Seligman saw a similarity with severely depressed patients, and argued that clinical depression and related mental illnesses result in part from a perceived absence of control over the outcome of a situation.
Seligman nägi sarnasusi raskes depressioonis patsientidega ning väitis, et kliiniline depressioon ja sellega seotud psüühikahäired tulenevad osaliselt näilisest kontrolli puudumisest teatud situatsiooni tagajärgede üle.