In principle, Mary Shelley believed in publishing every last word of her husband's work; but she found herself obliged to omit certain passages, either by pressure from her publisher, Edward Moxon, or in deference to public propriety.
У принципу, Мери је веровала у објављивање сваке речи рада њеног супруга; међутим, нашла се је у обавези да изостави неке делове, било под притиском издавача Едварда Моксона, било из поштовања према јавности.