This realization was exploited most powerfully for pragmatic ends by the 18th- century philosopher Jeremy Bentham, who set out to resolve an important problem ushered in by the industrial age, where, for the first time, institutions had become so large and centralized that they were no longer able to monitor and therefore control each one of their individual members, and the solution that he devised was an architectural design originally intended to be implemented in prisons that he called the panopticon, the primary attribute of which was the construction of an enormous tower in the center of the institution where whoever controlled the institution could at any moment watch any of the inmates, although they couldn't watch all of them at all times.
Šis praktinių tikslų supratimas geriausiai buvo išnaudotas 18 a. filosofo Džeremio Bentamo, kuris iškėlė tikslą išspręsti svarbią problemą, vedamą industrinio amžiaus. Kuomet, pirmą kartą, institucijos tapo tokios didelės ir centralizuotos, kad jų nebegalima buvo stebėti ir kontroliuoti kiekvieną jų narį. Taigi išeitis, kurią jis sugalvojo, buvo architektūrinis dizainas, kurį jis sukūrė kalėjimams ir vadino „panoptikon“. Primuoju atributu tapo milžiniško bokšto konstrukcija pačiame institucijos centre, kur, bet kas, kontroliuojantis  instituciją, bet kuriuo metu, galėtų stebėti kalinius, nors jie negalėjo visų stebėti visada.