Today, a baffled lady observed the shell where my soul dwells And announced that I'm "articulate" Which means that when it comes to enunciation and diction I don't even think of it ‘Cause I’m "articulate" So when my professor asks a question And my answer is tainted with a connotation of urbanized suggestion There’s no misdirected intention Pay attention ‘Cause I’m “articulate” So when my father asks, “Wha’ kinda ting is dis?” My “articulate” answer never goes amiss I say “father, this is the impending problem at hand” And when I’m on the block I switch it up just because I can So when my boy says, “What’s good with you son?” I just say, “I jus’ fall out wit dem people but I done!” And sometimes in class I might pause the intellectual sounding flow to ask “Yo! Why dese books neva be about my peoples” Yes, I have decided to treat all three of my languages as equals Because I’m “articulate” But who controls articulation?
Днес, озадачена жена наблюдаваше черупката, в която живее душата ми и заяви, че аз съм "изразителна". Което означава, че когато  става дума за произношение и дикция дори не мисля за тях 'щото съм "изразителна" Когато преподавателят ми  задава въпрос и моят отговор е опетнен от конотация на жаргонна идея. Няма погрешно насочена идея Внимавайте 'Щото съм "изразителна" И когато баща ми пита, "К'во е туй?" Моят "изразителен" отговор никога не закъснява Аз казвам "татко, това е належащия въпрос в момента" А когато съм в квартала превключвам просто,  защото мога И когато моето момче казва, "К'во става с теб, човек?" Аз просто казвам, "Просто се сдърпах с тия, ама забрай!" А понякога в час Може да спра интелектуално звучащия изказ, за да попитам "Ей! Тия книги 'що никога не са за мойте хора" Да, реших да третирам и трите си езика като равни. Защото съм "изразителна" Но кой контролира изразителността?