Oh sure, we're very good at empathy when it's a question of dealing with people who kind of look like us and kind of walk and talk and eat and pray and wear like us, but when it comes to people who don't do that, who don't quite dress like us and don't quite pray like us and don't quite talk like us, do we not also have a tendency to see them ever so slightly as cardboard cutouts too?
Olemme toki myötätuntoisia,  kun olemme tekemisissä ihmisten kanssa, jotka jokseenkin näyttävät meiltä, kävelevät, puhuvat, syövät, rukoilevat ja pukeutuvat kuin me, mutta kun puhutaan ihmisistä, jotka eivät tee näin, jotka eivät aivan pukeudu kuin me, aivan rukoile kuin me, aivan puhu kuin me, emmekö mekin tapaa nähdä heidät vähän kuin pahvinukkeina?