Most of these commands supported an additional 4-bit sub-ID (sent as 5 bits, using the same multiple-destination encoding as the primary ID) which could be used to distinguish devices that were assigned the same primary ID because they were connected in parallel and always read/written at the same time.
Већина од ових команди подржале су додатни 4-битни sub-ID (послат као 5 бита, користећи иста, више одредишта кодирања као примарни ID) који може да се користи за разликовање уређаја којима су били додељени исти примарни ID, јер су они били повезани у паралели и увек читали/писали у исто време.