So it's ironic that the landscape I'd worked so hard to escape from, and the community that I'd more or less abandoned and exiled myself from should be the very landscape, the very community I would have to return to to find my missing muse.
Ирония на съдбата е, че пейзажът, от който толкова упорито  се опитвах да избягам, и общността, която малко  или много изоставих, и от която се откъснах, са точно този пейзаж, и точно тази общност, към които  трябва да се върна, за да открия моята липсваща муза.