Tragic art, as it developed in the theaters of ancient Greece, in the fifth century B.C., was essentially an art form devoted to tracing how people fail, and also according them a level of sympathy, which ordinary life would not necessarily accord them.
Traaginen taide, kehittyessään antiikin Kreikan teattereissa, 400-luvulla ennen ajanlaskun alkua, oli olennaisesti taidemuoto, joka omistautui ihmisen epäonnistumisen seuraamiselle. Ja antoi heille tiettyä sympatiaa, jota tavallinen elämä ei välttämättä olisi heille suonut.