I spent so much of my life telling people the things they wanted to hear instead of the things they needed to, told myself I wasn't meant to be anyone's conscience because I still had to figure out being my own, so sometimes I just wouldn't say anything, appeasing ignorance with my silence, unaware that validation doesn't need words to endorse its existence.
Прекарал съм такава голяма част от живота си казвайки на хората нещата,  които искат да чуят, вместо това което имаха нужда да чуят, казвах си, че не е моя работа  да съм нечия съвест, защото все още трябваше да се науча  да бъда своята собствена, за това понякога не казвах нищо, помирявайки се с невежеството,  чрез мълчанието си, несъзнавайки, че потвърждението  не се нуждае от думи за да подвърди съществуването си.