Giddens notes that there is a possibility that "life politics" (the politics of self-actualisation) may become more visible than "emancipatory politics" (the politics of inequality); that new social movements may lead to more social change than political parties; and that the reflexive project of the self and changes in gender and sexual relations may lead the way, via the "democratisation of democracy", to a new era of Habermasian "dialogic democracy" in which differences are settled, and practices ordered, through discourse rather than violence or the commands of authority.
Giddensi järgi võib "elupoliitika" (eneseteostuse poliitika) saada "emantsipatoorsest poliitikast" (ebavõrdsusega tegelev poliitika) nähtavamaks; uued ühiskondlikud liikumised võivad viia suurema ühiskondliku muutuseni kui poliitilised parteid; ja refleksiivne eneseprojekt ning sugudevaheliste ja seksuaalsete suhete muutumine võivad viia "demokraatia demokratiseerumise" kaudu uue Habermasiliku "dialoogilise demokraatia" ajastuni, mil erimeelsuste lahendamine ja praktikate paikapanek toimub diskursiivselt, mitte läbi vägivalla või võimuorganite käskluste.