The dividing line was the question whether the Union was competent to legislate on purely domestic proceedings (at least 21 Member States share this view) or whether the legislation should be devoted solely to cross-border cases.
Eraldusjooneks oli küsimus, kas liidul on pädevus reguleerida vaid siseriiklikke menetlusi (vähemalt 21 liikmesriiki on sellel seisukohal) või peaksid õigusaktid piirduma üksnes piiriüleste juhtumitega.