And whether it's the opening line from "One Hundred Years of Solitude" or the fantastical stream of consciousness in "Autumn of the Patriarch," where the words rush by, page after page of unpunctuated imagery sweeping the reader along like some wild river twisting through a primal South American jungle, reading Márquez is a visceral experience.
И дали това е така заради първия ред от "Сто години самота," или фанатичния поток от съзнателност в "Есен на патриарха," където думите се преливат, страница след страница с непрекъсвана образност, помитайки читателя като някаква дива река, извивайки се през първичната южноамериканска джунгла, четенето на Маркес е едно дълбоко преживяване.