So it's ironic that the landscape I'd worked so hard to escape from, and the community that I'd more or less abandoned and exiled myself from should be the very landscape, the very community I would have to return to to find my missing muse.
Todėl ironiška, kad peizažas, nuo kurio bandžiau pasprukti, ir bendruomenė, kurią daugiau ar mažiau apleidau ir ištrėmiau save, taps tuo peizažu ir ta bendruomene, į kurią privalėjau grįžti, kad surasčiau savo dingusią mūzą.