I used to say that these people saved me, but what I now know is they did something even more important in that they empowered me to save myself, and crucially, they helped me to understand something which I'd always suspected: that my voices were a meaningful response to traumatic life events, particularly childhood events, and as such were not my enemies but a source of insight into solvable emotional problems.
Преди казвах, че тези хора ме спасиха, но това, което знам сега е, че те направиха нещо дори по-важно - те ми дадоха силите да спася себе си, и решаващото е, че те ми помогнаха да разбера нещо, което винаги съм подозирала - че моите гласове бяха смислен отговор на травматични събития в живота ми, и по-точно събития от детството ми, и че тези събития не бяха моите врагове, но извор на прозрение за разрешение на емоционалните проблеми.