Det er en slags romlig blues, med Davis og Shorter som spiller rasende mot de eteriske, Rothko-lignende skyggene av Hancocks Fender Rhodes og Carters elektriske bass og den engstelige pulsen til Williams' ride cymbal.
Bandet var kjent for sin tradisjonelle tilnærming til bluesmusikk alltid i synkronisering og tydelig etter fotsporene til tidlig jazz. 