My main message is: if we can redefine apathy, not as some kind of internal syndrome, but as a complex web of cultural barriers that reinforces disengagement, and if we can clearly define, clearly identify what those obstacles are, and then if we can work together collectively to dismantle those obstacles, then anything is possible.
Mano pagrindinė mintis yra tokia: jei mes sugebėsime iš naujo apibrėžti apatiškumą ne kaip kažkokį vidinį sindromą, bet kaip sudėtingą kultūrinių barjerų tinklą, kuriuo įtvirtinamas neaktyvumas, ir jei mes sugebėsime aiškiai apibrėžti, aiškiai įvardyti, kokios yra tos kliūtys, ir tada, jei sugebėsime dirbti kartu tam, kad tų kliūčių atsikratytume, tuomet viskas taps įmanoma. Ačiū jums.