Did your best work occur when you sidestepped your own ego and you stopped telling your story, but told someone else's story, someone perhaps without a voice, where empathetically, you stood in his shoes for a while or saw the world through his eyes?
Дали най-добрите ти произведения  са се родили, когато си излязъл извън своето его и си спрял да разказваш  собствената си история, и си започнал да говориш  за нечия друга история, може би, за някой без глас, където ти съчувствено си се  поставил на негово място за известно време и си погледнал  света през неговите очи?