For me they normally happen, these career crises, often, actually, on a Sunday evening, just as the sun is starting to set, and the gap between my hopes for myself and the reality of my life starts to diverge so painfully that I normally end up weeping into a pillow.
Man, pavyzdžiui, karjeros krizės dažniausiai prasideda (ir tai pasitaiko gana dažnai) sekmadienio vakarais, kaip tik tada, kai ima leistis saulė ir spraga tarp mano asmeninių lūkesčių ir gyvenimo realybės didėja taip skausmingai, kad paprastai imu verkti apsikabinęs pagalvę.