A student, a young woman in a fourth-floor hallway of her lycee, perched on the ledge of an open window chatting with friends between classes; a teacher passes and chides her, "Be careful, you might fall," almost banteringly chides her, "You might fall," and the young woman, 18, a girl really, though she wouldn't think that, as brilliant as she is, first in her class, and "Beautiful, too," she's often told, smiles back, and leans into the open window, which wouldn't even be open if it were winter -- if it were winter someone would have closed it ("Close it!") -- leans into the window, farther, still smiling, farther and farther, though it takes less time than this, really an instant, and lets herself fall.
Една ученичка, млада жена в коридора на четвъртия етаж на своя лицей, кацнала на перваза на отворен прозорец, бъбри с приятелки между часовете; учителка минава и я смъмря: "Внимавай, може да паднеш", смъмря я почти шеговито, "Може да паднеш", а младата жена, на осемнадесет, всъщност момиче, макар и да не би си помислила това, тъй като е блестяща, първа в класа си, а "Също и красива", казват й често, се усмихва в отговор и се навежда през отворения прозорец, който дори не би бил отворен, ако беше зима. Ако беше зима, някой би го затворил ("Затвори го!") Навежда се още повече през прозореца, още усмихната, все по-нататък и по-нататък, макар и да отнема по-малко време от това, всъщност миг, и се оставя да падне.