It's what Coleridge called the willing suspension of disbelief or poetic faith, for those moments where a story, no matter how strange, has some semblance of the truth, and then you're able to believe it.
Kolridžas tai vadino savanorišku netikėjimo pristabdymu arba poetiniu tikėjimu, tais atvejais, kai istorija, kad ir kokia keista bebūtų, šiek tiek primena tiesą, ir galima ja įtikėti.