I used to say that these people saved me, but what I now know is they did something even more important in that they empowered me to save myself, and crucially, they helped me to understand something which I'd always suspected: that my voices were a meaningful response to traumatic life events, particularly childhood events, and as such were not my enemies but a source of insight into solvable emotional problems.
Sakydavau, kad šie žmonės mane išgelbėjo, bet dabar žinau, kad iš tikro jie padarė kai ką svarbesnio: jie suteikė man galios išgelbėti save ir kas svarbiausia - jie padėjo man suprasti tai, ką visuomet žinojau: mano balsai buvo prasmingas atsakymas į traumuojančius gyvenimo įvykius, ypač vaikystėje, todėl jie buvo ne mano priešai, o įžvalgų šaltinis apie išsprendžiamas emocines problemas.