Humanizam u Njemačkoj
<s>Humanizam nastaje kao posljedica renesanse i antropocentričnog svjetonazora.</s><s>Antropocentrizam se smatra ocem ideologije koja čovjeka stavlja na pijedestal božanstva, tj. humanizma.</s><s>Pojam humanizam je upotrjebljen kao kontrast suprotnim pojmovima kao što su apsolutizam i teizam, u kojima ljudske vrijednosti i stremljenja po svojoj prilici nisu u središtu pažnje.</s><s>Tokom renesanse ovaj termin je označavao povratak grčkim izvorima i individualnoj kritici i interpretaciji, kao suprotnosti skolastičkoj tradiciji i religijskom autoritetu.</s>

<s>Početkom renesanse, mnogi dotadašnji općeprihvaćeni stavovi i uvjerenja bivaju poljuljani novim naučnim otkrićima te na taj način autoritet Crkve gubi tlo pod nogama a religija biva predmetom općeg prezira kod ljudi.</s><s>Gubljenjem povjerenja u Crkvu i vjere u Boga mnogi traže novo utočište za stjecanje duševnog smiraja.</s><s>Mnogi su to pronašli u antropocentrizmu, tačnije humanizmu.</s><s>Božanstvo koje je Crkva promovirala biva zamijenjeno filantropizmom.</s>

<s>Tokom devetnaestog stoljeća u Njemačkoj dolazi do pojave jednog od najvećih mislioca tog prostora, Fridriha Ničea.</s><s>Niče kao prvak, iznosi svoju ideju humanizma kroz volju Schopenhauera.</s><s>Dolazi do odbacivanja crkvene ustanove i kršćanstva te se natčovjek postavlja na mjesto božanstva.</s>

