We knew so little in those days, as little as now, I suppose about healing those hurts: even the women, in their best dresses, with beads and sequins sewn on the bodices, even in lipstick and mascara, their hair aflow, could only stand wringing their hands, begging for peace, while father and son, like thugs, like thieves, like Romans, simmered and hissed and hated, inflicting sorrows that endured, the worst anyway, through the kiss and embrace, bleeding from brother to brother, into the generations.
Знаехме толкова малко в онези дни, тъй малко, колкото сега, предполагам за изцеление на тези рани: дори жените, в най-хубавите си рокли, с мъниста и пайети, пришити към корсажите, дори с червило и спирала и пуснати коси, можеха само да стоят, кършейки ръце, молейки се за мир, докато баща и син, като главорези, като крадци, като римляни, се палеха, съскаха и мразеха, причинявайки скърби, които траеха, най-лошите, така или иначе, чрез целувката и прегръдката, кървяща от брат към брат, в поколенията.