My main message is: if we can redefine apathy, not as some kind of internal syndrome, but as a complex web of cultural barriers that reinforces disengagement, and if we can clearly define, clearly identify what those obstacles are, and then if we can work together collectively to dismantle those obstacles, then anything is possible.
Моето основно послание е, че ако можем да предефинираме апатията, не като някакъв вид вътрешен синдром, но като сложна мрежа от културни бариери, които подсилват избягването на ангажираността, и ако можем да определим ясно, можем ясно да идентифицираме, какви са тези пречки, и после, ако можем да работим заедно колективно да премахнем тези пречки, тогава всичко е възможно. Благодаря ви.