They loved to pat themselves on the back when they could say about a kid, "You'd never know he was 'delayed' or 'autistic' or 'different.'" I could believe that the good path was the path that erased as many differences as possible.
Обичаха да се потупват по рамото, когато можеха да кажат за едно дете: "Никога не би разбрал, че той е  'изостанал' или 'аутист', или 'различен'." Можех да вярвам, че добрият път бе този, който заличаваше колкото се може повече различия.