It seemed to be music that was free in its isolation. Thus Estonian pop music appeared to be able to perceive and decide what was the most important — the sounds.
See oli nagu muusika, mis oli omas üksiolekus vaba. Eesti popmuusika (ehk „levimuusika”, nagu ta ennast ise nimetas) oli seega justkui võimeline nägema ja välja valima kõige tähtsamat — helisid endid.