In several of his novels, DeLillo explores the idea of the increasing visibility and effectiveness of terrorists as societal actors and, consequently, the displacement of what he views to be artists', and particularly novelists', traditional role in facilitating social discourse (Players, Mao II, Falling Man).
V několika románech DeLillo zkoumá zvětšující se viditelnost a efektivitu teroristů jako společenských hráčů a s tím související odsunutí toho, co nazývá tradiční rolí umělců (zejména spisovatelů) v sociálním diskurzu (romány Player, Mao II, Padající muž).