Glazura
<s>Glazura (od njemačke sintagme glas=staklo + lasur=tanki sloj) ili Caklina je tanki staklast sloj kojim se prekrivaju keramički predmeti da postanu vodonepropusni, čvršći i ljepši.</s>

<s>Za vrijeme pečenja sitne čestice glazure koje prekrivaju površinu stapaju se u amorfni sloj nalik na staklo, i tako brtve pore glinenog tijela.</s>

<s>Karakteristike</s>

<s>Bazično postoje četiri glavne vrste glazura: feldspatska, olovna, kalajna i solna. (Moderna tehnologija proizvela je nove glazure koje ne spadaju u nijednu od tih kategorija).</s><s>Feldspatske, olovne i solne glazure su prozirne, a kalajna glazura je neprozirna bijela.</s>

<s>Za tvrdi porcelan se uzima feldspatska glazura, a za mekani obično neka od olovnih glazura.</s><s>Predmeti od tvrdog porcelana se nakon prvog pečenja na 900 °C uranjaju u vodenu suspenziju glinenca, vapnenca, kremena i kaolina i završno peku na 1400 do 1500 °C.</s>

<s>Solna glazura (natrijev i aluminijev silikat) primjenjuje se na grube keramičke predmete od kamenine kao što su kanalizacijske cijevi, sanitarije...</s><s>Kod ovog procese se lopata obične soli (natrijum klorida) baca u peć kad temperatura dostigne maksimum.</s><s>Sol se dijeli na svoje sastojke, natrij se veže sa silicijem u glini i tako formira rastvor -vodeno staklo (natrijum silikat), a klor ispari kroz dimnjak peć]]i. Slane glazure imaju hrapavu površinu sličnu narančinoj kori.</s><s>Ponekad se soli doda malo crvenog olova, tako da glazura izgleda što sličnije uobičajenim.</s>

<s>Tvrda porculanska glazura se obično (kao i solna na kamenini) peče istovremeno sa tijelom iz sirove gline na istoj visokoj temperaturi.</s>

<s>Dvije glavne vrste glazirane keramike su prozirna (olovna) i neprozirna - bijela (kalajna).</s><s>Glazura od kalaja je bez sumnje korištena za skrivanje nedostataka boje u tijelu, jer većina glina ima promjenjivu količinu željeza koja tijelo boji od svijetle do tamno crvene boje.</s>

<s>Historija</s>

<s>Tehniku glaziranja kalajem otkrili su Asirci koji su je koristili da prikriju spojeve oslikanih opeka.</s>

<s>Ta tehnika oživljena je u Mezopotamiji oko 9. vijeka i proširila se na maursku Španiju, odakle se preko otoka Mallorca (kog Talijani zovu Majolica) proširila po Apeninskom poluotoku.</s><s>Zbog tog se ta tehnika u Italiji pogrešno i zove majolika.</s><s>I pored toga talijanska majolika, naročito ona iz Faenze postala je cijenjena i popularna širom Evrope.</s><s>Početkom 16. vijeka tu tehniku su počeli imitirati u južnoj Francuskoj pod imenom fajansa.</s><s>Pod tim imenom se proizvodio porcelan u Njemačkoj, Španiji i Skandinaviji.</s>

<s>Početkom 17. vijeka u nizozemskom Delft procvjetala je manufakturna proizvodnja grnčarije glazirane kalajem.</s><s>Nizozemski grnčari prenjeli su tu tehniku (zajedno sa imenom) u Englesku, pa se tako zbrka oko imena tog tipa glazure povećala.</s>

<s>Iako glazirana kamenina ne spada u tako određene kategorije kao glazirana keramika, donekle se može klasificirati prema vrsti glazure koja se koristi.</s><s>Fina kineska kamenina iz vremena Dinastije Sung (960.–1279.) bila je prekrivena glazurom napravljenom od feldspata, istim staklastim materijalom koji se kasnije koristio 
i za tijelo i za porculansku glazuru.</s>

<s>Izvori</s>

<s>Vanjske veze</s>

<s>Decorative glazing (na portalu Encyclopædia Britannica Online)</s>

<s>Grnčarija</s>

