Down to Beethoven and Weber, every composer – not excepting Mozart – persisted in confining it to the unworthy function of filling up, or in causing it to sound two or three commonplace rhythmical formulae.
Почевши од Бетовена и Вебера, сваки композитор - не изузимајући Моцарта – истрајао је у њеном ограничавању на недостојну функцију попуњавања, или дозвољавања да се огласи са две или три рутинске ритмичке формуле.