Ugovor o zapošljavanju između Zapadne Njemačke i Turske
<s>30. oktobra 1961. su S. R. Njemačka i Republika Turska potpisale ugovor o zapošljavanju putem kojeg je u narednim godinama Njemačka primila nekoliko stotina turskih državljana kao radnu snagu.</s><s>Slične ugovore je Zapadna Njemačka sklopila i sa Italijom (1955.), Grčkom (1960.), Španijom (1960.), Marokom (1963.), Južnom Korejom (1963.), Portugalom (1964.), Tunisom (1965.) i S. F. R. Jugoslavijom (12. oktobra 1968).</s><s>Ugovor je pokrenuo daleki val turske dijaspore u Njemačkoj.</s>

<s>Ugovor i razlozi 
U pozadini ugovora je bilo višestrukih razloga i sa turske kao i sa njemačke strane.</s><s>Nakon Atatürkove smrti u 1938. i preko Drugog svjetskog rata, Turska je doživjela brojne unutarnje promjene (među ostalim, ulazak u NATO 1952. godine) i postepeno sklizila u doba krize republike.</s><s>Kroz vrijeme je Atatürkov CHP pod vodstvom İnönüa počeo gubiti centralnost na političkoj sceni, a s druge strane je novi politički val ušao u sukob sa državnim strukturama vezanim za kemalizam.</s><s>Takvo stanje će dovesti do državnog udara (1960.) i ubojstva prvog ministra Menderesa, što će proizvesti teški unutarnji pritisak u turskom društvu.</s><s>Turska će doživjeti više državnih udara (1971, 1980, 1993, 1997) i zemlja će ostati prilično politički nestabilna, dok će izravna posljedica tomu biti emigracija.</s><s>Zapadna Njemačka ekonomskog čuda (Wirtschaftswunder) je u to vrijeme imala ekonomskih i demografskih pitanja za riješiti.</s><s>Zbog snažnog ekonomskog uspona, u nekim oblastima (na pr. poljoprivreda i rudarstvo) je nedostajala radna snaga.</s><s>Imajući u vidu skoro punu zaposlenost naspram pretnji manjka radne snage, njemačka vlada je 1955. isplanirala se suprotstaviti tome nedostatku sa procesom regrutacijom stranih radnika, tako da bi istovremeno utjecala na buduće zahteve za platama.</s><s>Uprkos prvim sporazumima o zapošljavanju (s Italijom, Španijom, Grčkom), stanje na tržištu rada je pogoršavalo.</s><s>Ako je s jedne strane Njemačka ekonomski rasla, sa druge je patila zbog demografskih problema koje je rat uzrokovao: Njemačka je pretrpila teške vojne i civilne gubitke (u ratu je nestalo između 8,2% i 8,8% ukupnog stanovništva), poslijeratna generacija je iznosila nizak natalitet, a snižavanje starosne granice za odlazak u penziju je pogoršalo nedostatak radne snage.</s><s>Tu dakle se stvara društveni pritisak na tržištu i u odnosu između poslodavaca i radne mase.</s>

<s>Njemačka i Turska su počele raditi na planu između 1956. i 1957., počevši od prvih 150 maturanata iz turskih strukovnih škola koji su došli na obuku.</s><s>U to vrijeme je Turska sklopila ugovore o zapošljavanju sa drugim europskim zemljama, uključujući Austriju, Belgiju i Francusku.</s><s>Kada je ugovor potpisan 30. oktobra 1961. u Badu Godesbergu (blizu Bonna), u Njemačkoj je vladao Konrad Adenauer a ministar za zapošljenje je bio Anton Sabel.</s><s>U Turskoj predsjednik države je bio general Cemal Gürsel a prvi ministar İsmet İnönü.</s><s>Regrutovani radnici su u Nemačkoj nazivani «gastarbajteri» (, radnici gosti).</s><s>Ubrzo nakon početka naftne krize 1973. godine, njemačka vlada je uvela zamrzavanje zapošljavanja za sve zemlje koje regrutiraju.</s><s>U to vrijeme, poslije 12 godina ugovora, je bilo u Njemačkoj oko 600.000 Turaka.</s><s>Do trenutka kada je regrutacija zaustavljena 1973. godine, ukupno 867.000 turskih gastarbajtera je otputovalo u Njemačku, a oko 500.000 se vratilo u Tursku.</s>

<s>Vidi još 
 Turska dijaspora</s>

<s>Vanjske veze 
  </ref></s>

<s>Fusnote</s>

<s>Izvori</s>

<s>Bibliografija</s>

<s>Ljudske migracije
Dijaspora</s>

