And so this raises the question, and so, as Smith puts it, "When our passive feelings are almost always so sordid and so selfish, how comes it that our active principles should often be so generous and so noble?"
Tämä herättää kysymyksen, kuten Smith ilmaisee: "Kun passiiviset tunteemme ovat melkein aina halpamaisia ja itsekkäitä, kuinka voi olla, että aktiivisten periaatteidemme pitäisi usein olla niin ystävällisiä ja jaloja?"