After the third scene, where the son opens his father’s eyes, one gets a feeling that the film-makers have set out to make a tearjerker, because even the hardest heart in the audience won’t be able to hold back the tears upon seeing the adorable cancer-stricken boy’s suffering.
Pärast kolmandat stseeni, kus poeg isa silmi avab, tekib tunne, et filmitegijad on lähtunud eesmärgist publik kindlasti nutma saada, sest isegi kõige kalgima südamega vaataja ei suuda pisaraid tagasi hoida armsa vähihaige poisi kannatusi nähes.