And whether it's the opening line from "One Hundred Years of Solitude" or the fantastical stream of consciousness in "Autumn of the Patriarch," where the words rush by, page after page of unpunctuated imagery sweeping the reader along like some wild river twisting through a primal South American jungle, reading Márquez is a visceral experience.
Og hvad enten det er den første linje af "Hundrede Års Ensomhed" eller den fantastiske strøm af bevidsthed i "Patriarkens efterår," hvor ordene strømmer forbi, side efter side af billedsprog uden kommasætning river læseren med ligesom en vild flod snor sig gennem en oprindelig Sydamerikansk jungle, at læse Márquez er en indre oplevelse.