So we've got a very interesting behavior about which a lot of our lay assumptions are incorrect, but I'm coming to see that actually there's even more to laughter than it's an important social emotion we should look at, because it turns out people are phenomenally nuanced in terms of how we use laughter.
Kyse on jännästä käyttäytymisestä, johon liittyen monet maallikkokäsityksemme ovat olleet vääriä, mutta alan ymmärtää, että nauruun liittyy enemmänkin kuin pelkkä sosiaalinen tunne, jota tarkastella, koska on saatu selville, että ihmiset ovat tosi erilaisia siinä, miten käytämme naurua.