The search for perfection in thought and of salvation was one of the dimensions of sacred sound, and the common thread to weave all ideas and inspirations became the quest for what the ancient Indians believed to be a perfect language, the "phonocentric episteme" of Sanskrit.
Потрага за савршеношћу у размишљању и спасењу била је једна од димензија светог звука, и заједничка нит за повезивање свих идеја и инспирација постала је потрага за оним што су древни Индијци сматрали савршеним језиком, „фоноцентричним епистемом” санскрита.