We still clutch close these letters to our chest, to the words that speak louder than loud, when we turn pages into palettes to say the things that we have needed to say, the words that we have needed to write, to sisters and brothers and even to strangers, for far too long.
Ние все още държим тези писма близо до гърдите си, думите, които говорят по-силно от други, когато обръщаме страници в палитри за да кажем неща, които трябва да се кажат, думите, които трябваше да напишем, за сестрите и братята и дори на непознати, за твърде дълго.