So, NASA, at some point, did an experiment where they took images of Mars that they were mapping, and they said, instead of having three or four fully trained Ph.D.s doing this all the time, let's break it up into small components, put it up on the Web, and see if people, using a very simple interface, will actually spend five minutes here, 10 minutes there, clicking. After six months, 85,000 people used this to generate mapping at a faster rate than the images were coming in, which was, quote, "practically indistinguishable from the markings of a fully-trained Ph.D.," once you showed it to a number of people and computed the average.
Затова NASA, направи експеримент, при който взеха изображения от Марс, в които те картографират света. И казаха че вместо да има три или четири напълно развити докторантски групи да правят това през цялото време, нека ги разделим на малки компоненти. да ги пуснем в мрежата, и да видим дали хората, използвайки много простичък интерфейс, ще споделят от времето си около пет минути там, 10 минути тук, щракайки. След шест месеца, 85,000 души използваха този метод за генерирано картографиране с по-голяма честота, отколкото самите изображения идваха, които бяха на квота, "практически недостижимо от бележките на един напълно обучен PhD" - докторант, когато го сравните с броя на хора и изчислите средната им норма, се получава нещо невероятно.