From the usurping king’s blazing  contemplation of heaven and hell, to the prince’s own cackling meditation on mortality, Shakespeare uses melancholic monologues to breathtaking effect.
От пламтящото съзерцание на  узурпиращия цар над небето и ада, до собственото бръщолевене на принца относно смъртността, Шекспир използва меланхолични  монолози за спиращ дъха ефект.