Because I was afraid if I said everything that she meant to me -- that I owed perhaps the best parts of who I became to her care, and that the words "I'm sorry" were like a thimble to bail out all the guilt and shame and rage I felt over everything she had endured to care for me for as long as she had -- I thought if I said those words to her, I would never stop crying again.
Защото ме беше страх ако и кажа колко много тя означава за мен че и дължа може би най-добрoтo от себе си и че думите "Съжалявам" са като напръстник за да облекча цялата вина, срам и гняв които изпитвах заради всичко, което е преживяла за да се грижи за мен, за толкова дълго време - мислех си, че ако й кажа тези думи,  нямаше да мода да спра да плача.