We can choose this moment of crisis to ask and answer the big questions of society's evolution -- like, what do we want to be when we grow up, when we move past this bumbling adolescence where we think there are no limits and suffer delusions of immortality?
Можем да изберем този момент на криза, за да зададем и отговорим на големите въпроси свързани с еволюцията на обществото -- като, какви искаме да бъдем, когато пораснем, когато загърбим това непохватно юношеството, където смятаме, че няма ограничения и страдаме от мания за безсмъртие?