There's not a lot of room for either in the malarial swamps of the Asmat or in the chilling winds of Tibet, but they have, nevertheless, through time and ritual, forged a traditional mystique of the Earth that is based not on the idea of being self-consciously close to it, but on a far subtler intuition: the idea that the Earth itself can only exist because it is breathed into being by human consciousness.
Kummallekaan ei ole juurikaan tilaa Asmatin malariarämeiköissä tai Tiibetin jäätävissä tuulissa, mutta he ovat siitä huolimatta ajan ja rituaalien välityksellä takoneet maapallosta perinteisen mystisyyden, joka ei perustu ajatukseen, että he olisivat itsetietoisesti sitä lähellä, vaan paljon herkempään vaistoon: ajatukseen, että maapallo itsessään voi olla olemassa ainoastaan siitä syystä, että ihmistietoisuus on hengittänyt sen henkiin.