s><s>Godine 1965.</s><s>Burgiba je postao počasni građanin Beograda.</s>

<s>Reference</s>

<s>Spoljašnje veze</s>

<s></s>

<s>Tuniski političari
Predsjednici Tunisa
Biografije, Hladni rat</s>

