I spent so much of my life telling people the things they wanted to hear instead of the things they needed to, told myself I wasn't meant to be anyone's conscience because I still had to figure out being my own, so sometimes I just wouldn't say anything, appeasing ignorance with my silence, unaware that validation doesn't need words to endorse its existence.
Praleidau tiek gyvenimo metų sakydamas tai, ką žmonės norėjo išgirsti, vietoj to, ko jiems reikėjo, įsikalbėjau, kad negaliu apeliuoti į kitų sąžinę, kol neprisibeldžiau iki savosios, taigi kartais tiesiog nesakiau nieko, tarsi numalšindamas savo neišmanymą, nežinodamas, kad palaikymui išsakyti nebūtinai reikia žodžių.