Now, I may be a bit extreme, you know, in how little appetite I have for consuming memories, but even if you do more of this, there is a genuine question: Why do we put so much weight on memory relative to the weight that we put on experiences?
Det er måske lidt ekstremt, hvor lidt appetit jeg har på mine erindringer, men selvom man er mere tilbøjelig til den slags, kan man stadig spørge, hvorfor vi lægger så stor vægt på erindringer, sammenlignet med de faktiske oplevelser?