This realization was exploited most powerfully for pragmatic ends by the 18th- century philosopher Jeremy Bentham, who set out to resolve an important problem ushered in by the industrial age, where, for the first time, institutions had become so large and centralized that they were no longer able to monitor and therefore control each one of their individual members, and the solution that he devised was an architectural design originally intended to be implemented in prisons that he called the panopticon, the primary attribute of which was the construction of an enormous tower in the center of the institution where whoever controlled the institution could at any moment watch any of the inmates, although they couldn't watch all of them at all times.
Осъзнаването на това е използвано най-силно за прагматични цели от философът  от 18-ти век, Джереми Бентъм, който се е заел да разреши важен проблем, породен от индустриалната епоха, в която за първи път,  институциите са станали толкова огромни и централизирани, че вече не са били в състояние  да наблюдават и следователно контролират всеки един от индивидуалните си членове и решението, което той предлага е бил архитектурен дизайн, оригинално предназначен за затворите, което той нарича паноптикон, чиято основна характеристика  е конструкция, представляваща огромна кула  в центъра на институцията, където този, който контролира институцията, може във всеки един момент да  наблюдава, който и да е от затворниците, въпреки че не може да гледа всички  и през цялото време.